Справа № 638/1098/18
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.02.2019 року Дзержинський районний суд м. Харкова

в складі: головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретарів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5
за участю прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7

за участю потерпілого ОСОБА_8

за участю обвинуваченого ОСОБА_9
за участю захисника ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань у приміщенні Дзержинського районного суду м. Харкова обвинувальний акт по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003084 від 19.06.2017 року за обвинуваченням:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця республіки Азербайджан, м. Казах, громадянина України, з вищою освітою, не працевлаштованого, одруженого, який має на утриманні двох малолітніх дітей 2002 року народження та 2007 року народження, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого частиною 2 статті 125 Кримінального кодексу України,-

ВСТАНОВИВ:

07.06.2017 року близько 17 годин 00 хвилин, більш точний час в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_9 перебував за місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , де в нього виникла сварка із ОСОБА_8 на ґрунті того, що ОСОБА_9 у грубій формі спілкувався із дружиною ОСОБА_8 - ОСОБА_11 . В ході конфлікту ОСОБА_9 , діючи з умислом, направленим на спричинення тілесних ушкоджень наніс один удар головою в область носа ОСОБА_8 , чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді перелому кісток носу без зміщення, синець та садно на обличчі, які згідно висновку судово-медичної експертизи №4393-ая/17 від 27.06.2017 року відноситься до легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я, тривалість якого перевищує 6 днів але не перевищує 3-х тижнів, тобто (21 день).

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_9 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого частиною 2 статті 125 Кримінального кодексу України не визнав у повному обсязі, пояснивши, що не вчиняв такого злочину та заперечує повністю свою причетність до його вчинення, вимоги цивільного позову не визнав повністю. Так, 07.06.2017 року до ОСОБА_9 у гості приїхав друг, вони випивали чай за місцем проживання обвинуваченого, у комунальній квартирі. Він почув крик ОСОБА_12 , дружини ОСОБА_8 , яка ображала його дружину та говорила їм забрати меблі з коридору, при цьому вона скандалила при його другові та дітях, тому він сказав, щоб йшла геть. Після чого, ОСОБА_8 вдарив його у праве око, а ОСОБА_9 відштовхнув його руками. Була викликана швидка допомога, обвинуваченому сказали, що потрібно звернутись до лікарні, після чого ним проводилось лікування ока.

Незважаючи на повне невизнання вини обвинуваченим, його вина у вчиненні вказаного кримінального правопорушення-злочину об`єктивно підтверджується сукупністю достатніх та незаперечних доказів, досліджених під час судового розгляду.

Допитаний у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_8 пояснив, що 07.06.2017 року вони з дружиною прийшли показувати частину її квартири покупцям. Після чого побачили, що біля дверей їхньої квартири стоять старі речи, які вони просили обвинуваченого прибрати, адже вони прийдуть показувати цю квартиру. Його дружина ОСОБА_12 пішла розмовляти з сім`єю ОСОБА_13 , вони в той момент розписали алкогольні напої, та просила прибрати це сміття, але її послали. ОСОБА_8 підійшов та попросив ОСОБА_9 спілкуватись нормально, на що їх знову послали та ОСОБА_9 почав виходити зі своєї квартири, штовхати його руками в груди, і після цього ударив його головою в ніс. У ОСОБА_8 був больовий шок, з`явилася кров, після чого з квартири вискочим друг ОСОБА_9 і почав потерпілого відтягувати руками. Потім з`явилася дружина ОСОБА_9 і почали кричати обвинуваченому, щоб він більше не чіпав потерпілого. Потім потерпілий сказав, що вони викличуть поліцію і швидку допомогу, вони всією сім`єю зібрались і пішли. Потім приїхала поліція та швидка допомога. Коли поліція звернулася до квартири ОСОБА_9 , то діти сказали, що батько п`яний та пішов у невідомому напрямку. Жодних тілесних пошкоджень обвинуваченому ним не заподіювалось. Жодних конфліктів раніше з обвинуваченим не виникало. Також наголосив, що свідком цього конфлікту була сусідка ОСОБА_14 .

Свідок ОСОБА_15 пояснила суду, що 07.06.2017 року десь у другій половині дня, знаходячись у комунальній квартирі, почула у коридорі крик та штовхання. Вона вибігла та побачила ОСОБА_16 , який стояв спиною, та ОСОБА_17 , які штовхалися то назад, то вперед. Раптом інший чоловік почав відтягувати ОСОБА_18 до квартири ОСОБА_19 . Підійшовши ближче, вона уже побачила, що в ОСОБА_18 кров на обличчі, цей гість ОСОБА_13 тримав ОСОБА_18 , щоб конфлікт не продовжувався. В цей момент вийшла дружина ОСОБА_9 . Було чути запах алкоголю з кімнати ОСОБА_13 . Під час цієї штовханини була присутня також ОСОБА_12 , дружина ОСОБА_18 .

