В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"28" березня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
обвинуваченої ОСОБА_5 ,
розглянувши в залі суду в м. Києві у відкритому судовому засіданні об`єднане кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0015058 від 02.10.2015 та № 0010392 від 24.07.2017 за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Києва, з середньою освітою, працюючої, заміжньої, зареєстрованої та проживаючої за адресою АДРЕСА_1 , раніше судимої: 07.06.2005 Дніпровським районним судом м. Києва, з урахуванням змін згідно ухвали апеляційного суду м. Києва від 22.09.2005, за ст. 15, ч. 2 ст. 185, ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України до позбавлення волі на строк 5 років; 06.11.2008 Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 4 ст. 187, ст. 70 КК України, до позбавлення волі на строк 5 років; 23.09.2010 Оболонським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 185 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки зі звільненням від відбування покарання, у порядку ст. 75 КК України, з іспитовим строком 3 роки; 23.09.2011 Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 185 КК України, з урахуванням норм ст. 71 того ж Кодексу, до позбавлення волі на строк 4 роки, та звільнена 24.06.2014 з Чернігівської ВК № 44, згідно ухвали Новозаводського районного суду м. Чернігова на підставі ст. 7 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014; 11.12.2015 Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 2 ст.186 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки, зі звільненням від відбування покарання, у порядку ст. 75 КК України, з іспитовим строком 2 роки; 26.04.2016 Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК України до штрафу у сумі 850 гривень,

у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів) передбачених ч. 2 ст. 187 КК України,

в с т а н о в и в :

Судом визнано доведеним, що ОСОБА_5 01 жовтня 2015 року близько 20:00 год. перебувала біля будинку АДРЕСА_2 , де побачила ОСОБА_6 , яка стояла біля вказаного будинку та спілкувалась зі своїми знайомими, та у якої до цього кільках хвилин назад відбувся словесний конфлікт з її матір`ю, та в цей час у неї виник злочинний умисел на вчинення хуліганських дій відносно останньої.
Реалізуючи свій злочинний умисел, усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх намірів і дій, при цьому, свідомо допускаючи їх наслідки та маючи на меті їх настання, з хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок і виражаючи явну зневагу до існуючих елементарних правил і норм поведінки в суспільстві, з особливою зухвалістю, ігноруючи існуючі в суспільстві правила поведінки, моральності та добропристойності, розпочала свої хуліганські дії, в ході яких, вона несподівано для потерпілої підбігла до неї та схопила її за волосся, при цьому повалила на землю, після чого насіла зверху з метою подавлення можливого опору потерпілої.
Продовжуючи свій злочинний умисел, з хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок і виражаючи явну зневагу до існуючих елементарних правил і норм поведінки в суспільстві, з особливою зухвалістю, ігноруючи існуючі в суспільстві правила поведінки, моральності та добропристойності, усвідомлюючи, що потерпіла перебуває у безпорадному стані, так як остання знаходилась на землі та не чинила опору її діям, висловлюючись брутальною нецензурною лайкою, продовжила свої хуліганські дії, нанесла до трьох ударів в область обличчя та до п`яти ударів по тулубу потерпілої, в результаті чого заподіяла ОСОБА_6 легкі тілесні ушкодження.

Крім цього, ОСОБА_5 23.07.2017 приблизно о 22:10 год. перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Ентузіастів, 7 побачила раніше невідому ОСОБА_7 та у цей час в неї виник злочинний умисел спрямований на повторний напад з метою заволодіння майном останньої.
Реалізуючи свій протиправний умисел, направлений на повторне вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, а саме тим, що належить ОСОБА_7 , діючи з корисливих мотивів та скориставшись тим, що за її діями ніхто сторонній не спостерігає, і маючи на меті незаконне збагачення, ОСОБА_5 здійснила напад на потерпілу ОСОБА_7 та лівою рукою почала утримувала потерпілу ззаду за тулуб, а правою рукою приставила ОСОБА_7 до шиї невідомий металевий предмет, схожий на ніж, який заздалегідь підготовила для вчинення злочину.
Після того, ОСОБА_5 у грубій формі виразила вимогу потерпілій ОСОБА_7 про необхідність передачі їй цінного майна, поєднану з погрозою застосування металевого предмета, схожого на ніж, яким почала тиснути на шию потерпілої з метою подолання можливого опору з її боку, що є погрозою застосування насильства.
Потерпіла ОСОБА_7 , почала намагатися чинити опір злочинним діям ОСОБА_5 , але остання повалила потерпілу спиною на землю та продовжувала її утримувати і погрожувати застосувати металевий предмет, схожий на ніж, у разі невиконання її противоправних вимог.
Після того, ОСОБА_5 відкрито викрала з руки потерпілої належний їй мобільний телефон марки Sigma, імеі № НОМЕР_1 , імеі №2 НОМЕР_2 , вартістю 1500 гривень, в якому знаходились сім карти мобільного оператора «Лайфселл» № НОМЕР_3 , вартістю 10 гривень та мобільного оператора «ВФ Україна» № НОМЕР_4 вартістю 10 гривень, в якому знаходився флеш накопичувач вартістю 130 гривень.
Потім, ОСОБА_5 у грубій формі висловила вимогу потерпілій ОСОБА_7 про необхідність передачі їй грошових коштів, поєднану з погрозою застосування металевого предмету, похожого на ніж в разі невиконання її противоправних вимог.
В подальшому потерпіла ОСОБА_7 передала останній грошові кошти в сумі 150 гривень, на що ОСОБА_5 повернула потерпілій викрадений мобільний телефон та з місця вчинення кримінального правопорушення зникла, а викраденими коштами розпорядилась на власний розсуд.

Вказаних висновків суд дійшов провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Так, судом у ході судового слідства установлено наступне.

