ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/838/19 Справа № 199/6524/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2019 року м. Дніпро
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

представника потерпілого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0001761 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_10 , потерпілого ОСОБА_7 та його представника - адвоката ОСОБА_8 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2018 року щодо
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Дніпро, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання, та пом`якшити призначене йому основне покарання за ч.1 ст.286 КК України до штрафу в розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, або звільнити його від відбування призначеного судом покарання на підставі ст.75 КК України з іспитовим строком на 1 рік, та покладанням на нього обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК України; в іншій частині вирок залишити без змін.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що суд першої інстанції не в повній мірі дотримався положень ст.ст. 50, 65 КК України, оскільки застосував до нього найбільш суворий вид основного покарання - обмеження волі, а також застосував додаткове покарання в його максимальному розмірі.

Вказує на те, що суд, в порушення вимог п.2 ч.3 ст.374 КПК України, не мотивував у вироку, чому його виправлення та попередження вчинення нових злочинів можливе виключно при застосуванні до нього найбільш суворого виду покарання, та чому більш м`яке покарання не буде достатнім для досягнення мети покарання.

Також, судом не враховано, що накладення на нього додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортним засобом на 3 роки вже є достатнім запобіжником вчинення ним злочинів у сфері порушення правил дорожнього руху.

Крім того, судом першої інстанції не мотивовано, чому до нього неможливо застосувати ст.75 КК України.

Зазначає, що злочин, у вчиненні якого він визнаний винуватим, є злочином невеликої тяжкості з необережною формою вини, під час його вчинення він не перебував у стані алкогольного або іншого сп`яніння, інші обставини, які обтяжують покарання - відсутні.

Також, вказує на те, що він раніше не притягався до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, має позитивну характеристику, на обліку у лікаря-нарколога не перебуває.

Посилається на те, що він працює експедитором в ТОВ КІДДІСВІТ, заробітна плата, яку він там отримує є єдиним джерелом його доходів.

Зазначає, що він вибачився перед потерпілим, відвідував його в лікарні, намагався частково відшкодувати завдану йому матеріальну шкоду, але потерпілий відмовився від запропонованої ним суми, оскільки бажав отримати відшкодування в повному обсязі, яке становить 232 368,80 грн., однак його середньомісячний дохід становить - 6839,90 грн., а тому вказана потерпілим сума є для нього непомірною.

Крім того, вказує на те, що він є сиротою, а тому йому немає до кого звернутися за фінансовою допомогою.

На момент ДТП його цивільна відповідальність була застрахована, що підтверджується копією страхового полісу (а.п. 82 т.1), однак він прийняв всіх передбачених договором із страховиком заходів, щоб потерпілому було відшкодовано як матеріальну, так і моральну шкоду, що підтверджується відповіддю АСК ОМЕГА, але потерпілий не побажав звернутися із заявою про компенсацію матеріальної та моральної шкоди до страхової компанії (а.п.15 т.2).

Посилається на те, що він визнає свою вину, сприяв розкриттю злочину, на досудовому розслідуванні пропонував слідчому провести слідчий експеримент за його участю, однак цього зроблено не було, при цьому слідчий експеримент проводився лише за участю свідка ОСОБА_11 , який не був учасником ДТП.

Вказує, що він дійсно залишив місце ДТП, але він це зробив, тому що дуже злякався та перенервував.

Крім того, суд помилково дійшов висновку, що він не повідомляв працівників поліції про ДТП, оскільки, коли свідок його наздогнав, вони побачили автомобіль патрульної поліції, якій повідомили про ДТП та його участь у ній.

Враховуючи наведене, наявні обставини, що пом`якшують його покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 та його представник - адвокат ОСОБА_8 просять вирок суду в частині призначеного покарання та в частині вирішення цивільного позову скасувати, у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 винним за ч.1 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді обмеження волі строком на 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки; стягнути з ОСОБА_10 на його користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди - 117 368,82 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди - 100 000 грн. та процесуальні витрати на правову допомогу - 15 000 грн.; вжити заходи щодо забезпечення його цивільного позову, шляхом накладення арешту на все майно, яке належить ОСОБА_10 ..