До пояснень свідків ОСОБА_11 (дружини потерпілого ОСОБА_8 ), а також ОСОБА_20 (дружини обвинуваченого ОСОБА_9 ) суд ставиться критично, адже у зв`язку з тим, що дані особи є близькими по відношенню до учасників кримінального провадження, їхні пояснення не можуть бути об`єктивно вільними та неупередженими.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 242 КПК України, тяжкість та характер тілесних ушкоджень обов`язково встановлюються на підставі відповідної експертизи.

Відповідно до пункту 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», для встановлення причин смерті, тяжкості й характеру тілесних ушкоджень призначення експертизи є обов`язковим. Водночас треба мати на увазі, що висновки судово-медичних експертиз містять лише медичну оцінку наслідків злочинного діяння і саме в такому розумінні вони повинні оцінюватися судами при вирішенні питання про доведеність винуватості особи у злочині, обставин його вчинення та про його кримінально-правову кваліфікацію.

Відповідно до висновку експерта №4393-ая/17 від 27.07.2017 року, у ОСОБА_8 мали місце перелом кісток носу без зміщення, синець та садно на обличчі, які утворилися від травматичної дії тупих твердих предметів, перелом кісток носу та синець за механізмом удару-стиснення, садно за механізмом тертя-ковзання та могли бути отримані не пізніш 07.06.2017 року і цілком можливо у той термін, на який він посилається. За ступенем тяжкості синець та садно відносяться до легких тілесних ушкоджень, які викликали незначні скороминучі наслідки, тривалістю не більше 6-ти днів (п.п. 2.3.2. «б», 2.3.5 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних пошкоджень»). За ступенем тяжкості перелом кісток носу відносяться до легких тілесних ушкоджень, які спричинили розлад здоров`я тривалістю понад 6 днів, але не більше як 3 тижні (21 день) (п.п. 2.3.3 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних пошкоджень»).

Протоколом проведення слідчого експерименту, проведеного за участю потерпілого ОСОБА_8 встановлено, що 07.06.2017 року ОСОБА_8 знаходився в комунальній квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , де в приміщенні загального коридору між його дружиною та ОСОБА_9 , що проживає в цій же квартирі, виник словесний конфлікт, в ході якого ОСОБА_9 почав нецензурно висловлюватись та ображати його дружину. Почувши в сторону своєї дружини образи ОСОБА_8 заступився за неї, зробивши ОСОБА_9 зауваження та вимагаючи в усній формі припинити образи своєї дружини. ОСОБА_9 не бажаючи припиняти конфлікт підійшов впритул спереду до ОСОБА_8 і двома руками почав штовхати його в область грудей, а також наніс ОСОБА_8 один удар в область носа, а саме в середню третину спинки носа, після чого у ОСОБА_8 пішла кров з носа і конфлікт було на цьому вичерпано.

Тобто проведенням вказаної слідчої дії підтверджується час, місце, спосіб вчинення кримінального правопорушення-злочину, як того вимагає пункт 1 частини 1 статті 91 КПК України.

Згідно висновку експерта №5631-Ая/17 від 07.09.2017 року, у ОСОБА_8 мали місце наступні тілесні ушкодження: закрита травма носу у вигляді перелому носової кістки з наявністю садна на тлі синця на спинці носу у середній третині. Дана травма утворилась внаслідок, вірогідніше за все, одноразової ударної дії тупого твердого предмету, індивідуальні особливості діючої поверхні якого не відобразилися, з місцем прикладання сили у ділянку носу. Враховуючи дані із наданої медичної документації та морфологічні ознаки вищевказаної травми, вона могла бути отримана у строк, вказаний в постанові. За ступенем тяжкості закрита травма носу у вигляді перелому носової кістки з наявністю садна на тлі синця на спинці носу у середній третині, враховуючи її звичайний клінічний перебіг, у сукупності належить до легких тілесних ушкоджень, що спричинили за собою короткочасний розлад здоров`я, тривалість якого перевищує 6-ть днів, але не перевищує 3-х тижнів (21 день) (згідно п.п. 2.3.1. «а», 2.3.3 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних пошкоджень»). Враховуючи характер та локалізацію тілесного ушкодження, встановленого у ОСОБА_8 , можливість його утворення внаслідок одноразового падіння потерпілого на площині (тобто «з висоти власного зросту»), малоймовірно. Показання ОСОБА_8 , що викладені у протоколі допиту потерпілого від 06.07.2017 року та у протоколі проведення слідчого експерименту від 06.09.2017 року, в цілому не суперечать наявним судово-медичним даним у частині механізму та способу спричинення, встановленої у нього травми носу.

