Справа № 308/509/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2019 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 , з участю слідчого ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , підозрюваного ОСОБА_5 , захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, клопотання слідчого слідчого управління Головного управління Національної поліції в Закарпатській області майора поліції ОСОБА_8 про обрання відносно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, розлученого, тимчасово не працюючого, раніше не судимого, підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286 та ч.3 ст.135 КК України,

- запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні слідчого слідчого управління Головного управління Національної поліції в Закарпатській області майора поліції ОСОБА_8 перебувають матеріали кримінального провадження №0000244, розпочатого за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286 та ч.3 ст.135 Кримінального кодексу України, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 06 грудня 2017 року.

Із внесеного клопотання, погодженого з прокурором вбачається, що 05 грудня 2017 року близько 17 години 50 хвилин, водій ОСОБА_5 керуючи технічно справним транспортним засобом, а саме автомобілем марки «Skoda» моделі «Oktavia» реєстраційний номер НОМЕР_1 республіки, рухаючись по проїзній частині вулиці Об`їзна міста Ужгорода в напрямку міста Мукачево з більшою за допустиму в населених пунктах швидкістю 98-114 км/год., здійснив обгін попутного автомобіля марки «ВАЗ-НИВА» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_9 та продовжуючи свій рух на вказаній швидкості у районі перехресті з вул.Ротмана в місті Ужгород, діючи в супереч вимогам п.п.1.3.; 1.5.; 2.3. б); 12.2. та 12.3. 12.4, 18.1 «Правил дорожнього руху України», та інформаційно-вказівного дорожнього знаку «5.35-1-5.35.2 - Пішохідний перехід», та при під`їзді до нерегульованого пішохідного переходу на якому перебував пішохід, з моменту виникнення йому небезпеки для руху, не вжив заходів до застосування своєчасного гальмування, проявив неуважність до дорожньої обстановки, що склалася та її зміни, не забезпечив безпеку дорожнього руху, з моменту виникнення йому небезпеки для руху, яку він об`єктивно був спроможний виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, а навпаки продовжив рух та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , який в той час перебував на проїзній частині дороги у районі пішохідного переходу маючи намір перетнути проїзну частину дороги з права на ліво по ходу руху вказаного транспортного засобу.

Внаслідок наїзду, потерпілого ОСОБА_10 по інерції відкинуло на цю же смугу руху, де в той час на його тіло в лежачому положенні відбувся наїзд автомобіля марки «ВАЗ - НИВА» моделі «2121», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_9 , який рухався по заду в попутному з ним напрямку, та вже був позбавлений технічної можливості уникнути вказаної автопригоди.
В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди, згідно висновку судово-медичної експертизи №476 від 06.03.18 та згідно комісійної судово-медичної експертизи трупа №23 від 21.11.18, пішоходу ОСОБА_10 в результаті наїзду на нього першого автомобіля марки «Skoda» моделі «Oktavia» реєстраційний номер НОМЕР_1 республіки спричинено середньої ступені тяжкості тілесні ушкодження, а в результаті наїзду другого автомобіля марки «ВАЗ - НИВА» моделі «2121», реєстраційний номер НОМЕР_2 , потерпілому ОСОБА_10 спричинено тяжкі тілесні ушкодження, що небезпечні для життя в момент спричинення, які потягли за собою його смерть.
Таким чином, водій ОСОБА_5 порушив вимоги п.п. 1.3.; 1.5.; 2.3. б); 12.2. та 12.3. 12.4, 18.1 «Правил дорожнього руху України»,якими визначено:
п.1.3 - Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.

п.1.5 - Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.
п.2.3. б) - Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

п.12.2. - У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги.;
п.12.3. - У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.;
п.12.4. - У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

п.18.1.-Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Невиконання водієм ОСОБА_5 вказаних вимог п.п. 1.3.; 1.5.; 2.3. б); 12.2. та 12.3. 12.4, 18.1. «Правил дорожнього руху України, знаходиться в прямому причинному зв`язку з наступившими наслідками, зокрема отриманнямОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень, які призвели до смерті.

