Справа № 487/200/19
Провадження № 1-кс/487/257/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.01.2019 року слідчий суддя Заводського районного суду міста Миколаєва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві та за участю в режимі відеоконференції заявника ОСОБА_3 , скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність посадових осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, яка полягає у невнесенні до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 375 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

08.01.2019 року до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла вказана скарга ОСОБА_3 , яка мотивована тим, що 18 грудня 2018 року, у канцелярії Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Миколаїв за №117 зареєстроване поштове відправлення з повідомлення про злочин відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 375 КК України, яке він раніше надіслав рекомендованим листом. У своїй заяві ОСОБА_3 просив зареєструвати її у Єдиному реєстрі досудових розслідувань, та використати отриману від нього інформацію для проведення досудового розслідування, відкритого за його заявою.

19 грудня 2018 року ОСОБА_3 зателефонував у канцелярію Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Миколаїв, де йому повідомили що його заяву розглядає слідчий ОСОБА_4 . Але інформацію про те чи зареєстроване його повідомлення про злочин давати відмовилися. 31 грудня 2018 року, звичайним листом він отримав відповідь-відмову за № 01154 від 19 грудня 2018 року за підписом ОСОБА_5 , начальника другого слідчого відділу територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, в якій було підтверджено що у реєстрації повідомлення про злочин відмовлено.

Вважаючи такі дії не законними, просив зобов`язати посадових осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Миколаїв зареєструвати відомості про кримінальне правопорушення у Єдиному реєстрі досудових розслідувань по моїй заяві про вчинення про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 375 КК України, та провести повний та всебічний розгляд моєї заяви згідно з Кримінальним процесуальним кодексом України.

В судовому засіданні заявник скаргу підтримав, надав пояснення аналогічні змісту скарги, просив про задоволення скарги.

Представник Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив.

Відповідно до ст. 306 КПК України, відсутність слідчого чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

Вислухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали скарги, суд дійшов наступних висновків.

В судовому засіданні встановлено, що 07.12.2018 року ОСОБА_3 звернувся до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві із заявою про вчинення злочину. В зазначеній заяві ОСОБА_3 повідомив, що 22.02.2018 року він звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до ТОВ «Малахіт» та МОВ «Муніципальна служба охорони». Справу 916/371/18 за згаданим позовом було розподілено слухати судді ОСОБА_6 .

При розгляді цієї справи в судовому засіданні від 30.06.2018 року (звукозапис з 11.14.07 по 11:15:15) було проголошено текст ухвали, який при подальшому письмовому викладі було змінено. А саме: в усно проголошеній ухвалі обов`язок отримання доказів від регіонального сервісного центру МВС в Одеській області було покладено на мене. проте у письмовому варіанті вже регіональний сервісний центр МВС в Одеській області було зобов`язано строк до 11.07.2018 р., надати Господарському суду Одеської області належним чином засвідчену копію доказу. Таке спотворення тексту ухвали сприяло тому що витребуваний доказ надійшов до суду із запізненням, вже після прийняття рішення не на його користь. Відсутність витребуваного доказу на час складання рішення було єдиним аргументом судді ОСОБА_6 при мотивації відмови щодо задовольняння моїх позовних вимог.

На протязі слухання справи 916/371/18, суддею ОСОБА_6 були зроблені й інші процесуальні порушення законодавства за для користі відповідачів, що робить остаточне рішення від 12.06.2018 по справі 916/371/18 завідомо неправосудним.

Всі згадані порушення були зроблені на користь відповідачів та жодного процесуального порушення не було зроблено на мою користь.

Вважає, що в діях судді Господарського суду Одеської області ОСОБА_6 , наявні ознаки кримінального правопорушення, відповідальність за які передбачена ч. 1 ст. 375 КК України.

Листом від 19.12.2018 р. № 01154 за підписом начальника Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві ОСОБА_5 , ОСОБА_3 повідомлено, що заява не містить об`єктивних даних,які можуть свідчити про вчинення кримінальних правопорушень, досудове розслідування яких здійснюється слідчими органів Державного бюро розслідувань, та ґрунтується лише на припущеннях про протиправність дій судді Господарського суду Одеської області ОСОБА_6 під час здійснення правосуддя, а тому заява не може вважатися такою, що підлягає внесенню до ЄРДР.