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовують тим, що суд у своєму рішенні зазначив, що автомобіль Opel р/н НОМЕР_1 перебував у технічно справному стані, однак якими доказами цей висновок суду підтверджено - не зазначено, при цьому вказаний факт ніким не досліджувався, ані в ході досудового розслідування, ані судом, зокрема, і судовою авто-технічною експертизою.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив, що після вчинення обвинуваченим ДТП, він переслідував автомобіль ОСОБА_10 приблизно 3 км., що змусило останнього зупинити автомобіль, при цьому після цієї зупинки, обвинувачений сказав свідку, що він не міг зупинитися, оскільки в автомобілі заклинило педаль.

З протоколу огляду місця події та із клопотання слідчого про винесення ухвали на проведення судової авто-технічної експертизи на місці події вбачається, що на бетонному покритті - слідів гальмування не виявлено (т.1 а.п. 17-23, 107-108, 109), що може свідчити про те, що вказаний автомобіль знаходився у технічно не справному стані.

Представником потерпілого було вжито заходи до усунення зазначених протиріч, а саме ставилися питання свідку ОСОБА_11 та обвинуваченому ОСОБА_10 , чи перебував автомобіль Opel р/н НОМЕР_1 під час ДТП у технічно справному стані, та якщо був справний, чому западали педалі та чому обвинувачений не загальмував та не уник наїзду на потерпілого, однак вказані запитання судом знімалися з розгляду.

Вказують на те, що мотивувальна частина вироку не відповідає вимогам ст.374 КПК України, оскільки в основу вироку покладено докази, які містять істотні протиріччя щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, та не надано повної та належної оцінки іншим доказам, зокрема показам обвинуваченого, свідка ОСОБА_11 щодо обставин несправності педалі при намаганні здійснення гальмування ОСОБА_10 ..

Зазначають, що посилання суду на те, що обвинувачений заперечував проти задоволення позовних вимог потерпілого в повному обсязі, - не відповідає матеріалам провадження, оскільки ОСОБА_10 до суду першої інстанції надав відзив, в якому зазначив, що: при вирішенні питання щодо компенсації завданої потерпілому шкоди, прошу суд врахувати майнове становище обвинуваченого, що заявлена потерпілим сума є високою, як для майнового стану обвинуваченого так і для співрозмірності спричиненої шкоди, крім того, прошу врахувати, що обвинувачений готовий компенсувати потерпілому спричинену шкоду в розумній мірі та за умов згоди потерпілого.

Висновок суду про те, що обвинувачений пропонував потерпілому часткове відшкодування понесених останнім витрат у зв`язку з травмуванням, - не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, адже в цьому випадку суд взяв до уваги тільки покази обвинуваченого, між тим, свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_10 пропонував їм 100 грн. чи 200 грн., однак пізніше через зятя пропонував 1000 доларів США за те, щоб вони не мали претензій до нього та не заводили кримінальну справу, однак на такі умови вони не погодилися. Після цього, обвинувачений жодного разу не пропонував відшкодувати витрати на лікування та відшкодування моральної шкоди.

Зазначають, що обвинувачений намагався під час судового розгляду ввести суд в оману та уникнути відповідальності, оскільки він переживав не за стан здоров`я потерпілого, а за свою долю.

Вказують на те, що після вчинення цього ДТП потерпілий вимушений був звільнитися з роботи, оскільки за станом здоров`я не міг виконувати роботу за спеціальністю.

Також зазначають, що ОСОБА_10 жодного разу до потерпілого не підійшов, пробачення не попросив та відшкодувати збитки не запропонував.