Таким чином, ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 Кримінального кодексу України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили смерть потерпілого.
Окрім цього ОСОБА_5 , 05 грудня 2017 року близько 17 години 50 хвилин, керуючи технічно справним транспортним засобом, а саме автомобілем марки «Skoda» моделі «Oktavia» реєстраційний номер НОМЕР_1 республіки, рухаючись по проїзній частині вулиці Об`їзна міста Ужгорода в напрямку міста Мукачево з більшою за допустиму в населених пунктах швидкістю 98-114 км/год., здійснив обгін попутного автомобіля марки «ВАЗ-НИВА» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_9 та продовжуючи свій рух на вказаній швидкості у районі перехресті з вул.Ротмана в місті Ужгород, діючи в супереч вимогам п.п.1.3.; 1.5.; 2.3. б); 12.2. та 12.3. 12.4, 18.1 «Правил дорожнього руху України», та інформаційно-вказівного дорожнього знаку «5.35-1-5.35.2 - Пішохідний перехід», та при під`їзді до нерегульованого пішохідного переходу на якому перебував пішохід, з моменту виникнення йому небезпеки для руху, не вжив заходів до застосування своєчасного гальмування, проявив неуважність до дорожньої обстановки, що склалася та її зміни, не забезпечив безпеку дорожнього руху, з моменту виникнення йому небезпеки для руху, яку він об`єктивно був спроможний виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, а навпаки продовжив рух та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , який в той час перебував на проїзній частині дороги у районі пішохідного переходу маючи намір перетнути проїзну частину дороги з права на ліво по ходу руху вказаного транспортного засобу.

Внаслідок наїзду, потерпілого ОСОБА_10 по інерції відкинуло на цю же смугу руху.

Надалі, ОСОБА_5 , достовірно знаючи, що своїми діями, пов`язаними з порушенням правил дорожнього руху та допущенням наїзду, за наведених вище обставинпоставив потерпілого ОСОБА_10 в безпорадний та небезпечний для життя стан, при цьому, маючи можливість для надання допомоги, діючи умисно, в супереч вимогам п. 2.10. Правил дорожнього руху України, з метою уникнення від кримінальної відповідальності, поширюючи аморальну поведінку, змістом якої є неповага до права людини на життя і безпеку, нехтуючи моральними і правовими нормами, що зобов`язують надавати допомогу людині, яка перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, через отримані нею травми, не намагався вжити покладені на водіїв Законом України відповідні обов`язки надавати першу медичну допомогу потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та транспортування його до найближчого медичного закладу, хоча сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, завідомо залишивши потерпілого у небезпеці на проїзній частині дороги і зник з місця події, в результаті чого, через 8,67 секунд, на лежачого на проїзній частині потерпілого ОСОБА_10 , який перебуваючи в небезпечному для життя стані та був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження через свій безпорадний стан, здійснив наїзд автомобіль марки «ВАЗ - НИВА» моделі «2121», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_9 , який з моменту виникнення йому небезпеки для руху, не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода, як шляхом зупинки до місця наїзду так і шляхом безпечного об`їзду перешкоди.
Отже, водій ОСОБА_5 порушив вимоги п. 2.10. Правил дорожнього руху України, яким визначено: У разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний:
а) негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди;
б) увімкнути аварійну сигналізацію і встановити знак аварійної зупинки відповідно до вимог пункту 9.10 цих Правил;
в) не переміщати транспортний засіб і предмети, що мають причетність до пригоди;
г) вжити можливих заходів для надання домедичної допомоги потерпілим, викликати бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, а в разі відсутності можливості вжити зазначених заходів звернутися по допомогу до присутніх і відправити потерпілих до закладу охорони здоров`я;
ґ) у разі неможливості виконати дії, перелічені в підпункті "г" пункту 2.10 цих Правил, відвезти потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки; у лікувальному закладі повідомити своє прізвище та номерний знак транспортного засобу (з пред`явленням посвідчення водія або іншого документа, який посвідчує особу, реєстраційного документа на транспортний засіб) і повернутися на місце пригоди;
д) повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати прибуття поліцейських;
е) вжити всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організувати об`їзд місця пригоди;
є) до проведення медичного огляду не вживати без призначення медичного працівника алкоголю, наркотиків, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, які входять до офіційно затвердженого складу аптечки).

Таким чином, ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.135 Кримінального кодексу України, тобто завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через свій безпорадний стан, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, що спричинили смерть особи.