Щодо події, яка мала місце 01 жовтня 2015 року.
Обвинувачена у судовому засіданні пояснила, що 01 жовтня 2015 року, перебуваючи на балконі власної квартири, почула як потерпіла образила її матір ОСОБА_8 , яка зробила зауваження ОСОБА_6 щодо її непристойної поведінки під під`їздом, де мешкає власне обвинувачена. Маючи на меті змусити потерпілу вибачитися перед ОСОБА_8 , обвинувачена вийшла на двір. Оскільки потерпіла не бажала вибачатися, обвинувачена дала їй ляпаса. Коли потерпіла падала, у неї, можливо, в цей момент випав мобільний телефон, який вона, обвинувачена, підняла. Дійсно телефон задзвонив, вона відповіла на дзвінок батька потерпілої та потім повернула телефон. Яким чином і коли саме було пошкоджено телефон, їй не відомо. Доповнила, що після того, як потерпіла побігла додому, прибули працівники поліції й прийшов батько потерпілої телефон у неї не було.
Допитана у судовому засіданні потерпіла ОСОБА_6 повідомила, що стояла спілкувалася зі своїми знайомими біля будинку №10 по бульвару Давидова у місті Києві. Несподівано на неї напала обвинувачена ззаду, схватила за волосся, потягла донизу та ударила об асфальт, сіла зверху і почала били, щось кричала, залізла в кишеню, забрала телефон, студентський квиток та гроші приблизно 100 гривень. Від обвинуваченої був запах алкоголю. Підійшов знайомий ОСОБА_9 і заспокоїв обвинувачену. Жодних вимог щодо передачі телефону та грошей обвинувачена не пред`являла. В подальшому телефон приніс додому батько потерпілої ОСОБА_10 ..
Також потерпіла зауважила, що їй дійсно було заподіяно закриту черепно мозкову травму та садни грудної клітини справа та правого гомілково ступневого суглобу, що відноситься до легкого тілесного ушкодження, як і зазначено у висновку судово медичного експерта №143/Е від 26.01.2016.
У судовому засіданні свідок ОСОБА_11 указала, що їй подзвонив чоловік і повідомив, що на доньку напали. Вона приїхала на місце події. Обвинувачена кричала, була у стані алкогольного сп`яніння, нецензурно висловлювалася. Свідок бачила, як обвинувачена кинула телефон об асфальт в присутності свідків та працівників поліції. Зазначила, що дочка втрачала свідомість, їй було зле, тому викликали швидку допомогу.
Свідок ОСОБА_10 , батько потерпілої, пояснив, що 01.10.2015 був дома, коли прийшла старша дочка і повідомила, що її побили та забрали телефон й 20 гривень. Він пішов до місця події, набрав телефон доньки і він задзвонив у жінки, що сиділа на лавочці. Коли телефон задзвонив, ОСОБА_5 викинула його і побігла додому. Коли приїхала поліція, ОСОБА_5 вийшла з під`їзду. Як обвинувачена била потерпілу та забирала у потерпілої телефон свідок не бачив.
Свідок ОСОБА_12 , повідомила, що 01.10.2015 ввечері вона гуляла з компанією, у якій була і потерпіла. В певний момент з під`їзду вийшла обвинувачена і напала на потерпілу, потягла її за волосся, стала бити, але як саме не пам`ятає. Потерпіла з обвинуваченою почали з`ясовували стосунки і всі втекли. Потім підійшов інший знайомий і почав спілкуватися з обвинуваченою, а потерпіла втекла. Вимогу передати телефон не чула, як викрадали телефон, хто небудь, зокрема, обвинувачена не бачила. Поліція телефон у обвинуваченої не знайшла. Батьків потерпілої на місці події не бачила.
Свідок ОСОБА_13 указав, що вечором 01 жовтня 2015 року проходив біля будинку № 10 по бульвару Давидова, побачив як потерпілу била обвинувачена, а саме тримала її за волосся і наносила удари зверху, на прохання зупинитися не реагувала, розбила її телефон об асфальт і зникла з місця конфлікту. Коли на місце події прийшли батьки потерпілої і почали телефонувати на номер телефону потерпілої телефон не відповідав. Доповнив, що під час конфлікту обвинувачена вимагала вибачитися перед її матір`ю, жодних вимог щодо передачі телефону від обвинуваченої не чув.
Свідок ОСОБА_8 , мати обвинуваченої, повідомила, що 01.10.2015 вечором вона вигулювала собаку, біля під`їзду її будинку знаходилася шумна компанія підлітків. Вона зробила зауваження ОСОБА_6 щодо її непристойної поведінки, на що ОСОБА_6 нецензурно їй відповідала. Обвинувачена ОСОБА_5 почула образу щодо ОСОБА_8 та вийшла на двір з метою вирішення конфлікту. Вона особисто в цей час перебувала у себе в квартирі й безпосередньо що відбувалось між її донькою та потерпілої не бачила. Потім прийшли батьки потерпілої. Батько потерпілої вдарив обвинувачену ОСОБА_5 у живіт, а мати потерпілої теж нецензурно відстоювала свою позицію. Факту побиття обвинуваченою ОСОБА_6 та викрадення телефону свідок не бачила, претензій щодо викрадення та повернення телефону батьки потерпілої та потерпіла ОСОБА_6 обвинуваченій не пред`являли.
Згідно протоколу огляду місця події від 04.11.2015 телефон марки Sumsung GT E1170, вартістю 200 гривень, в якому знаходилась сім - карта мобільного оператора «Лайф» номер телефону НОМЕР_5 , було оглянуто в приміщенні службового кабінету слідчого на підставі заяви матері потерпілої ОСОБА_11 про добровільну видачу зазначеного телефіону.
В подальшому слідчим було проведено огляд вищезазначеного телефону. Відповідно до протоколу огляду предметів від 16.05.2016 телефон марки Sumsung GT E1170 мав наступні пошкодження: розбите захисне скло екрану, тріщини на екрані, вирвана панель клавіш, подряпини на передній та бокових рамках корпусу, подряпини на задній кришці телефону.
Згідно з висновком експерта №1157/Е від 05.07.2016 тілесні ушкодження виявлені у потерпілої ОСОБА_14 , а саме : «закрита черепно-мозкова травма: струс головного мозку, гематома потиличної ділянки зліва; садна грудної клітки справа, правого гомілково-ступневого суглобу» не мають ознак небезпеки для життя та відносяться до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я на строк понад 6 але менше 21 добу (за критерієм тривалості розладу здоров`я)..
Нанесення тілесних ушкоджень потерпілій саме обвинуваченою також підтверджується протоколами пред`явлення особи до впізнання за фотознімками від 31.05.2016, згідно яких ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_6 та ОСОБА_10 впізнали ОСОБА_5 за рисами обличчя та очами.