Потерпілим ОСОБА_7 та його представником - адвокатом ОСОБА_8 подано заперечення на апеляційну скаргу обвинуваченого, в яких вони просять залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_10 , оскільки остання є необгрунтованою, адже подана з метою відтермінувати строк відбування обвинуваченим покарання за вчинений злочин. Крім того, доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо ухилення від питання відшкодування збитків свідчать про його посткримінальну поведінку, оскільки останній намагається уникнути кримінальної відповідальності.
Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2018 року ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік 6 місяців з позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 роки; також вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів.
Цим же вироком в повному обсязі було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_10 .
Згідно із вироком суду 27 липня 2018 року близько 20.00 години водій ОСОБА_10 , керуючи технічно справним автомобілем «Ореl», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_12 , мешкає АДРЕСА_2 , рухався в Амур-Нижньодніпровському районі в м. Дніпро, по вулиці Передовій з боку вулиці Донецьке шосе в напрямку провулку Клубного.
Під час руху ОСОБА_10 , грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожніх обставин та їх змін, при виникненні небезпеки для руху у вигляді пішохода ОСОБА_7 , який перетинав проїзну частину дороги з ліва направо за напрямом його руху по пішохідному переходу, заходів до негайного зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу не прийняв, внаслідок чого в районі перехрестя провулку Клубного та вулиці Передова на пішохідному переході, скоїв на останнього наїзд.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_7 , спричинені середнього ступеню тяжкості тілесні ушкодження, що зумовлюють тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день) у вигляді закритого травматичного неповного вивиху голівок правої та лівої плечових кісток, закритого внутрішньо-суглобового осколкового перелому лівої променевої кістки у нижній третині зі зміщенням відламків, синця по передньо-внутрішній поверхні правого плеча від верхньої до нижньої третини, синця - по передній поверхні грудної клітини праворуч між середньо - підшкірної гематоми в проекції правої надбрівної дуги синців на верхній та нижній повіці правого ока з переходом в виличну область праворуч, двох саден по зовнішній поверхні правого колінного суглобу.
Порушення правил безпеки дорожнього руху виразилося в тому, що ОСОБА_10 , керуючи технічно справним автомобілем «Ореl», реєстраційний номер НОМЕР_2 , порушив вимоги п. 18.1 Правил дорожнього руху України, який свідчить: «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека», невиконання якого знаходиться в причинному зв`язку з наслідками, що настали.
Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого та заперечували проти задоволення інших апеляційних скарг, потерпілого та його представника, які підтримали подані ними апеляційні скарги, та заперечували проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, прокурора, яка просила вирок суду в частині цивільного позову скасувати та в цій частині призначити новий судовий розгляд, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого, потерпілого та його представника не підлягають задоволенню з таких підстав.
У відповідності до ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Доводи потерпілого та його представника щодо несправності автомобіля обвинуваченого, які підтверджуються показами свідка ОСОБА_11 , не можуть бути взяті колегією суддів до уваги, оскільки такі дії ОСОБА_10 в обвинувальному акті не інкриміновані. Відповідно до висунутого обвинувачення ОСОБА_10 керував технічно справним автомобілем.
Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті, порушення правил безпеки дорожнього руху та порушення правил експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами, є самостійними діяннями, і суди мають ураховувати це при постановленні рішень у таких справах.
Порушення правил експлуатації може полягати в недотриманні водієм технічних умов експлуатації. Загальні вимоги до технічного стану транспортних засобів містить розд. 31 ПДР.