Відповідно до положень частини 1 статті 91 КПК України, у кримінальному провадженні, до якого належить і судове, підлягають доказуванню ряд обставин, що мають для нього значення, зокрема: час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення тобто подія кримінального правопорушення; винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення; форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження, і ці обставини, згідно пункту 2 частини 3 статті 374 КПК України, повинні бути наведені у сформульованому у мотивувальній частині вироку обвинувачені, визнаному судом доведеним.

Про це ж зазначено у роз`ясненнях, які містяться в п.п. 8, 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ и постановлення вироку» від 29.06.1990 року №5, згідно яких суди у кожній справі повинні встановлювати відмічені вище обставини, а також спрямованість умислу підсудного.

Суд відноситься критично до версії обвинуваченого ОСОБА_9 стосовно обставин, зазначених ним у судовому засіданні з приводу того, що ОСОБА_8 наніс йому удар в область ока. Так, як вбачається із висновку експерта №61-ая/18 від 22.01.2018 року, на підставі даних судово-медичної експертизи громадянина ОСОБА_9 , з урахуванням медичної документації та проведеної консультації із лікарем-офтальмологом, будь-яких даних, стосовно травми ока не відображено. Виходячи з викладеного, ступінь тяжкості тілесних ушкоджень не встановлювалась. Тобто, версія обвинуваченого не відповідає фактичним обставинам, встановлених по справі та спростовуються послідовними та стабільними показами потерпілого та свідків, даними під час розгляду справи у суді, даними протоколу слідчого експерименту, висновками судово-медичних експертиз, які в повній мірі співпадають один з одним та матеріалами справи. Зазначені доводи обвинуваченого розцінюється судом як засіб захисту. При цьому показання обвинуваченого в цій частині не підтверджуються жодними доказами.

Таким чином, аналіз усіх досліджених в суді доказів дозволяє суду дійти висновку про те, що вказані докази є належними, допустимими та достовірними, а в сукупності вони є достатніми та взаємопов`язаними для постановлення обвинувального вироку.

За таких обставин, аналізуючи та оцінюючи вищенаведені докази в їх сукупності, враховуючи положення пункту 27 Постанови Пленуму Верховного суду України від 07.02.2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», суд приходить до висновку про доведеність вини ОСОБА_9 та кваліфікує його дії за частиною 2 статті 125 Кримінального кодексу України умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

При призначенні покарання суд враховує ступень тяжкості вчиненого злочину, який у відповідності до статті 12 Кримінального кодексу України відноситься до злочину невеликої тяжкості, особу обвинуваченого та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Вивченням особи обвинуваченого встановлено, що він раніше не судимий, офіційно не працевлаштований, на обліку в обласному наркологічному, психіатричному диспансерах не перебуває, за місцем мешкання: АДРЕСА_1 , характеризується задовільно.

Відповідно до статті 66 КК України, обставин, що пом`якшують відповідальність ОСОБА_9 , судом не встановлено.

Відповідно до статті 67 Кримінального кодексу України, обставин, що обтяжує відповідальність, ОСОБА_9 , судом не виявлено.

«Виписка поліції», долучена потерпілим ОСОБА_8 , не може бути прийнята судом до уваги, оскільки не є документом в розумінні статті 99 КПК України.

Відповідно до частини 2 статті 50 Кримінального кодексу України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Пленум Верховного Суду України в Постанові №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» звертає увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визначається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватись вимог статті 65 Кримінального кодексу України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Відповідно до вимог статті 65 Кримінального кодексу України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що ОСОБА_9 повинно бути призначене покарання, необхідне та достатнє для виправлення та попередження нових злочинів у межах санкції частини 2 статті 125 Кримінального кодексу України у вигляді штрафу, цей вид покарання буде мати вплив на його виправлення та попередження нових злочинів, і саме в такому випадку буде досягнута передбачена частиною 2 статті 50 Кримінального кодексу України мета покарання як обвинуваченим, так і іншими особами.