11 лютого 2019 року ОСОБА_5 у встановленому ст.ст.276, 277 та 278 Кримінального процесуального кодексу України порядку, повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.286 та ч.1 ст.135 Кримінального кодексу України.
У вчиненні кримінального правопорушення підозрюється ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України
Вина підозрюваного ОСОБА_5 підтверджується зібраною сукупністю доказами по кримінальному провадженню та рядом виконаних експертиз.
Клопотання слідчого мотивоване тим, що підозрюваний ОСОБА_5 обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочинів, які відноситься до категорії тяжких і за які йому може бути призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років, ОСОБА_5 , перебуваючи на волі, з метою ухилення від кримінальної відповідальності зможе переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду може виїхати за межі України чим самим ухилятися від виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, знаючи та намагаючись уникнути відповідальності за вчинене ним діяння, усвідомлюючи наслідки в разі доведення останньому вини у вчинені вище вказаного злочину, незаконно впливати на потерпілих, свідків, як основних джерел показів в даному кримінальному провадженні, перешкоджати повному та всебічному досудовому розслідуванню даного кримінального провадження іншим чином, таким чином наявні достатні підстави вважати, що існують ризики, передбачені ст.177 КПК України, а тому застосування більш м`яких запобіжних заходів таких як особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешт, застава, будуть не достатньо ефективними запобіжними заходами для запобігання ризикам порівняно із взяттям під варту.

У судовому засіданні слідчий та прокурор клопотання підтримав та просив його задовольнити.
Підозрюваний та його захисники в судовому засіданні просили застосувати інший запобіжний захід, не пов`язаний із обмеженням волі.
Окрім того, слідчий суддя констатує, що голова Громадської спілки «ЛІГА ВЕТЕРАНІВ АТО ТА БОЙОВИХ ДІЙ «КАРПАТСЬКА ЗЕМЛЯ» ОСОБА_11 та голова Громадської спілки «СПІЛКА УЧАСНИКІВ АТО «ВЕЛИКОБЕРЕЗНЯНЩИНИ» ОСОБА_12 надали клопотання про взяття ОСОБА_5 на особисту поруку в порядку ст.. 180 КПК України.
Заслухавши думку слідчого, прокурора, підозрюваного та його захисників, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя доходить наступного висновку.

Під час розгляду даного клопотання встановлено, що органом досудового розслідування ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого, ч.2 ст.286, ч.3 ст.135 КК України.
Як вбачається з матеріалів досудового розслідування, підозрюваний ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286 та ч.3 ст.135КК України, які, відповідно до ст.12 КК України, відносяться до категорії тяжких, за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років.

Згідно ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

У відповідності до п.9 Листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №511-550/0/4-13 від 04.04.2013 року «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» виключною (єдиною) метою застосування запобіжних заходів у кримінальному провадженні є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Застосування таких заходів завжди пов`язано із необхідністю запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК. Слідчий суддя, суд має зважати, що слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу за відсутності для цього підстав, передбачених ст. 177 КПК. Тому в разі розгляду відповідного клопотання, не підкріпленого визначеними у КПК метою та підставами, останнє має бути відхилено.
Підставами застосування запобіжного заходу є обґрунтованість підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення та наявність ризику (ризиків), перелік яких встановлено пунктами 1 - 5 ч. 1 ст. 177 КПК та не підлягає розширеному тлумаченню. Запобіжний захід застосовується з метою запобігання спробам підозрюваного, обвинуваченого (ризикам):
1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;
2) знищити, сховати або спотворити будь-які з речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;
3) незаконно впливати напотерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. Урахування такої обставини для прийняття рішення передбачає встановлення правдоподібності та достовірності заявлених органом досудового розслідування фактичних обставин;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому ця особа підозрюється, обвинувачується.

Підозра, висунута ОСОБА_5 , повністю підтверджується доказами, зібраними в ході досудового розслідування, а тому є обґрунтованою.

Відповідно п.3 абз.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства» від 25.04.2003 року №4, запобіжні заходи застосовується за наявності підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений буде намагатись ухилятися від слідства або суду, перешкоджати встановленню істини по кримінальній справі або продовжити злочинну діяльність, а також для забезпечення виконання процесуальних рішень. Разом з тим взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом, у зв`язку з чим такий обирається лише за наявності підстав вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи можуть не забезпечити виконання підозрюваним, обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають норм КПК України, і його належної поведінки.

В п. 13.3 вищевказаної Постанови роз`яснено, що обов`язковою умовою взяття під варту (виходячи з його правової природи) має бути обґрунтована впевненість судді в тому, що більш м`які запобіжні заходи можуть не забезпечити належної поведінки підозрюваного, обвинуваченого.

Це можливо, коли особа немає постійного місця проживання, зловживає спиртними напоями чи вживає наркотичні засоби, продовжує вчиняти злочини, підтримує соціальні зв`язки негативного характеру, порушила умови запобіжного характеру, не пов`язаного з позбавленням волі, раніше ухилялася від слідства, суду чи виконання судових рішень.

Відповідно до мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 8 липня 2003 року №14-рп/2003 в справі №1-23/2003, тяжкість злочину законом не визначається, як підстава для застосування будь якого виду запобіжного заходу, а не тільки взяття під варту, і при цьому, за своєю правовою природою запобіжний захід не є кримінальним покаранням.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, відображену у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, N 182), те що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року).
При дослідженні доданих до клопотання доказів, не вирішуючи питання про доведеність вини та правильність кваліфікації дій, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованої підозри про причетність гр. ОСОБА_5 до вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286, ч.3 ст.135 КК України. Обґрунтованість підозри стверджується наявними в долучених на обґрунтування клопотання документах даними, які на даній стадії процесу є достатніми для висновку про обґрунтованість підозри.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Слідчий суддя враховує, що запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканність, гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ).
Відповідно до ч. 3 ст. 176 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що підозра ОСОБА_5 у вчиненні даного кримінального правопорушення за відсутності фактичних даних, які б свідчили про те, що інші більш м`які запобіжні заходи можуть не забезпечити її належної поведінки та виконання процесуальних обов`язків, передбачених КПК України, не є підставою для обрання найбільш суворої міри запобіжного заходу у вигляді взяття під варту.

Оцінюючи доводи слідчого та прокурора про необхідність обрання ОСОБА_5 міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з метою уникнення від притягнення до кримінальної відповідальності, вчинення іншого кримінального правопорушення, суд констатує, що їх можливе настання не доведено прокурором жодним доказом. Також прокурором не доведено те, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявність ризиків, зазначених у ст. 177 цього кодексу, враховуються обставини, передбачені ст. 178 КПК України.
Згідно ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Також при обранні виду запобіжного заходу враховуються й вимоги п. п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.
Згідно з висновком, викладеним ЄСПЛ у справі "Ілійков проти Болгарії" від 26 липня 2001 року, не арештований, а сторона обвинувачення повинна продемонструвати дані, які свідчать з достатнім ступенем переконливості, що арештованому необхідно знаходитися під вартою.
У контексті достатності підстав для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою як найбільш суворого, ЄСПЛ у рішенні у справі "В. проти Швейцарії" від 26 січня 1993 року дійшов висновку, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки в залежності від суворості можливого покарання, її треба визначати з урахуванням низки інших релевантних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховуватись від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою. У рішенні у справі "Мамедова проти РФ" від 01 червня 2006 року Суд констатував, що хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу позбавлення когось волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину
Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Panchenko v. Russia (Панченко проти Росії). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova (Бекчиєв проти Молдови).
Так, у п.80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Марченко проти України» зазначено: «Тримання особи під вартою буде свавільним, оскільки національні суди не обґрунтували необхідність такого тримання і не було розглянуто можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу», про це ж вказується у п.29 рішення Європейського суду з прав людини від 11.10.2010 року по справі «Хайреддінов проти України».

При цьому на користь звільнення свідчать відсутність судимостей, наявність постійного місця проживання, роботи, усталений спосіб життя, наявність утриманців, відсутність спроб ухилитися від правосуддя (Справа Європейського суду з прав людини «Пунцельт проти Чехії»).