З матеріалів провадження вбачається, що дії обвинуваченого кваліфіковані як порушення правил безпеки дорожнього руху, така кваліфікуюча ознака як порушення правил експлуатації транспорту обставинами справи не встановлена, а тому, на підставі ч.4 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції не має права розглядати обвинувачення, що не було висунуте в суді першої інстанції.
Отже, правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_10 за кримінальним законом та доведеність його вини підтверджуються дослідженими судом першої інстанції доказами, наведеними у вироку суду, яким надано належну оцінку, а саме: показаннями обвинуваченого, який вину визнав повністю, показаннями потерпілого ОСОБА_7 , який пояснив, що коли переходив пішохідний перехід, один автомобіль пригальмував, щоб його пропустити, а інший -відразу ж збив його, показаннями свідка ОСОБА_11 , який підтвердив обставини події, протоколом огляду місця події з додатками від 27 липня 2018 року, відповідно до якого оглянуто ділянку дороги у м.Дніпро на перехресті вул.Передової та провулку Клубному, ділянка дороги обладнана дорожнім знаком 5.35.1 та відповідною дорожньою розміткою типа зебра, висновком судово-медичної експертизи 2494е від 21.08.2018, відповідно до якого потерпілому ОСОБА_7 спричинені тілесні ушкодження середньої тяжкості, висновком судової автотехнічної експертизи №5/10.1/616 від 22.08.2018, відповідно до якого дії обвинуваченого не відповідали п.18.1 ПДР, що з технічної точки зору знаходиться в причинному звязку із настанням дорожньо-транспортної пригоди.
Розбіжностям в показах свідка ОСОБА_11 та обвинуваченого ОСОБА_10 судом першої інстанції надано належну оцінку, з чим погоджується і колегія суддів.
Під час розгляду в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_10 вказав на те, що він не встиг зреагувати, внаслідок чого стався наїзд на пішохода, покази свідка ОСОБА_11 щодо несправності педалі є показами з чужих слів, а саме за показаннями свідка ОСОБА_11 - зі слів ОСОБА_10 , який безпосередньо був допитаний в суді першої інстанції, та вказав на те, що не встиг зреагувати на дорожню обстановку, а тому доводи апеляційних скарг потерпілого та його представника щодо інших обставин дорожньо-транспортної пригоди внаслідок западання педалі гальмування та технічної несправності автомобіля не заслуговують на увагу.
Розглядаючи доводи апеляційних скарг обвинуваченого, потерпілого та його представника щодо призначеного покарання, то колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, а також не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Як витікає з вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; з урахуванням ступеню тяжкості скоєного злочину, особи винного та обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Що стосується виду та розміру призначеного обвинуваченому ОСОБА_10 покарання, то при його призначенні судом першої інстанції були враховані: тяжкість скоєного обвинуваченим злочину, який відноситься згідно із ст. 12 КК України до категорії невеликої тяжкості злочину; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, вину визнав повністю, офіційно не працевлаштований, має зареєстроване місце проживання, характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває; обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, - судом не встановлені.
Крім того, судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_10 враховані обставини вчинення кримінального правопорушення, спробу обвинуваченого залишити місце події, яка була припинена лише активними діями очевидця ДТП, характер та ступінь тяжкості фактично спричинених наслідків, які визначаються не тільки ступенем тяжкості спричинених потерпілому тілесних ушкоджень, а й тривалістю лікування таких ушкоджень, та обмеження внаслідок них у задоволенні потерпілим звичайних життєвих потреб, а також, що обвинувачений пропонував потерпілому часткове відшкодування понесених останнім у зв`язку з травмуванням витрат.
На підставі викладеного, враховуючи тяжкість вчиненого злочину, особу обвинуваченого, думку потерпілого, який наполягав на призначені суворого покарання, суд дійшов обґрунтованого висновку щодо неможливості застосування до ОСОБА_10 положень ст.ст. 75, 69 КК України, оскільки підстави для застосування більш м`якого покарання відсутні.
У сукупності наведених обставин колегія суддів вважає обґрунтованим призначення судом першої інстанції покарання ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 286 КК України у виді обмеження волі строком на 1 рік 6 місяців.