Щодо подій, які мали місце 23.07.2017 року.
Обвинувачена, свою вину не визнала та пояснила, що 23.07.2017 знаходилася на вулиці за адресою АДРЕСА_3 біля магазину, де очікувала свого знайомого з метою повернення останньому боргу. За декілька хвилин до того, вона купила їжу в магазині, де їй дали решту 152 гривні. Потім приїхали працівники поліції з потерпілою, яка вказала на неї, як на особу, яка вчинила на неї напад. Але це не відповідає дійсності.
Також обвинувачена стверджувала, що у матеріалах досудового слідства була квитанція щодо вищезгаданої покупки та був допитаний знайомий обвинуваченої, якого вона очікувала, та працівниця кіоску.
Разом з тим, відповідно до ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. З огляду на, що суд відразу ж відмічає, що критично оцінює зазначені твердження, оскільки ні обвинувачена, ні захисник не заявляли відповідних клопотань про витребування зазначених доказів та допит свідків.
Допитана у судовому засіданні потерпіла ОСОБА_7 показала, що23.07.2017 близько 22.00 год. вона сиділа на лавочці, читала книгу. Обвинувачена ОСОБА_5 дочекавшись моменту, коли поряд нікого не було, кинулась не неї, вони почали боротися, остання повалила її на спину, сіла зверху, занесла якийсь предмет, їй здалось що ніж, вже потім вона зрозуміла, що це була заточка. Обвинувачена стала вимагати гроші та цінності, забрала телефон.
Потерпіла указала, що пояснювала обвинуваченій те, що цінностей в неї немає, й пропонувала віддати їй усі свої гроші у сумі близько 100 гривень в обмін на повернення телефону. Обвинувачена погодилась, забрала гроші та повернула телефон й пішла. Коли обвинувачена пішла, вона відразу викликала поліцію і надала опис нападника: джинсові шорти до колін, світла майка у горизонтальну смужку, татуїровка на плечі: круг зі стрілочками та вицвівшими символами синьо - чорного кольору, на думка потерпілої по типу «Роза вітрів».
При цьому потерпіла ОСОБА_7 стверджувала, що дуже добре запам`ятала обличчя обвинуваченої ОСОБА_5 і сумнівів у тому, що напад вчинила саме вона, не має.
Також зауважила, що їй дійсно були нанесені травми вказані у висновку судово медичного експерта №1926 від 25.07.2017, а саме лінійні садна на підборідді зліва, правій боковій поверхні шиї в середній третині, що відноситься до легкого тілесного ушкодження.
У судовому засіданні свідок ОСОБА_16 , що пояснила, що будучи працівником патрульної служби, 23.07.2017 отримала виклик за адресою АДРЕСА_4 . По прибуттю потерпіла повідомила, що на неї здійснено напад жінкою до 30 років у білій майці, волосся темного кольору з татуюванням по типу «Рози вітрів», яка насильно відібрала у неї грошові кошти. Свідок з напарником виїхала на місце події, де знаходилась потерпіла. Через декілька хвилин інший патрульний наряд повідомив, що затримали жінку схожу за описом на нападницю. Працівники кіоску повідомили, що обвинувачена дійсно заходила до кіоску, купила щось поїсти та сиділа споживати їжу на лавочці.
Свідок ОСОБА_17 будучи допитним у судовому засіданні надав пояснення тотожні показанням свідка ОСОБА_16 ..
В свою чергу, з досліджених судом, у порядку ст. 358 КПК України, у судовому засіданні, документів, тобто спеціально створених з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, установлено, що 24.07.2017 на вулиці за адресою АДРЕСА_3 було проведено обшук у ході якого у обвинуваченої виявлено грошові кошти у сумі 152 гривні, викрутку з сіро помаранчевою ручкою, металеві кусачки, 2 викрутки (дерев`яна та помаранчева ручка), металевий гайочний ключ.
У подальшому на проведення такого обшуку було отримано дозвіл слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києві згідно ухвали від 25.07.2017 (постфактум).
Крім того, 24.07.2017 слідчим проведено обшук затриманої особи ОСОБА_5 у порядку 208 КПК. Згідно протоколу обшуку затриманої особи у обвинуваченої виявлено пояс червоно - білого кольору та ланцюжок білого кольору з хрестиком.

Надаючи оцінку дослідженим у ході судового розгляду доказам, суд сприймає їх належні та допустимі, які доводять собою, обставини, що власне підлягають доказуванню з числа регламентованих ст. 91 КПК України, як-то: дату, час, місце, спосіб їх учинення.
При цьому, обставин регламентованих ст. 87, ч. 7 ст. 97 КПК України в ході судового розгляду встановлено не було та сторонами не доведено.

