Житомирський апеляційний суд
Справа №274/3736/18 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 81 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
захисника: ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21 грудня 2018 року, -

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21 грудня 2018 року залишено без задоволення заяву адвоката ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_8 від відбуття покарання.

В апеляційній скарзі захисник в інтересах засудженого просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою на підставі ст. 81 КК України застосувати умовно- дострокове звільнення від відбування покарання щодо ОСОБА_8 . Посилається на те, що ухвала суду є незаконною, оскільки суд першої інстанції неправильно розтлумачив вказану норму, допустивши суперечність її точного змісту, а також застосував ,закон не підлягав застосуванню. Щодо заміни невідбутої частини покарання більш м`яким особам, яким пом`якшено вид покарання з позбавлення на обмеження волі, то у ст. 82 КК України немає обмежень повторного застосування цієї пільги засудженим. Заборона повторного розгляду питання на один рік, передбачена у ч. 8 ст. 154 КВК України, грубо порушує права в`язнів, особливо, якщо частина невідбутого покарання є меншою, ніж строк, після закінчення якого особа може вперше бути представлена до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання. Усе вищезазначене свідчить про те, що суд першої інстанції не застосував закон, який підлягав застосуванню (ст. 81 КК України), а також застосував закон, який не підлягав застосуванню (ч. 8 ст. 154 КВК України), оскільки він суперечить нормам Кримінального кодексу України, який є основним законом, який регламентує питання кримінальної відповідальності, і в якому не закріплено обмеження у часі у праві умовно-дострокового звільнення, якщо особа довела своє виправлення. У статті 81 КК України встановлені обов`язкові умови умовно-дострокового звільнення. По-перше, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання повинно застосовуватися виключно до засуджених, які довели своє виправлення. Тільки тоді можна вважати, що цим особам для їх остаточного виправлення немає потреби повністю відбувати призначене судом покарання. По-друге, обов`язковою умовою застосування умовно-дострокового звільнення відповідно до закону є фактичне відбуття певної частини призначеного судом покарання. Засуджений ОСОБА_8 відбуває покарання в Бердичівському виправному центрі (№ 108) з 02.06.2018 року. За період відбування покарання характеризується позитивно. Порушень вимог режиму відбування покарання не допускає, дотримується встановлених правил поведінки та розпорядку дня. Заходи виховного та профілактичного характеру відвідує, реагує на них правильно. Працевлаштований робітником на контрагентському об`єкті за межами установи. До праці ставиться сумлінно. За сумлінну поведінку та ставлення до праці двічі заохочувався адміністрацією установи. Підтримує соціальні зв`язки з рідними, одружений. У відношенні до засуджених не конфліктний, вину у скоєному злочині визнає повністю, розкаюється. За вироком суду позову не має. Фактично відбув визначену ст. 81 КК України частину призначеного судом покарання. Таким чином, засуджений ОСОБА_8 своєю сумлінною поведінкою, чесним ставленням до праці довів своє виправлення, а тому вважаю за можливе звільнити його умовно-достроково від відбування покарання.

Під час апеляційного розгляду провадження ОСОБА_7 , зазначила, що засуджений ОСОБА_8 не бажає приймати учать в апеляційному розгляді справи, та вказала про можливість слухання справи за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, захисника, який підтримав апеляційну скаргу в інтересах засудженого, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника в інтересах засудженого не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Так, згідно з ч. 5 ст. 82 КК України до осіб, яким покарання замінене більш м`яким, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення за правилами, передбаченими статтею 81 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 81 КК України до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі, позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, якщо засуджений сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення. При цьому таке звільнення може бути застосоване до засуджених після фактичного відбуття не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний тяжкий злочин. Роз`ясненнями, які містяться у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 „Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким від 26.04.02 передбачено, що особи, яким покарання було замінено більш м`яким, можуть бути умовно-достроково звільнені і від цього більш м`якого покарання за правилами, передбаченими ст. 81 КК України.

Відповідно до ст.1 КК України Кримінальний кодекс України має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від злочинних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання злочинам. Для здійснення цього завдання Кримінальний кодекс України визначає, які суспільно небезпечні діяння є злочинами та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили. Згідно з ч. 1 ст. 1 КВК України кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими.
Таким чином, при регламентуванні порядку і умов відбування та виконання кримінальних покарань норми КК України та КВК України співвідносяться між собою як загальні та спеціальні і відповідно при конкуренції норм загальних та спеціальних застосовуються спеціальні норми.