Виходячи зі змісту ч.1 ст.214 КПК України бездіяльність слідчого, прокурора щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР і є предметом оскарження в порядку ст.303 КПК України, полягає у невнесенні вказаними особами відповідних відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР впродовж 24 години після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Відомості, які підлягають внесенню до ЄРДР та їх перелік визначені ч.5 ст.214 КПК України, відповідно до положень якої до ЄРДР підлягають внесенню, серед інших відомостей, короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлені з іншого джерела.

Положення ст. 214 КПК перебувають у взаємозв`язку з ч. 1 ст. 2 КК, згідно з якою підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого ним Кодексом, і саме тому фактичні дані, які вказують на ознаки складу злочину - кримінального правопорушення, мають бути критерієм внесення його до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

В судовому засіданні встановлено, що заява ОСОБА_3 не містить обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 375 КК України.

Фактично, заява ОСОБА_3 , подана до ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві, свідчить про його незгоду з прийнятим суддею ОСОБА_6 судовими рішеннями під час розгляду справи за позовом ОСОБА_3 .

Незгода з рішенням судів сама по собі не може вказувати на наявність в діях судді ознак злочину. Процесуальні дії судді, законність і обґрунтованість рішень суду можуть бути предметом розгляду лише в апеляційному та касаційному порядку, визначеному процесуальним законом.

Так, у постанові Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 р. "Про незалежність судової влади" роз`яснено, що "відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені".

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається.

Конституційним Судом України в своєму рішенні у справі №2-рп/2011 від 11.03.2011 року також було акцентовано, що оцінка вчинених суддею процесуальних дій може здійснюватися тільки судами апеляційної чи касаційної інстанції.

Аналогічної позиції дотримується і Консультативна ради європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку №11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Крім того, відповідно до пунктів 1 та 2 Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, незалежність судових органів гарантується державою та закріплюється у Конституції або законах країни. Усі державні та інші установи зобов`язані шанувати незалежність судових органів та дотримуватися її. Судові органи вирішують передані їм справи безсторонньо, на основі фактів та відповідно до закону, без будь-яких обмежень, неправомірного впливу, спонукань, тиску, погроз або прямого чи непрямого втручання з будь-якого боку і хоч би з яких причин.

Як зазначено у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, метою забезпечення незалежності судової влади є гарантування кожній особі основоположного права на розгляд справи справедливим судом лише на законній підставі та без будь-якого стороннього впливу.

Незалежність та недоторканність суддів гарантують статті 126 і 129 Конституції України, якими встановлено, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Законом України Про судоустрій і статус суддів визначено умови виконання професійних обов`язків суддів та правові засоби, за допомогою яких забезпечується реалізація конституційних гарантій самостійності судів та незалежності суддів.

Відповідно до положень частин 1, 3 статті 6 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Положення частини другої статті 126 Конституції України "вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється" треба розуміти як забезпечення незалежності суддів у зв`язку із здійсненням ними правосуддя, а також як заборону щодо суддів будь-яких дій незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, установ та організацій, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, фізичних та юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків або схилити їх до винесення неправосудного рішення тощо (Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004).

Згідно з положеннями статті 2 Кримінального процесуального кодексу України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу.

Притягнення судді до кримінальної відповідальності є однією з форм контролю за діяльністю носіїв судової влади, завданням якої має бути досягнення балансу між засадами незалежності й недоторканності суддів та їх кримінальною відповідальністю у разі вчинення ними кримінально караного протиправного діяння.

Проте процедура притягнення судді до кримінальної відповідальності не може бути використана для здійснення тиску на суддю з метою прийняття ним потрібного судового рішення.

Таким чином, незгода учасника судового процесу у справі з прийнятим судовим рішенням не може бути приводом до реєстрації заяви, повідомлення про вчинене суддею кримінальне правопорушення.

В судовому засіданні ОСОБА_3 пояснив, що рішення суду у справі за його позовом скасовано касаційним судом 18.12.2018 р. та справу направлено на новий розгляд.

Проте, факт скасування судового рішення є необхідною, але не достатньою умовою для внесення до ЄРДР даних про скоєння кримінального правопорушення. Заявник повинен обґрунтувати свою підозру стосовно умисних дій судді, який виніс рішення, яке згодом було скасоване.

Враховуючи вищевикладене, слідчий суддя дійшов висновку про відсутність підстав для внесення в Єдиний реєстр досудових розслідувань відомостей про кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 375 КК України, викладених в заяві ОСОБА_3 від 07.12.2018 р.

За такого, скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.303-307, 309 КПК України, слідчий суддя -

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність посадових осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, яка полягає у невнесенні до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 375 КК України, відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1