При кваліфікацій дій обвинуваченої суд ураховує, що Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05.04.2018 в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.
За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.
Так, розбій як злочин проти власності (стаття 187 КК) - це напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства.
Під нападом за статтею 187 КК слід розуміти умисні дії, спрямовані на негайне вилучення чужого майна шляхом застосування фізичного або психічного насильства, зазначеного в частині першій цієї статті.
Розбій вважається закінченим з моменту нападу, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, або з погрозою застосування такого насильства, незалежно від того, заволоділа винна особа майном потерпілого чи ні.
За змістом частини другої статті 187 КК розбій вважається повторним, якщо його вчинено особою, яка раніше вчинила розбій або бандитизм.
Ознака повторності відсутня, якщо за раніше вчинений злочин особу було звільнено від кримінальної відповідальності або якщо судимість за раніше вчинений злочин було погашено чи знято в установленому законом порядку.

У світлі наведеного вище, слід зазначити наступне.
Згідно обвинувального акту, затвердженого 20.09.2015, ОСОБА_5 було висунуто обвинувачення у тому, що 01 жовтня 2015 року близько 20:00 год. перебувала біля будинку № 10 по бульвару Давидова у місті Києві, де побачила раніше незнайому ОСОБА_6 , яка стояла біля вказаного будинку та спілкувалась зі своїми знайомими, в цей час у неї виник злочинний умисел напасти на неповнолітню ОСОБА_6 , спричинити останній тілесні ушкодження та викрасти її майно. Реалізуючи свої злочинні наміри, ОСОБА_5 01.10.2015 близько 20 год. 00 хв. несподівано для потерпілої підбігла до неї та схопила її за волосся, при цьому повалила на землю, після чого насівши зверху з метою подавлення можливого опору потерпілої нанесла до трьох ударів в область обличчя та до п`яти ударів по тулубу, в результаті чого заподіяла ОСОБА_6 легкі тілесні ушкодження. Крім того, ОСОБА_5 подолала опір неповнолітньої потерпілої ОСОБА_6 , та скориставшись цим дістала з її кишені грошові кошти в сумі 20 гривень та належний останній мобільний телефон марки Sumsung GT E1170, вартістю 200 гривень, в якому знаходилась сім - карта мобільного оператора «Лайф» номер телефону НОМЕР_5 , вартістю 20 гривень на рахунку якої було 30 гривень.
Разом з тим, суд за наслідками судового розгляду та дослідженим у ньому доказів, у порядку ст. 94 КПК України, вважає, що направленість умислу обвинуваченої на заволодіння майном потерпілої не підтвердилася у судовому засіданні належними та допустимими доказами, що виключає кваліфікацій її дій, як розбій, у розрізі такого.
Так, показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 не узгоджуються між собою в частині обставин викрадення телефону марки Sumsung GT E1170.
Зокрема, свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_10 не були присутні на місці події, а свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 не чули вимогу обвинуваченої до потерпілої про передачу телефона, узагалі.
Не установлено дійсність такої вимоги і з показань самої потерпілої в судовому засіданні.
А тому, оцінюючи докази у сукупності, суд доходить висновку, що вина обвинуваченої у нанесенні потерпілій ОСОБА_6 легких тілесних ушкоджень підтвержується «поза розумним сумнівом».
Показання потерпілої ОСОБА_6 в цій частині узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та висновками судово медичного експерта щодо причин, місця та локалізації легкого тілесного ушкодження.
Обвинувачена також фактично визнала свою участь у конфлікті з потерпілою ОСОБА_18 01.10.2015 та завдання тілесних ушкоджень останній, але заперечила проти наявності умислу на заволодіння будь-яким майном потерпілої та кваліфікації її дій за ст.187 КК України. Показання обвинуваченої узгоджуються з показаннями свідка захисту ОСОБА_8 .
Разом з тим, судом встановлено, що завдання потерпілій легких тілесних ушкоджень здійснювалось у громадському місці біля будинку №10 по бульвару Давидова у місті Києві у вечірній (темний) час доби, тривало довгий період часу, супроводжувалось нецензурною лексикою.
Тож, оскільки судом у судовому засіданні не встановлено, направленість умислу обвинуваченої на заволодіння майном потерпілої та не підтвердилось належними та допустимими доказами, відповідно відсутні підстави для кваліфікації дій обвинуваченої саме за ч. 2 ст. 187 КК України.
Згідно ч. 3 ст. 337 КПК України, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