Відповідно до ч. 8 ст. 154 КВК України особи, звільнені від відбування покарання з випробуванням або в порядку заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, якщо вони були направлені у місця обмеження волі або позбавлення волі у випадках, передбачених законом, можуть бути знову представлені до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким не раніше як через один рік з дня винесення ухвали про направлення у місця обмеження волі або позбавлення волі. Отже, законодавцем встановлено спеціальну норму щодо можливості повторного застосування до засудженого умовно-дострокового звільнення або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким з дотриманням певного проміжку часу при наявності двох умов: 1) засуджений має бути особою, яка або була звільнена від відбування покарання з випробуванням, або відбуває покарання в порядку заміни невідбутої частини покарання більш м`яким і при цьому 2) була направлена у місця обмеження волі або позбавлення волі у випадках, передбачених законом.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_8 засуджений 23 червня 2015 року Добровеличківським районним судом Кіровоградської області за ст.ст. 185 ч. 3, 71 КК України на 04 роки 06 місяців позбавлення волі. Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26.02.16 в строк покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 14.05.15 до 24.07.15. Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 04.05.18 згідно зі ст. 82 КК України невідбуту частину покарання замінено на 01 рік 04 місяці 07 днів обмеження волі. Ухвалою Уманського міськрайонного суду від 02.07.18 виправлено описку в ухвалі від 04.05.2018 року - вважати правильною невідбуту частину строку покарання 01 рік 04 місяців.
Початок строку відбування покарання: 14.05.2015 року - для позбавлення волі; для обмеження волі - 02.06.2018 року; кінець строку: 28.07.2019.

Відповідно до досліджених матеріалів, засуджений ОСОБА_8 відбуває покарання в Бердичівському виправному центрі (№ 108) з 02.06.18. За період відбування покарання характеризується позитивно. Порушень вимог режиму відбування покарання не допускає, дотримується встановлених правил поведінки та розпорядку дня. Заходи виховного та профілактичного характеру відвідує, реагує на них правильно. Працевлаштований робітником на контрагентському об`єкті за межами установи. До праці ставиться сумлінно. За сумлінну поведінку та ставлення до праці двічі заохочувався адміністрацією установи.

Однак, ОСОБА_8 є особою, яка відбуває покарання в порядку заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, а саме в порядку заміни невідбутої частини покарання у виді позбавлення волі покаранням на покарання виді обмеження волі. Також ОСОБА_8 є особою, яка була направлена у місця обмеження волі у випадках, передбачених законом, а саме був направлений до Бердичівського виправного центру (№ 108) у випадку, передбаченому ст. 82 КК України, ч. 3 ст. 154 КВК України, тобто підпадає і під другий критерій обмеження у часі у праві умовно-дострокового звільнення або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким. Враховуючи, що ухвала про направлення ОСОБА_8 у місця обмеження волі була винесена 04.05.18, тобто з дня винесення ухвали ще не минув один рік, засуджений ОСОБА_8 не може бути звільнений умовно-достроково від відбуття залишку окарання .

Крім того, ОСОБА_8 прибув до Бердичівського виправного центру (№ 108) для відбування покарання лише 02.06.2018 року, а з заявою про умовно-дострокове звільнення захисник звернулася вже в липні 2018 року, тобто засуджений відбув у місцях обмеження волі менше двох місяців, при цьому за час відбування покарання заохочень не мав. Такий короткий проміжок часу в установі виконання покарань ніяким чином не дозволяє зробити висновок про сумлінну поведінку засудженого і його ставлення до праці, які б вказували на доведення виправлення засудженого.

З огляду на викладене суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про відмову в задоволенні заяви захисника в інтересах засудженого про умовно-дострокове звільнення останнього.

Крім того слід зазначити, що представник адміністрації виправного центру під час судового розгляду справи в суді першої інстанції теж заперечив проти задоволення заяви захисника посилаючись на ч. 8 ст. 154 КВК України.

Доводи апеляційної скарги захисника засудженого, викладені в її апеляційній скарзі, зокрема про те, що суд першої інстанції неправильно розтлумачив норму ч.8 ст.154 КВК України та допустив суперечність її змісту, а також застосував закон, який не підлягає застосуванню є безпідставними та не грунтується на вимогах закону.

Твердження захисника про те, що ОСОБА_8 своєю сумлінною поведінкою, чесним ставленням до праці довів своє виправлення наразі є передчасними та не можуть бути в даному випадку, враховуючи вимоги закону і обставини, наведені вище, безумовною підставою для про умовно-дострокове звільнення засудженого.

За таких обставин, підстав до задоволення апеляційної скарги захисника в інтересах засудженого ОСОБА_8 , колегія суддів не вбачає. Ухвала суду є обгрунтованою та належним чином вмотивованою.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 21 грудня 2018 року, - без змін.

Ухвала апеляційного набирає чинності негайно після оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: