Ухвала

іменем України
10 травня 2019 року

м. Київ
справа №740/5161/17
провадження №51-2229 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 1 лютого 2019 року щодо засудженого ОСОБА_5 ,
встановив:
За вирокомНіжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 14 листопада 2018 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ковпита Чернігівського району Чернігівської області та жителя АДРЕСА_1 , визнано винуватим та засуджено за:

- ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України (далі КК) - до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців;
- ч. 2 ст. 263-1 КК - до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 1 лютого 2019 року зазначений вирок суду залишив без змін.
Як установлено судом першої інстанції, ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він у грудні 2016 року без передбаченого законом дозволу через мережу Інтернет замовив та незаконно придбав у невстановленої особи вогнепальну зброю пристрій, схожий на револьвер з маркуванням «Гром 4 мм номер ПБ 386», та сім бойових припасів патронів калібру 4 мм, які незаконно зберігав за місцем свого проживання на АДРЕСА_2 .
Далі ОСОБА_5 за попередньою змовою з невстановленою слідством особою в червні липні 2017 року незаконно переробив придбаний через мережу Інтернет малогабаритний макет пістолета Макарова калібру 9 мм, № НОМЕР_1 , 1971 року виготовлення, у вогнепальну зброю - 9 мм пістолет з маркуванням на затворі « НОМЕР_1 » та з маркуванням на рамці «№ НОМЕР_2 », який незаконно зберігав за місцем свого проживання.
Після перероблення вогнепальної зброї з метою проведення пострілів з неї ОСОБА_5 у невстановлений досудовим розслідуванням час придбав у невстановленої особи гільзи з капсулами патронів калібру 9 мм для пістолета Макарова та саморобні металеві кулі калібру 9,2 мм, з яких незаконно повторно виготовив бойові припаси 9 мм пістолетні патрони в кількості вісім штук, які зберігав за вищевказаною адресою.
У касаційній скарзі прокурор просить на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. За твердженням прокурора, суд апеляційної інстанції не врахував повною мірою ступеня тяжкості вчинених діянь і всіх даних про особу винного і, не вмотивувавши належним чином свого рішення, необґрунтовано погодився з рішенням місцевого суду про призначення покарання засудженому ОСОБА_5 із застосуванням положень ст. 75 КК, що потягло за собою невиправдану м`якість заходу примусу. Вважає, що оспорювана ухвала не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Розглянувши касаційну скаргу, дослідивши надані до неї копії судових рішень, перевіривши наведені доводи, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті провадження слід відмовити на таких підставах.
Події злочинів, доведеність винуватості ОСОБА_5 у їх вчиненні, кримінально-правова оцінка діянь за ч. 1 ст. 263 КК, ч. 2 ст. 263-1 ККу касаційній скарзі не оспорюються.
Як убачається з змісту касаційної скарги, прокурор, вказуючи на істотні порушення апеляційною інстанцією вимог кримінального процесуального закону, не зазначає яких саме порушень, з огляду на положення ст. 412 КПК було допущено цим судом та які порушення перешкодили чи могли перешкодити ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, що є підставами для його скасування відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 вказаного Кодексу.
Фактично суть доводів у касаційній скаргзі прокурора зводиться до незгоди із призначеним засудженому ОСОБА_5 покаранням із застосуванням положень ст. 75 КК та несправедливості цього покарання через м`якість.

Однак ці доводи не можна визнати прийнятними.
Відповідно до визначених кримінальним законом загальних засад призначення покарання значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК) визначається не лише його суворістю, а й справедливістю.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром воно повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
Як випливає із положень ст. 75 КК, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження, виправлення засудженого можливе без ізоляції від суспільства.
З наданої до касаційної скарги копії ухвали апеляційного суду вбачається, що аналогічні за змістом доводи скарги прокурора про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який, переглядаючи кримінальне провадження, ретельно їх перевірив та надав на них вичерпну відповідь, належним чином вмотивувавши своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких його апеляційну скаргу було залишено без задоволення, а вирок місцевого суду - без зміни.
Зокрема, апеляційний суд, переглянувши вирок районного суду, дійшов висновку про додержання цим судом вимог статей 50 та 65 КК при призначенні покарання ОСОБА_5 , яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому, не вбачаючи підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора, відмовив у її задоволенні.
Водночас апеляційний суд, погодившись із висновком суду першої інстанції про обрану ним міру покарання засудженому ОСОБА_5 у межах санкцій ч. 1 ст. 263 КК, ч. 2 ст. 263-1 КК, урахував, окрім ступеня тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК відносяться до тяжких злочинів, і особу останнього, який раніше не притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, спосіб його життя, а також те, що ОСОБА_5 відповідно до доповіді органу пробації не схильний до агресії, психічних розладів, алкогольної та наркотичної залежності не має, на обліку в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, не підтримує відносин з особами з антисоціальною поведінкою, проводить богослужіння у місцевій церкві, бере активну участь у житті села. Також судом було враховано й конкретні обставини справи та відношення засудженого до вчиненого ним діяння, те, що він усвідомлюючи протиправність своїх дій, щиро розкаявся у вчинених кримінальних правопорушеннях. Крім того, судом було взято до уваги характеристику Ніжинського єпархіального управління, відповідно до якої засуджений з 2008 по 2017 рік був насельником Благовіщенського чоловічого монастиря м. Ніжина, під час перебування в якому добросовісно відносився до поручень та зарекомендував себе з позитивної сторони. Також суд урахував відсутність настання суспільно небезпечних наслідків від протиправних діянь, вказавши про відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин.
Окрім цього, при апеляційному розгляді було підтверджено ОСОБА_5 його щире каяття у вчиненому, він вказав, що надалі має намір дотримуватися законослухняної поведінки, і на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції працює вантажником на молочно-консервному заводі в м. Ічні.
А тому, врахувавши всі ці обставини, які за законом мають правове значення, апеляційний суд умотивовано дійшов згоди із судом першої інстанції про можливість виправлення ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства та звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
Така позиція апеляційного суду не суперечить положенням статей 50, 65 КК, а призначене засудженому покарання відповідає його меті, загальним засадам призначення покарання та є справедливим.
Ухвала апеляційного суду за своїм змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду та вмотивованість його висновків з питань істотного порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання засудженому ОСОБА_5 ступеню тяжкості кримінального правопорушення через м`якість, що тягнуть за собою його скасування на підставі ч. 1 ст. 438 КПК з урахуванням положень статей 412, 413, 414 цього Кодексу, прокурор ОСОБА_4 у касаційній скарзі не навів, і таких даних з змісту судового рішення не вбачається.
З огляду на викладене касаційна скарга прокурора та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення, а тому колегія суддів вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 1 лютого 2019 року щодо засудженого ОСОБА_5 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3