У світлі чого, суд вбачає підстави, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, так як це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження, та кваліфікує дії обвинуваченої за цим епізодом, як хуліганство, з огляду на таке.
Згідно зі ст. 296 КК України хуліганством є грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.
Так, в постанові Пленуму Верховного Суду України № 10 від 22.12.2006 року «Про судову практику у справах про хуліганство» зазначено, що суди мають відрізняти хуліганство від інших злочинів залежно від спрямованості умислу, мотивів, цілей винного та обставин учинення ним кримінально караних дій.
Дії, що супроводжувалися погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо членів сім`ї, родичів, знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.
За ознакою особливої зухвалості хуліганством може бути визнано таке грубе порушення громадського порядку, яке супроводжувалось, наприклад, насильством із завданням потерпілій особі побоїв або заподіянням тілесних ушкоджень, знущанням над нею, знищенням чи пошкодженням майна, зривом масового заходу, тимчасовим припиненням нормальної діяльності установи, підприємства чи організації, руху громадського транспорту тощо, або таке, яке особа тривалий час уперто не припиняла.
Однак схожість цих діянь не завжди може бути підставою для визнання їх однорідними (рівнозначними).
Правильну кримінально-правову оцінку хуліганства та відмежування його від, зокрема, посягань проти життя і здоров`я людини, а звідси - визначення однаковості чи неоднаковості застосування норми закону про кримінальну відповідальність, належить проводити за сукупністю ознак суспільно небезпечного діяння, які згідно із законом про кримінальну відповідальність охоплюються поняттям склад злочину і визначають діяння як злочинне та кримінально каране.
В основі відмежування хуліганства від злочинів проти здоров`я, крім інших ознак, перебувають об`єкт злочину, який значною мірою визначає правову природу (характер) кожного із цих діянь та їхню суспільну небезпечність, і така ознака суб`єктивної сторони злочину, як його мотив.
Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок та інші зазначені вище об`єкти захисту. Зміст та спрямованість цього діяння висновуються із характеру дій особи, яка їх вчиняє, а також із стосунків, які склалися між такою особою та потерпілим.
Отже, як вбачається з досліджених в судовому засіданні доказів, обвинувачена ОСОБА_5 та потерпіла ОСОБА_6 не були знайомі між собою до вказаної події, тому в них не могло бути неприязних стосунків, які б стали передумовою нанесення обвинуваченою потерпілій тілесного ушкодження.
Таким чином, суд доходить до висновку про те, що обвинувачена ОСОБА_5 використала незначний привід, а саме словесну образу її матері, для нанесення потерпілій тілесного ушкодження в громадському місці у присутності інших осіб, у поєднанні з образливими висловлювання на адресу потерпілої у формі нецензурної лексики, що було позбавлено будь-якої необхідності, а отже свідчить про бажання обвинуваченої ОСОБА_5 показати свою ніби вищість, винятковість, чи з розгнузданого самолюбства, загостреного почуття справедливості, пов`язаного з неповагою до особи, людської гідності, байдужим ставленням до законів і правил поведінки.
А отже, враховуючи направленість умислу обвинуваченої, факт завдання потерпілій легких тілесних ушкоджень, порушення громадського порядку в громадському місці біля будинку №10 по бульвару Давидова у місті Києві у вечірній час, з образливими висловлювання на адресу потерпілої у формі нецензурної лексики, суд вважає, що дії обвинуваченої ОСОБА_5 були поєднані з очевидним для неї грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю, а тому суд доходить висновку, що обвинувачена ОСОБА_5 вчинила саме хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, та її дії необхідно кваліфікувати за ч. 1 ст. 296 КК України.
Щодо висновків захисника обвинуваченої ОСОБА_5 про неправильну кваліфікацію дій обвинуваченої за ч. 2 ст. 187 КК України та необхідність кваліфікації дій за ч. 2 ст. 125 КК України, то суд ставиться до них критично з огляду на наведене вище.
Таким чином, суд вважає за необхідне вийти за межі висунутого обвинувачення за подіями 01 жовтня 2015 року в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення з ч. 2 ст. 187 КК України на менш тяжкий злочин, передбачений ч.1 ст.296 КК України, що в даному випадку покращує становище обвинуваченої.