Санкцією частини ч. 1ст. 286 КК України передбачено альтернативне застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк.
Призначене додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами не оспорюється в апеляційних скаргах учасників судового провадження, а тому апеляційним судом не перевіряється.
В ході апеляційного розгляду встановлено, що ОСОБА_10 працює експедитором в ТОВ «КІДДІСВІТ», за місцем роботи та проживання позитивно характеризується, отримує заробітну плату, трудовий колектив відповідно до протоколу загальних зборів просить призначити більш мяке покарання, однак з урахуванням характеру допущеного обвинуваченим порушення правил безпеки дорожнього руху, що мало місце на пішоходному переході, посткримінальної поведінки обвинуваченого, який залишив місце події, фактичних наслідків злочину, внаслідок чого спричинена шкода здоровю потерпілого, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано призначено обвинуваченому основне та додаткове покарання у виді обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на певний строк.
Апеляційним переглядом встановлено, що судом першої інстанції враховані обставини, на які посилається обвинувачений у своїй апеляційній скарзі, при призначенні покарання, а саме, що ОСОБА_10 раніше не судимий, характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, а тому вказані обставини не можуть повторно враховуватись судом апеляційної інстанції.
Щодо часткового відшкодування шкоди потерпілому, то під час апеляційного перегляду встановлено, що потерпілому було відшкодовано 3000 гривень, крім того, на перерахування ще 989,40 гривень обвинуваченим надано підтвердження, однак про отримання цієї суми потерпілий заперечував та підтвердження отримання цих коштів суду не надано, а тому за вказаних обставин колегія суддів враховує відшкодування потерпілому 3000 гривень та намагання відшкодування ще 989,40 гривень лише на стадії апеляційного перегляду, що не є обставиною, яка істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину.
Доводи обвинуваченого щодо його щирого каяття не можуть бути взяті до уваги, оскільки судом першої інстанції така обставина не визнана, при цьому судом у вироку обґрунтовано зазначено, що обвинувачений в суді свою провину визнав повністю, однак неправдивими показаннями в частині посткримінальної поведінки намагався покращити своє становище, що свідчить про відсутність критичної оцінки обвинуваченим вчиненого та відсутність готовності понести за це покарання, а тому декларативне визнання обвинуваченим своєї вини визнається судом обумовленим страхом за свою подальшу долю, а не щирим жалем за шкоду, спричинену здоров`ю іншої особи.
Посилання обвинуваченого на те, що він є сиротою також не може бути взято до уваги, оскільки цей факт не є обставиною, яка може знижувати ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення.
Надані представником потерпілого відомості щодо перебування обвинуваченого ОСОБА_10 у розшуку як такий, що підлягає призову, не заслуговують на увагу та не є підставою для призначення більш суворого покарання, оскільки в кримінальному провадженні ОСОБА_10 у розшуку не перебував.
Інші доводи апеляційних скарг потерпілого та представника потерпілого щодо призначення більш суворого покарання у звязку із невжиттям обвинуваченим заходів на відшкодування шкоди, та тим, що він не працює, суспільно-корисною працею не займається, не можуть бути підставою для призначення більш суворого покарання, оскільки обвинувачений вживав заходи для відшкодування шкоди, 3000 гривень відшкодував потерпілому, надав підтвердження тому, що він працює. Враховуючи те, що обвинувачений раніше не судимий, не перебував у стані алкогольного спяніння, вчинив необережний злочин невеликої тяжкості, відсутні підстави для призначення йому більш суворого покарання.
З урахуванням викладеного, призначене обвинуваченому ОСОБА_10 покарання є не тільки справедливим, але й необхідним і достатнім для його виправлення та не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційних скарг обвинуваченого, потерпілого та його представника з цих підстав, вважаючи доводи останніх необґрунтованими.
Що стосується доводів апеляційної скарги потерпілого та його представника щодо необґрунтованої відмови у задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_7 , то колегія суддів дійшла такого висновку.
Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом та із застосуванням норм Цивільного процесуального кодексу України, якщо вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Частиною 1 ст. 129 КПК передбачено, що ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до вимог абзацу 7 п. 2 ч. 3 та абзацу 6 п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України у мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначаються підстави для задоволення цивільного позову та рішення про цивільній позов.

Тобто відповідно до вимог вказаних вище статей кримінального процесуального закону суд повинен навести у вироку мотиви прийнятого рішення про задоволення чи відхилення цивільного позову, якими доказами це підтверджується, а також навести відповідні розрахунки сум, які підлягають стягненню, вказавши матеріальний закон, на підставі якого вирішено цивільний позов.
Вирішуючи цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд першої інстанції, на підставі всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи, вирішив цивільний позов потерпілого відповідно до вимог чинного законодавства та обгрунтовано відмовив у його задоволені.
Як встановлено судом першої інстанції, згідно копії полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/8129384 на момент ДТП цивільно-правова відповідальність особи, яка на відповідній правовій підставі керувала транспортним засобом «Ореl», реєстраційний номер НОМЕР_2 , була застрахована АСК «Омега»(а.к.п.82, т.1).
Ухвалою суду АСК «Омега» була залучена до участі у розгляді кримінального провадження в якості третьої особи на стороні цивільного відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
30 липня 2018 року ОСОБА_10 повідомив страховика про страховий випадок шляхом подання відповідної письмової заяви.
Згідно із п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Суд першої інстанції при відмові у задоволенні позову потерпілого обгрунтовано пославсь на правовий висновок, зазначений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 (755/18006/15-ц), відповідно до якого:
69.У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.
70.Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.
71.Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
72.Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
73.Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
74.Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.»
Потерпілим ОСОБА_7 заявлено позов щодо відшкодування шкоди, яка прямо передбачена п. 22.1 ст. 22, ст.ст. 23, 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Судом першої інстанції на стадії прийняття цивільного позову було звернуто увагу потерпілого та його представника щодо пред`явлення позовних вимог до АСК «Омега» або залучення останньої до участі у розгляді справи у якості співвідповідача, оскільки страховик в цьому випадку виступає третьою особою на стороні цивільного відповідача, з якого позовні вимоги не стягуються, однак зауваження суду потерпілим та його представником були проігноровані.
Таким чином, судом обґрунтовано встановлено, що позовні вимоги в цій частині пред`явлені не до всіх належних відповідачів, оскільки не пред`явлені до страховика АСК «Омега», а тому покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.
Зауваження прокурора під час апеляційного розгляду щодо суперечливих висновків суду, оскільки судом залучено до участі у справі АСК «Омега» та одночасно вказано про неможливість стягнення спричиненої шкоди із АСК «Омега», не заслуговують на увагу, оскільки суд позбавлений можливості стягнути спричинену шкоду з третьої особи, яка не залучена потерпілим в якості співвідповідача.
Також колегія суддів не погоджується з позицією прокурора щодо відсутності підстав для відмови у позові, що позбавить потерпілого в подальшому звернутись до суду із позовом, оскільки заявлений позов є передчасним, так як судом правильно зазначено, що не вбачаються підстави для висновку про те, що у страховика не виник обовязок з виплати страхового відшкодування. У разі виплати страховиком страхового відшкодування чи відмові у його виплаті будуть наявні інші підстави для звернення до суду з позовними вимогами до ОСОБА_10 і АСК «Омега», або лише до ОСОБА_10 , що не є перешкодою для звернення до суду із позовом з інших підстав, а також до іншого відповідача.
Крім того, колегія суддів не приймає до уваги зауваження прокурора щодо ненадання судом першої інстанції оцінки розміру спричиненої матеріальної та моральної шкоди, оскільки підстави відмови у задоволенні позову повязані із незалученням до участі у справі потерпілим належного співвідповідача АСК «Омега», а тому суд дійшов правильного висновку, що визначити розмір сум, які підлягають відшкодуванню внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та здійснити їх розподіл між страховиком (у межах страхових сум) і винуватцем ДТП за таких обставин неможливо.
Посилання представника потерпілого на не встановлення судом правових підстав керування ОСОБА_10 транспортним засобом, не заслуговують на увагу, оскільки суд встановив власника, якому належить транспортний засіб, належність у ОСОБА_10 на момент події посвідчення водія відповідної категорії, полісу обовязкового страхування, що були надані для огляду (т.1, а.к.п.76-87).
Доводи представника потерпілого про те, що ОСОБА_10 погоджувався на відшкодування шкоди , не заслуговують на увагу, що підтверджується відзивом на позов ОСОБА_10 , відповідно до якого він вважав, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повній мірі, та поведінкою обвинуваченого, який на час ухвалення вироку шкоду в будь-якій частині не відшкодував.
Також колегія суддів не приймає до уваги доводи представника потерпілого щодо перевищення заявлених позовних вимог ліміту страхування, оскільки ціна позову визначена в розмірі 217368,82 грн., а страхова сума складає за шкоду, заподіяну життю і здоровю-200000 гривень, за шкоду, заподіяну майну,-100000 гривень. Враховуючи, що позовні вимоги стосуються також і відшкодування вартості пошкодженого майна на суму 25500 гривень, посиленого харчування та недоотриманої заробітної плати, то розмір вимог щодо відшкодування матеріальних збитків в сумі 117368,82грн., які повязані не лише із шкодою, що заподіяна життю і здоровю, та моральної шкоди в розмірі 100000 гривень не перевищує відповідних видів лімітів страхування.
Щодо посилання представника потерпілого на інші правові позиції щодо вирішення цивільних позовів в аналогічних справах, то колегія суддів не приймає їх до уваги, оскільки цивільний позов подано та вирок суду, яким вирішено і питання цивільного позову, ухвалений після прийняття правового висновку Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 (755/18006/15-ц), який є обовязковим відповідно до ч.6 ст.13 Закону України Про судоустрій і статус суддів.
Колегія суддів вважає, що судом також обґрунтовано було відмовлено у задоволені позовних вимог ОСОБА_7 щодо відшкодування процесуальних витрат на правову допомогу у розмірі 15000 грн., оскільки зазначене фактично відноситься до розподілу процесуальних витрат, які підлягають розподілу з урахуванням ст. 124 КПК України, а не в порядку вирішення цивільного позову, крім того суду не наданий розрахунок таких витрат, що не дозволяє здійснити перевірку відповідності їх граничним розмірам компенсації.
Істотних порушень норм кримінального процесуального законодавства, які є безумовною підставою для скасування або зміни вироку в матеріалах кримінального провадження не встановлено.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_10 , потерпілого ОСОБА_7 та його представника - адвоката ОСОБА_8 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2018 року залишити без задоволення.
Вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2018 року щодо ОСОБА_10 залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Кримінального касаційного суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
Судді:

_____________ _________ __________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4