ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 листопада 2018 року
м. Київ
справа № 137/1416/15-к

провадження № 51-3431км18

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

засудженої ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
потерпілого ОСОБА_7
та його представника ОСОБА_8 ,
прокурора ОСОБА_9 ,
розглянула в судовому засіданні касаційні скарги: захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Літинського районного суду Вінницької області від 19 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 19 квітня 2017 року, прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на зазначену ухвалу у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000108, щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 ,

засудженої за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.

Короткий зміст оскаржених судових рішень та встановлені обставини
За вироком Літинського районного суду Волинської області від 19 грудня 2016 року ОСОБА_5 було засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Вирішено цивільні позови, питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
Судом ОСОБА_5 визнано винуватою в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, за обставин, викладених у вироку.

Як установив суд, 22 березня 2015 року о 14:30 ОСОБА_5 , керуючи технічно справним автомобілем «Citroen C3 SX» (державний номерний знак НОМЕР_1 ), рухаючись біля АЗС «Авіас» поблизу с. Рибачого Літинського району Вінницької області, всупереч вимогам пунктів 10.1, 12.1 Правил дорожнього руху (далі ПДР), не обрала в установлених межах безпечної швидкості руху, не врахувала дорожньої обстановки, перед зміною напрямку руху не переконалася, що це буде безпечним і не створить перешкод для руху або небезпеки іншим учасникам руху, в результаті чого не впоралася з керуванням, виїхала на зустрічну смугу руху, де допустила зіткнення з автомобілем «Chevrolet Aveo» (державний номерний знак НОМЕР_2 ) під керуванням ОСОБА_7 . Останній унаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП) отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер, а ОСОБА_10 (пасажир цього ж автомобіля) тілесні ушкодження середньої тяжкості.
Апеляційний суд Вінницької області ухвалою від 19 квітня 2017 року змінив зазначений вирок у частині призначеного покарання, постановив рішення вважати ОСОБА_5 засудженою за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Літинський районний суд Вінницької області, задовільнивши клопотання захисника ОСОБА_6 , ухвалою від 3 листопада 2017 року звільнив ОСОБА_5 від покарання, призначеного за вироком цього ж суду від 19 грудня 2016 року, на підставі п. «г» ч. 1 ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі з доповненнями до неї захисник ОСОБА_6 просить на підставі, передбаченій п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК, скасувати вирок та ухвалу щодо ОСОБА_5 і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Посилаючись на невідповідність обвинувального акта вимогам ст. 291 вказаного Кодексу, неповноту слідства, заперечуючи по суті правильність установлених певних фактичних обставин справи, захисник наводить доводи, суть яких зводиться до тверджень про несправедливість кримінального провадження, здійснення його з порушенням засад законності, змагальності та презумпції невинуватості. На думку захисника, суди нижчих інстанцій неправильно оцінили докази, не встановили дійсної причини виїзду транспортного засобу на смугу зустрічного руху й причинного зв`язку між діями ОСОБА_5 та наслідками, які настали. Крім того, скаржник вважає, що апеляційнийсуд не додержався принципу безпосереднього дослідження доказів, належним чином не перевірив усіх наведених стороною захисту аргументів про наявність підстав для закриття провадження, не дав вичерпних відповідей і постановив рішення, яке суперечить приписам ст. 370 КПК.
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування на підставі, передбаченій п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК, ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду в цьому суді. На думку сторони обвинувачення, оспорюване рішення не відповідає положенням ст. 419 вказаного Кодексу, оскільки суд апеляційної інстанції в ухвалі не навів достатніх обґрунтувань на спростування викладених захисником доводів про те, що ОСОБА_11 втратила можливість керувати автомобілем через пошкодження цілісності шин передніх коліс та їх розгерметизації.

На вказані скарги потерпілі ОСОБА_7 , ОСОБА_12 подали заперечення, в яких, наводячи аргументи, стверджують про законність судових рішень щодо ОСОБА_5 та необґрунтованість заявлених касаційних вимог.

Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду. Клопотань про його відкладення не надходило.

Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції засуджена та її захисник, не погодившись із вимогами прокурора, підтримали касаційну скаргу сторони захисту; прокурор, потерпілий та його представник вважали, що підстав для задоволення поданих скарг немає.

Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, а також доводи, викладені в касаційних скаргах, у доповненнях та у поданих запереченнях, колегія судів дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню на таких підставах.

Відповідно до частини 1 статті 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не уповноважений досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно зі ст. 438 вказаного Кодексу суд касаційної інстанції не вправі скасувати чи змінити оскаржені рішення через неповноту слідства, невідповідність висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, а при його перегляді виходить з обставин, установлених у вироку.

