ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/4413/18 Номер провадження 11-кп/814/534/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія ч.1 ст. 121 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних
справ Полтавського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченої ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0001350 за апеляційною скаргою заступника прокурора Полтавської місцевої прокуратури ОСОБА_9 на вирок Київського районного суду м.Полтави від 17.12.2018,
ВСТАНОВИВ:
Цим вироком
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Полтава, громадянку України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , не працюючої, заміжньої, дітей на утриманні не має, в силу ст.89 КК України раніше не судимої,
визнано винуватою та засуджено у вчинені злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України і призначено їй покарання у виді п`яти років позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання, якщо вона протягом трьох років не вчинить нового злочину та виконає покладені на неї вироком суду обов`язки.
Зобов`язано ОСОБА_7 протягом іспитового строку періодично з`являтися для реєстрації в органи з питань пробації і повідомляти зазначені органи про зміну місця проживання та роботи.
До набрання вироком законної сили обрано ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь Фінансового управління Полтавської районної державної адміністрації Полтавської області витрати за стаціонарне лікування потерпілої в розмірі 1277 грн. 17 коп.
Згідно вироку суду ОСОБА_7 визнана винуватою та засуджена за те, що вона 25.05.2018 приблизно 2.15 год., перебуваючи на пішохідному переході, що на розриві Каштанової алеї біля кафе «Вогник» по вул. Соборності, 66, в м. Полтава на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, нанесла ОСОБА_10 однин удар правою ногою, опустивши її зверху вниз із прискоренням в ділянку живота зправа, коли потерпіла лежала на спині обличчям догори на асфальтному покритті проїжджої частини, чим спричинила потерпілій ОСОБА_10 тяжкі тілесні ушкодження по ознаці небезпеки для життя у виді закритої тупої травми живота, травматичного розриву печінки з розвитком внутрішньо-черевної кровотечі.
У апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи обставини справи та правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді 6 років 6 місяців позбавлення волі.

Свої вимоги прокурор мотивує тим, що судом першої інстанції, не враховано, що злочин обвинувачена вчинила у громадському місці із зухвалістю, спричинивши потерпілій тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, матеріальні збитки спричиненні потерпілій обвинувачена не відшкодувала.
На апеляційну скаргу прокурора подав заперечення захисник в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 зазначає, що ОСОБА_7 : щиро розкаялась, після ухвалення вироку відшкодувала завдану шкоду в повному розмірі, а саме сплатила стягнуті судом на користь Фінансового управління Полтавської районної державної адміністрації Полтавської області витрати за стаціонарне лікування потерпілої в розмірі 1277 грн. 17 коп, позитивно характеризується по місцю проживання, має на утриманні чоловіка, який є інвалідом 1 групи та є вагітною, тому просить суд залишити вирок Київського районного суду м. Полтава від 17.12.2018 щодо ОСОБА_7 без змін.
Заслухавши доповідь судді, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, обвинувачену та її захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, посилаючись на те, що витрати за стаціонарне лікування потерпілої в розмірі 1277 грн. 17 коп. на користь Фінансового управління Полтавської районної державної адміністрації Полтавської області відшкодовані, має на утриманні чоловіка інваліда 1групи, перебуває на 20 тижні вагітності. Одночасно обвинувачена і її захисник зазначили, що цивільний позов потерпіла не заявляла, хоча не позбавлена заявити його і у подальшому, при визначенні суми завданої їй шкоди, обвинувачена ОСОБА_7 відшкодує завдану шкоду вчиненим злочином, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції дійшов такого висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_7 у злочині, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, а саме як умисне спричинення тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, за який засуджено ОСОБА_7 , ніким з учасників не оспорюється і підтверджується зібраними у справі і перевірених у суді доказах, оцінених у сукупності, як того вимагає ст. 370 КПК України.

Що стосується доводів апеляційної скарги про призначення обвинуваченій покарання, яке не відповідає призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої через м`якість то, на думку колегії суддів, вони є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційних злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
У п. 3постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практик призначення судами кримінального покарання» зазначено про те, що досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

У п.2 Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено,що судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання ,зокрема, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності,які щиро розкаялися у вчиненому,відшкодували завдані збитки тощо.

Суд першої інстанції, при призначенні покарання виконав вказані вимоги закону та роз`яснення Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином; конкретні обставини справи, що саме через вади її чоловіка відбувся конфлікт між нею та потерпілою, особу обвинуваченої, яка характеризується позитивно, висновок органів пробації, згідно якого остання має середній рівень вчинення повторного кримінального правопорушення та середній рівень небезпеки для суспільства, обставини, які пом`якшують покарання - наявність на утриманні чоловіка особи, яка потребує постійного стороннього догляду, оскільки являється інвалідом 1 групи, та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Обговорюючи правильність призначеного покарання ОСОБА_7 , колегія суддів, окрім врахованого судом, враховує обставини вчиненого злочину, наслідки,які настали після вчинення злочину, на які посилається прокурор і те, що обвинувачена під час апеляційного розгляду свою вину у вчиненому злочині визнала та розкаялась, відшкодувала завдані збитки, а саме витрати за стаціонарне лікування потерпілої в розмірі 1277 грн. 17 коп. на користь Фінансового управління Полтавської районної державної адміністрації Полтавської області (цивільний позов потерпіла не заявляла), перебуває на 20 тижні вагітності ( довідка КП Міського клінічного пологового будинку №43 від 7.02.2019).

Доводи прокурора про те, що завдана злочином шкода ОСОБА_7 не відшкодована, спростовується наданою до суду апеляційної інстанції квитанцією про відшкодування витрат за стаціонарне лікування потерпілої в розмірі 1277 грн. 17 коп. на користь Фінансового управління Полтавської районної державної адміністрації Полтавської області.
Призначене ОСОБА_7 покарання, передбачене санкцією ч.1 ст. 121 КК України відповідає вимогам статей 50, 65,75 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження нових злочинів.

За таких підстав та враховуючи всі обставини, встановлені у суді першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів вважає, що суд дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченої ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства.

З огляду на викладене вище безумовних підстав, передбачених ст. 409 КПК України, для скасування ухваленого по справі судового рішення щодо ОСОБА_7 , як про це ставиться питання в апеляційній скарзі прокурора, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 376,404,405,407 КПК України колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу заступника прокурора Полтавської місцевої прокуратури ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Київського районного суду м.Полтави від 17.12.2018 щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - у той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4