Таким чином, суд кваліфікує дії ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 296 КК України, оскільки вона вчинила грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю (хуліганство) та за ч. 2 ст. 187 КК України, оскільки остання вчинила напад на потерпілу ОСОБА_7 з метою заволодіння чужим майном, будучи особою, яка раніше вчинила розбій.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченій суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винної та обставини, що пом`якшують та обтяжують її покарання.
Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Так, обставиною, що пом`якшує покарання, за першим епізодом, є вчинення злочину у стані вагітності, а за другим епізодом наявність у обвинуваченої малолітньої дитини.
Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК України, є рецидив злочину, проте суд не вбачає підстав, для визнання такою обставиною вчинення злочину щодо малолітньою, оскільки на момент вчинення неправомірних дій щодо потерпілої ОСОБА_6 , останній виповнилось 16 років.

Також, суд враховує, що обвинувачена на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває; має постійне місце реєстрації та проживання, характеристику за місцем проживання, стан здоров`я, спосіб життя (раніше судимий, наявність на утриманні малолітньої дитини), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає допустимі соціальні зв`язки; позицію сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання; відношення обвинуваченої до вчиненого, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкцій статей 296 та 187 КК України у виді штрафу (інші види передбачені санкцією особі призначені бути не можуть у силу ч. 3 ст. 60, ч. 3 ст. 61 КК України) та позбавлення волі відповідно, із визначенням покарання у порядку ч. 1 ст. 70 того ж Кодексу.
При цьому, суд ураховує, що відповідно до ч. 3 ст. 72 КК основне покарання у виді штрафу при призначенні їх за сукупністю злочинів і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно, однак відмічає, що, у цій ситуації, при визначенні обвинуваченій остаточної міри покарання за сукупністю злочинів він застосовує не принцип складання різних за видом покарань, а принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, що не суперечить ч. 3 ст. 72 КК. Наведене також узгоджується із роз`ясненнями, які містяться у вказаному пункті постанови Пленуму Верховного суду України, та віднайшли свої відображення в ухвалі ККС ВС у справі № 755/219/18 (ухвала від 29.01.2019), згідно яких за злочини, що утворюють сукупність, призначено основні покарання різних видів, які не підлягають заміні (штраф, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю), суд може застосувати принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим або призначити кожне з них до самостійного виконання.
Також суд ураховує, що вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 11.12.2015 у справі 755/21680/15-к ОСОБА_5 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, при цьому на підставі ст. 75 того ж Кодексу звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки. Рішення набрало законної сили 02.03.2016. Таким чином, судом встановлено, що обвинувачена вчинила злочин від 23.07.2017 протягом іспитового строку.
У світлі чого, визначає остаточне покарання у порядку ст.ст. 70, 71 КК України, так як, у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими статтями 71, 72 КК. Частиною 2 статті 75 КК передбачено, що суд за наявності визначених законом підстав може ухвалити рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Виходячи з цих положень закону, а також зі змісту частини 3 статті 78 КК вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суд розцінює як порушення умов застосування статті 75 КК про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначає покарання за сукупністю вироків на підставі статті 71 КК. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.
Коли після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще в кількох злочинах, одні з яких вчинено до, а інші - після постановлення першого вироку, покарання за останнім за часом вироком призначається із застосуванням як ст. 70, так і ст. 71 КК: спочатку - за правилами ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення першого вироку; після цього - за правилами ч. 4 ст. 70 КК; потім - за сукупністю злочинів, вчинених після постановлення першого вироку; і остаточно - за сукупністю вироків (Постанова Пленуму Верховного суду України "Про практику призначення судами кримінального покарання" від 24 жовтня 2003 р. №7 (із змінами, № 18 від 10 грудня 2004 р., № 8 від 12 червня 2009 р. та № 11 від 6 листопада 2009 р.).