Зі змісту касаційної скарги захисника вбачається, що він, у числі іншого, заперечує повноту судового розгляду, не погоджується з певними установленими фактичними обставинами кримінального провадження, тоді як їх перевірки в силу закону (статті 433, 438 КПК) до повноважень суду касаційної інстанції не віднесено.

Як убачається з матеріалів цього провадження, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого злочину, з яким погодився апеляційний суд, є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст. 23 КПК й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Виконуючи законодавчі приписи, суд першої інстанції допитав ОСОБА_5 і з`ясував її позицію щодо пред`явленого обвинувачення, відповідно до якої остання визнала свою вину, не оспорювала правильності викладених в обвинувальному акті фактичних обставин подій й того, що ДТП сталася через порушення нею правил дорожнього руху. При цьому засуджена не заявляла про неконкретність обвинувачення, - навпаки, зазначала, що воно є зрозумілим, а також не висувала версії про технічну несправність транспортного засобу. У своїх показаннях суду ОСОБА_5 вказувала, що під час руху на дорозі біля повороту на с. Рибаче автомобіль занесло, вона не змогла його вирівняти і тому виїхала на зустрічну смугу руху, де зіткнулася з автомобілем під керуванням потерпілого ОСОБА_7 .

Висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні суспільно небезпечного діяння проти безпеки руху та експлуатації транспорту суд дійшов на підставі аналізу показань обвинуваченої, потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , даних, що містяться у протоколі огляду місця подіїз додатками до нього, а також аналізу проведених у справі експертних досліджень (судово-медичного, авто-технічного та технічного стану транспортного засобу), зміст яких докладно відображено у вироку.
Як установлено у результаті цих досліджень, ОСОБА_5 мала технічну можливість запобігти ДТП шляхом виконання вимог пунктів 10.1, 12.1 ПДР, а невідповідність її дій указаним пунктам правил перенбуває у причинному зв`язку з виникненням ДТП та її наслідками; несправностей у робочій гальмівній системі та рульовому керуванні автомобіля «Citroen C3 SX» не було.

Крім того, при експертизі технічного стану транспортного засобу, яким керувала ОСОБА_5 , знімалися колеса автомобіля, і відомостей про їх пошкодження та розгерметизацію експерт не зазначив. Наведене узгоджується й з даними про зовнішню цілісність коліс автомобіля «Citroen C3 SX», які відображено у протоколі огляду місця події та в ілюстративній таблиці до нього.

Зіставивши докази в їх взаємозв`язку, місцевий суд умотивовано визнав, що показання учасників судового процесу, як і дані, що містяться у протоколах слідчих дій та в експертних висновках, у силу ст. 84 КПК є процесуальними джерелами доказів, і правомірно поклав їх в основу вироку.

З матеріалів кримінального провадження не вбачається порушень вимог кримінального процесуального закону при здобутті доказів, і на спростування цього в скарзі сторони захисту переконливих аргументів не міститься.

З огляду на вказану сукупність доказів колегія суддів має підстави вважати, що місцевий суд установив усі обставини, які в силу ст. 91 КПК підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, і відповідно до цих обставин діяння ОСОБА_5 обґрунтовано отримали юридично-правову оцінку за ч. 2 ст. 286 КК.

Доводи сторони захисту з питань додержання під час судового провадження норм процесуального права, доведеності винуватості ОСОБА_5 та законності її засудження за порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, також перевірялись апеляційним судом, який залишив вирок у цій частині без змін, а заявлені апеляційні вимоги про закриття кримінального провадження без задоволення, належним чином умотивувавши своє рішення.
Усупереч доводам захисника при здійсненні кримінального провадження місцевий та апеляційний суди не порушили загальних засад, закріплених у ст. 7 КПК, а з огляду на положення ст. 404 вказаного Кодексу суд апеляційної інстанції не був зобов`язаний повторно досліджувати всі зібрані у справі докази.
Ухвала апеляційного суду за своїм змістом не суперечить вимогам ст. 419 КПК. Натомість доводи скаржників про протилежне є неспроможними.

У поданих касаційних скаргах не міститься таких обґрунтувань, які би ставили під сумнів законність прийнятих по суті судових рішень щодо ОСОБА_5 .

Істотних порушень норм права, які тягнуть за собою безумовне скасування оспорюваних вироку та ухвали при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції, не встановлено.

Враховуючи викладене, подані касаційні скарги слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, п. 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК (у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII), колегія суддів

у х в а л и л а:
Вирок Літинського районного суду Вінницької області від 19 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 19 квітня 2017 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційні скарги захисника та прокурора без задоволення.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3