Окрім того, обвинуваченим ОСОБА_9 заявлено клопотання про застосування до нього амністії, оскільки у нього двоє неповнолітніх дітей, він вперше притягується до кримінальної відповідальності, а вчинений ним злочин не є тяжким чи особливо тяжким.

Відповідно до ч.ч.1, 2 статті 1 Закону України «Про застосування амністії в Україні», амністія є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили; амністія оголошується законом про амністію, який приймається відповідно до положень Конституції України, Кримінального Кодексу України та цього Закону.

Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що встановивши на стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.

07.09.2017 року набрав чинності Закон України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року. Дія цього Закону поширюється на осіб, які вчинили злочини до дня набрання ним чинності включно (стаття 12 названого Закону).

Відповідно до п. «в» статті 1 Закону, підлягають звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк, та від інших покарань, не пов`язаних с позбавленням волі, особи, які не позбавлені батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що у обвинуваченого ОСОБА_9 на момент набрання чинності Законом України «Про амністію у 2016 році» є двоє дітей, яким не виповнилося 18 років, а саме: ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджує свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , та ОСОБА_22 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджує свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 .

Окрім того, ОСОБА_9 вперше вчинив кримінальне правопорушення-злочин невеликої тяжкості відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, при цьому вказане кримінальне правопорушення вчинено 07.06.2017 року, тобто до дня набрання чинності (07.09.2017 року) Закону України «Про амністію у 2016 році».

Обмежень щодо застосування відносно обвинуваченого амністії, передбачених статтею 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» та статтею 9 Закону України «Про амністію у 2016 році», судом не встановлено, амністія до нього раніше не застосовувалась.

За таких обставин суд вважає, що на обвинуваченого ОСОБА_9 поширюється дія Закону України «Про амністію у 2016 році», а тому він підлягає звільненню від відбування покарання.

Відповідно до вимог статті 128 КПК України, цивільним позивачем потерпілим ОСОБА_8 подано цивільний позов, згідно з яким він просить стягнути з обвинуваченого ОСОБА_9 матеріальну шкоду у розмірі 25299, 78 грн., яка включає в себе: 1) витрати на судово-медичну експертизу в розмірі 527, 16 грн., 2) витрати на юридичну консультацію в розмірі 210, 00 грн.; 3) витрати на бензин в розмірі 608, 58 грн.; 4) упущена вигода при втраті робочого часу в сумі 19502, 70 грн.; 5) інфляція за період прострочення грошового зобов`язання в розмірі 650, 36 грн; 6) 3% за період прострочення грошового зобов`язання в розмірі 3800, 98 грн.; а також моральну шкоду у розмірі 60000, 00 грн., а всього стягнути 85299, 78 грн.

У відповідності до частини 5 статті 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з частиною 1 статті 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.

При цьому, суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.

У відповідності до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Так, щодо цивільного позову ОСОБА_8 в частині відшкодування матеріальної шкоди, суд вважає, що його слід задовольнити в межах його доведеності.

Як вбачається із квитанції №23787799 від 09.06.2017 року, ОСОБА_8 сплатив за послуги суд. мед. експерта, зокрема за проведення судово-медичної експертизи №621-2017 від 14.06.2017 року з метою визначення ступеня тяжкості тілесних пошкоджень, грошову суму у розмірі 527, 16 грн., а тому дана сума підлягає стягненню на користь потерпілого у повному розмірі.

Окрім того, із акту надання послуг №9 від 11.05.2018 року ФО-П ОСОБА_23 вбачається, що ОСОБА_8 отримав юридичні послуги (правова консультація по складанню цивільного позову) та сплатив за надану послуги 210 грн., цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_9 потерпілий подав 15.05.2018 року, що співпадає із датою отримання послуг, а тому суд задовольняє і цю вимогу та присуджує до стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого вказану суму.

Заявлена ж сума щодо відшкодування вартості бензину, що був використаний потерпілим під час поїздок до лікарні, дільничного, слідчого, бюро судово-медичної експертизи, прокуратури, юриста та суду стягненню з обвинуваченого не підлягає з огляду на відсутність належних та допустимих доказів в розумінні ст. 77-78 ЦПК України, що підтверджували б вартість бензину та який його обсяг було використано під час так званих подорожей потерпілого, доказів, що ним дійсно був придбаний цей бензин (наприклад, квитанції із автозаправної станції), доказів, що він дійсно кожного разу використовував саме автомобіль для поїздок, а не користувався, наприклад, громадським транспортном, натомість потерпілим доведено лише факт перебування у його власності автомобіля NISSAN JUKE, державний номер НОМЕР_3 , у якого дійсно тип пального бензин, про що надав свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.