Також, суд ураховує, що за вироком від 26.04.2016 обвинувачена засуджена до покарання у виді штрафу, однак дані про його сплату відсутні.
Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику призначення судами кримінального покарання" від 24 жовтня 2003 р. №7 (із змінами, № 18 від 10 грудня 2004 р., № 8 від 12 червня 2009 р. та № 11 від 6 листопада 2009 р.) у разі засудження особи за злочин, вчинений у період іспитового строку за попереднім вироком, визначеним у порядку статей 75, 79, 104 КК, та призначення покарання, яке згідно з ч. 3 ст. 72 КК за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягає, суд, незважаючи на це, має застосувати вимоги ст. 71 КК і визначити за сукупністю вироків таке остаточне покарання, яке має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, так і від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. У такому випадку суд визначає остаточне покарання у виді сукупності невідбутої частини покарання за попереднім вироком та покарання за новим вироком, ухвалюючи рішення про їх самостійне виконання.

Тож, суд, на підставі ст. 71 КК України з урахуванням положень ст. 72 КК України, вважає за необхідне, у даному випадку, визначити покарання за сукупністю вироків, остаточно призначивши покарання у виді сукупності невідбутого покарання за попереднім вироком та покарання призначеного даним вироком.

Суд переконаний, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, дана міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченої та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

Дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Вирішуючи питання про зарахування до строку відбування покарання обвинуваченій терміну попереднього ув`язнення на підставі ч. 5 ст. 72 КК України, суд враховує, що після вчинення кримінального правопорушення 01.10.2015 обвинувачена під вартою не перебувала, а була затримана 23.07.2017, з огляду на що, термін її попереднього ув`язнення з 23.07.2017 до 24.05.2018 підлягає зарахуванню з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Питання речових доказів у кримінальному проваджені вирішено згідно з положеннями ст. 100 КПК України.
Підстав для вирішення питань пов`язаних із запобіжним заходом відносно обвинуваченої немає з огляду на відсутність таких клопотань у учасників процесу та у світлі того, що відповідно до ст. 22, 26 КПК України, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами, які є вільні у використанні своїх процесуальних прав.
Питання про процесуальні витрати підлягають вирішенню в порядку ст. 124 КПК України.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд
у х в а л и в :
ОСОБА_5 визнати винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів) передбачених ч. 1 ст. 296, ч. 2 ст. 187 КК України та призначити їй покарання:
за ч. 1 ст. 296 КК України у виді штрафу на користь держави у розмірі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8 500 гривень;
за ч. 2 ст. 187 КК України - у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років із конфіскацією майна.
В силу ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років з конфіскацією майна.
Відповідно до ч.4 ст. 70, ст. 71 КК України ОСОБА_5 , ураховуючи її засудження за цим вироком до позбавлення волі на строк 7 (сім) років з конфіскацією майна, вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 11.12.2015, яким їїзасуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки, зі звільненням від відбування покарання, у порядку ст. 75 КК України, з іспитовим строком на 2 роки та вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 26.04.2016 за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК України до штрафу у сумі 850 гривень, визначити остаточне покарання за сукупністю злочинів вчинених до постановлення першого вироку, потім сукупністю злочинів, вчинених після постановлення першого вироку, і остаточно - за сукупністю вироків, у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років 1 місяць з конфіскацією майна та штрафу на користь держави у розмірі п`ятидесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень, які виконувати самостійно.
Строк відбування покарання ОСОБА_5 відраховувати з дня затримання та зарахувати у нього термін її попереднього ув`язнення, а саме за період з 23.07.2017 до 24.05.2018.
Речові докази: пояс червоно-білого кольору, ланцюжок білого кольору з хрестиком, мобільний телефон «Нокіа», моделі 1280 повернути ОСОБА_5 ; мобільний телефон марки Sumsung GT E1170 повернути ОСОБА_6 ; CD-R диск зберігати в матеріалах судового провадження; грошові кошти у сумі 152 гривні передати ОСОБА_7 ; викрутку з сіро помаранчевою ручкою, металеві кусачки, 2 викрутки (дерев`яна та помаранчева ручка) металевий гайочний ключ, які визнано речовими доказами згідно постанови про визнання речовими доказами та передані на зберігання до камери схову речових доказів Дніпровського УП ГУНП у м. Києві знищити.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави судові витрати у сумі 273,80 гривні на проведення експертизи.
Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва.
Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченій, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні

Суддя: ОСОБА_1