Посилання прокурора на те, що ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286 та ч.3 ст.135КК України, які, відповідно до ст.12 КК України, відносяться до категорії тяжких, за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років, не може безумовно свідчити про те, що підозрювана у випадку застосування до нього іншого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, може переховуватись від органів досудового слідства або суду. Більш того, прокурор не вказав які небудь риси особистості або поведінки підозрюваного, які б виправдали їхній висновок про наявність небезпеки, що ОСОБА_5 має намір переховуватись від органів досудового слідства або суду (про необхідність оцінки таких обставин при обранні судом запобіжного заходу зазначив ЄСПЛ у рішенні у справі "Мамедова проти РФ" від 01 червня 2006 року).
Частиною 1 статті 194 КПК України передбачено, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Так встановлено, що ОСОБА_5 має постійне місце проживання та є зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 (Довідка №666 від 06.02.2019 року, видана Великоберезнянською селищною радою), по місцю проживання характеризується з позитивної сторони, приймає активну участь у вихованні двох дітей, має позитивні відгуки від сусідів та знайомих, скарг на негідні вчинки з його боку у селищну раду не надходило (Характеристика №51 від 06.02.2019 року).

Окрім того, ОСОБА_5 має на утриманні двох малолітніх дітей ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . ОСОБА_14 є інвалідом з дитинства (Довідка ЛКК від 20.11.2018 року №119, Консультаційний висновок спеціаліста від 06.02.2019 року).

Стосовно заявленого клопотання головою Громадської спілки «ЛІГА ВЕТЕРАНІВ АТО ТА БОЙОВИХ ДІЙ «КАРПАТСЬКА ЗЕМЛЯ» ОСОБА_11 та головою Громадської спілки «СПІЛКА УЧАСНИКІВ АТО «ВЕЛИКОБЕРЕЗНЯНЩИНИ» ОСОБА_12 про взяття ОСОБА_5 на особисту поруку, слідчий суддя приходить до переконання, що таке не підлягає задоволенню з підстав необґрунтованості.
А тому слідчий суддя вважає, що особиста порука не буде недостатнім запобіжним заходом для запобігання, передбаченим ст. 177 КПК України ризикам.
Відповідно до ч. 4 ст. 194 КПК України якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Запобіжний захід у вигляді домашнього арешту полягає у забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати місце проживання цілодобово або в певний період доби (ч.1 ст. 178 КПК України).
Відповідно до п. «с» ч.1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Таким чином, заслухавши думку сторін кримінального провадження, дослідивши матеріали провадження, слідчий суддя вважає за потрібне застосувати відносно підозрюваного ОСОБА_15 запобіжний захід у виді домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю та забороною цілодобово залишати місце постійного проживання, оскільки достатнім буде саме такий запобіжний захід, який зможе забезпечити виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігти ризикам, визначених ст.177 КПК України.

Керуючись ст.ст.176, 178, 181, 184, 186, 193, 194, 196, 309, 310 КПК України, суд-,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання слідчого слідчого управління Головного управління Національної поліції в Закарпатській області майора поліції ОСОБА_8 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 відмовити.
У задоволенні клопотання голови Громадської спілки «ЛІГА ВЕТЕРАНІВ АТО ТА БОЙОВИХ ДІЙ «КАРПАТСЬКА ЗЕМЛЯ» ОСОБА_11 та голови Громадської спілки «СПІЛКА УЧАСНИКІВ АТО «ВЕЛИКОБЕРЕЗНЯНЩИНИ» ОСОБА_12 про взяття ОСОБА_5 на особисту поруку в порядку ст.. 180 КПК України відмовити.
Обрати відносно підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, розлученого, тимчасово не працюючого, раніше не судимого, підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.286 та ч.3 ст.135 КК України, запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із застосуванням електронних заходів контролю, заборонивши останньому цілодобово залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Покласти на підозрюваного ОСОБА_5 наступні обов`язки:

?прибувати до слідчого, прокурора або суду на їх першу вимогу, кожного разу у визначений ними час;

?не відлучаться із населеного пункту, в якому він фактично проживає, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

?повідомляти слідчого, прокурора або суд про зміну свого місця проживання;

?здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти, якщо їх декілька) для виїзду за кордон, інші документи, що надають право на виїзд із України та в`їзд в Україну.

Роз`яснити підозрюваному ОСОБА_5 , що в разі невиконання вищезазначених обов`язків до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб до 2 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб
Контроль за виконанням обраного запобіжного заходу доручити начальнику Великоберезнянського відділення поліції Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області.
Строк дії ухвали про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців, а датою закінчення є 12 квітня 2019 року.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня ї проголошення.

Слідчий суддя Ужгородського
міськрайонного суду: ОСОБА_1