Щодо упущеної вигоди при втраті робочого часу у розмірі 19502, 70 грн., то ця сума також стягненню з обвинуваченого на користь потерпілого не підлягає з огляду на наступне.

За змістом статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Положеннями статті 623 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави вважати, що вимагаючи відшкодування збитків у виді упущеної вигоди, особа повинна довести, що за звичайних обставин вона мала реальні підстави розраховувати на одержання певного доходу. При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи Ї наслідком такої протиправної поведінки.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У виді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Так, цивільний позивач ОСОБА_8 надав виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, з якої вбачається, що він є фізичною особою-підприємцем, а також податкову декларацію платника єдиного податку-фізичної особи-підприємця за 2017 рік, проте матеріали пред`явленого цивільного позову не містять жодного доказу на підтвердження позиції позивача з приводу втрати ним 105 годин робочого часу, що складає 19502, 70 грн., а тому суд приходить до висновку, що сума збитків (упущеної вигоди), яку просить стягнути позивач, обґрунтовується лише його умовними припущеннями про можливість отримання ним доходу. Позивачем не доведено, що неправомірні дії відповідача, що мали місце 07.06.2017 року стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. З огляду на викладене, правові підстави для стягнення із відповідача на користь позивача упущеної вигоди при втраті робочого часу у розмірі 19502, 70 грн. відсутні.

Відсутні і правові підстави для задоволення цивільного позову ОСОБА_8 в частині вимог про стягнення з відповідача інфляції за період прострочення грошового зобов`язання в розмірі та 3% за період прострочення грошового зобов`язання в розмірі 3800, 98 грн., оскільки даних про те, що тривале досудове розслідування та судовий розгляд кримінального провадження мали місце з вини обвинуваченого ОСОБА_9 не встановлено. Окрім того, вина ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого частиною 2 статті 125 Кримінального кодексу України та розмір спричиненої майнової (матеріальної та моральної) шкоди, індексацію та 3 % від якої просить стягнути цивільний позивач встановлені лише даним обвинувальним вироком суду. Тобто, вирішення питання щодо цивільно-правових наслідків кримінального правопорушення-злочину може мати місце лише після встановлення вини обвинуваченого.

Таким чином, цивільний позов з приводу відшкодування матеріальної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_8 підлягає задоволенню частково, а саме стягненню підлягають витрати на судово-медичну експертизу в розмірі 527, 16 грн. та витрати на юридичну консультацію в розмірі 210, 00 грн., а всього 737, 16 грн.

Щодо цивільного позову, пред`явленого до обвинуваченого ОСОБА_9 в частині стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Як роз`яснено у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31.03.1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Отже, суд визнає факт заподіяння моральної шкоди цивільному позивачу - потерпілому ОСОБА_8 неправомірними діями цивільного відповідача ОСОБА_9 .

Так, потерпілому ОСОБА_8 були нанесені тілесні ушкодження у вигляді перелому кісток носу без зміщення, синець та садно на обличчі, які згідно висновку судово-медичної експертизи №4393-ая/17 від 27.06.2017 року відноситься до легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я, тривалість якого перевищує 6 днів але не перевищує 3-х тижнів, тобто (21 день), які безумовно стали джерелом негативних емоцій та переживань, призвели до погіршення психологічного стану, втрати душевного спокою. Проте враховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_8 щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 60000 грн. завищеними, саме такий розмір моральної шкоди не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні. Так, позивачеві були спричинені моральні страждання, що безумовно змінило його нормальний життєвий ритм, проте доказів на підтвердження немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, істотності змін в житті, тощо) до суду не надано, а тому керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи матеріальний стан обвинуваченого ОСОБА_9 , вважає за необхідним стягнути з останнього моральну шкоду у розмірі 10000 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 85, 86 КК України, п. «в» статті 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року, 373, 374 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_9 винним у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого частиною 2 статті 125 Кримінального кодексу України та призначити покарання у вигляді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.

На підставі пункту «в» частини 1 статті 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року, звільнити ОСОБА_9 від відбування покарання у вигляді штрафу, призначеного за цим вироком.

Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_9 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_8 спричинену матеріальну шкоду у розмірі 737 (сімсот тридцять сім) грн. 16 коп., а також моральну шкоду у розмірі 10000 (десять тисяч) грн. 00 коп., а всього стягнути 10737 (десять тисяч сімсот тридцять сім) грн. 16 коп.

У задоволенні іншої частини позовним вимог відмовити.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Головуючий: