Справа № 346/5408/14-к
Провадження № 11-кп/4808/35/19
Категорія ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2019 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

потерпілого ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0004237 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора у кримінальному провадженні заступника начальника відділу прокуратури Івано-Франківської області ОСОБА_12 на вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 жовтня 2018 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, освіта середня, не працюючого, одруженого, раніше не судимого, інваліда 3 групи,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 125, ч.1 ст. 129, ч.2 ст.15, ч.1 ст. 115 КК України, -

в с т а н о в и л а :

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 129, ч.2 ст.15, ч.1 ст. 115 КК України і призначено покарання за:

- ч. 1 ст. 125 КК України штраф 850 грн. У відповідності до ч. 5 ст. 74 КК України обвинуваченого ОСОБА_8 звільнено від покарання за закінченням строку давності визначеного ст. 49 КК України;

- ч. 1 ст. 129 КК України арешт строком на шість місяців. У відповідності до ч. 5 ст.74 КК України обвинуваченого ОСОБА_8 звільнено від покарання за закінченням строку давності визначеного ст. 49 КК України;

- ч. 2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України, застосувавши ч.1 ст. 69 КК України три роки позбавлення волі.

Початок строку відбуття покарання обвинуваченому постановлено обчислювати з часу приведення вироку суду до виконання.

Постановлено стягнути з ОСОБА_8 витрати за проведення судових експертиз на користь держави в сумі 6689 грн. 82 коп.

Вирішено питання про речові докази в порядку передбаченому ст. 100 КПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що 7 серпня 2014 року, близько 21.00 год. обвинувачений перебуваючи біля будинку охоронця на території ставків в урочищі Долини с. Підгайчики, Коломийського району, Івано-Франківської області, маючи при собі належно зареєстровану мисливську рушницю моделі ИЖ-58 № НОМЕР_1 та невстановлений органом досудового розслідування предмет, схожий на обріз карабіна, на ґрунті особистих неприязних відносин, вчинив словесний конфлікт із охоронцем ставків ОСОБА_13 , в ході якого, умисно наніс потерпілому кілька ударів руками по голові спричиняючи фізичну біль та удар в шию мисливською рушницею, чим спричинив тілесні ушкодження у вигляді садна в ділянці лівої передньо-бічної поверхні шиї, яке відноситься до легких тілесних ушкоджень.

Надалі продовжуючи свої злочинні дії обвинувачений приклав невстановлений предмет, схожий на обріз карабіна до грудей потерпілого ОСОБА_14 та пригрозив йому вбивством, якщо той не викличе орендаря ставків ОСОБА_15 для розмови, оскільки вважав, що той як і ОСОБА_14 причетний до його побиття, яке відбулося 15 квітня 2014 року в с. Підгайчики по місцю його проживання і щодо якого проводиться досудове розслідування, після чого направився у будинок по місцю тимчасового перебування.

Потерпілий ОСОБА_14 , оцінюючи протиправну поведінку та агресивність обвинуваченого, наявність зброї якою той погрожував йому, сприйняв адресовану йому погрозу вбивством як реальну та побоюючись приведення її у виконання, повідомив про дану подію ОСОБА_15 , який уже зателефонував у чергову частину ОСОБА_16 та приїхав до ОСОБА_14 і разом стали чекати приїзду працівників міліції.

З метою перевірки повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення, яке поступило від ОСОБА_15 , оперативним черговим ОСОБА_16 , того ж дня біля 23 год. 15 хв. направлено на місце події слідчо-оперативну групу та повідомлено про вчинення кримінального правопорушення дільничного інспектора Коломийського відділу поліції ОСОБА_17 .

Прибувши на місце події близько 23.40 год., слідчо-оперативною групою було прийнято заяву про вчинення злочину та після встановлення особи, що ймовірно причетна до його вчинення, начальник міліції громадської безпеки Чабан, два інспектори патрульної служби ОСОБА_18 та ОСОБА_19 і дільничний інспектор ОСОБА_20 , будучи в форменому одязі та захисному спорядженні, для з`ясування всіх обставин справи вчинення кримінального правопорушення, направились до місця перебування ОСОБА_21 в с.Підгайчики, Коломийського району, вул. Чігри,16, Івано-Франківської області.

Прибувши до вищевказаного господарства ОСОБА_22 зайшов на територію саду господарства, де зупинився біля сараю, а ОСОБА_19 , ОСОБА_18 та ОСОБА_20 зупинились на дорозі, що навпроти саду господарства, біля огорожі з металевої сітки.

Обвинувачений, почувши лай собаки на вулиці, озброївшись мисливською рушницею моделі ИЖ-58 № НОМЕР_1 з стволами 16 калібру, а також трьома мисливськими патронами самостійного спорядження і одним мисливським патроном промислового виробництва, вибіг з подвір`я в сад. Будучи там і не маючи можливості через темноту та кущі і дерева, що росли в саду, розгледіти осіб, що прибули до даного господарства, вважаючи, що це особи, які раніше спричиняли йому тілесні ушкодження, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, з метою вбивства осіб, які на його думку спричинили йому тілесні ушкодження та помиляючись в особах, спорядивши мисливську рушницю мисливськими патронами, здійснив два цілеспрямованих постріли в місце, де знаходився дільничий інспектор потерпілий ОСОБА_20 , в результаті чого спричинив тому тілесне ушкодження в голову, а саме дробове сліпе ушкодження лівої лобно-скроневої ділянки голови, яке відноситься до легких тілесних ушкоджень.

Здійснюючи постріли з мисливської вогнепальної зброї в бік потерпілого, обвинувачений передбачав можливе настання смерті людини від вогнепального поранення і свідомо бажав цього, однак свій злочинний намір не довів до завершення, з причин, що не залежали від його волі.

Через деякий час, за посередництва свого сина, який прибув на місце події по просьбі працівників міліції, обвинувачений добровільно видав рушницю, припинив свої дії і був затриманий працівниками міліції.

В апеляційних скаргах:

- обвинувачений ОСОБА_8 вважає вирок суду незаконним і таким, що підлягає скасуванню в частині його засудження за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України з підстав неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження.

Зокрема, зазначає, що у ніч з 7 на 8 серпня 2014 року, їхав з дому (с. Старий Гвіздець) до місця, де він здійснював охорону будинку (в урочищі Долини с. Підгайчики) на велосипеді, а це біля 10 кілометрів через села, і зброї він з собою не возить. Перед поїздкою йому повідомили в селі, що ОСОБА_14 розповідає всім, що саме він краде рибу і що за це розплатиться, проїжджаючи повз ставки та побачивши ОСОБА_14 вирішив з ним поговорити. Після сварки та конфлікту поїхав до господарства де здійснював охорону.

Вказує на неправдивість свідчень потерпілого ОСОБА_14 щодо наявності у нього карабіна під час конфлікту між ними, та спричинення цим карабіном удару в шию, оскільки згідно протоколу огляду місця події від 08 серпня 2014 року жодної зброї схожої на карабін знайдено не було, а також згідно висновку експерта №194 потерпілому ОСОБА_14 побої нанесені обвинуваченим руками, а не іншим предметом. Також не відповідають дійсності свідчення ОСОБА_23 , що про напад на нього він повідомив поліцію відразу після конфлікту, оскільки телефонний дзвінок поступив в поліцію о 23.15 год., тобто через 2 год. після конфлікту, і повідомлялося про те, що в с.Підгайчики в урочищі Долина ходить чоловік із зброєю в руках, а не про збройний напад на ОСОБА_14 , що підтверджується копією журналу єдиного обліку правопорушень. Вважає, що суд першої інстанції належним чином не проаналізував показання потерпілого ОСОБА_14 у співвідношенні з іншими показаннями та документами, що перешкодило ухвалити виправдувальний вирок за ч.1 ст.129 КК України.

Обвинувачений вважає таким, що не відповідає дійсності висновок сторони обвинувачення та суду про те, що він все детально спланував та мав прямий умисел на знищення кривдників, які його били у квітні 2014 року. Так, рушницю, яка була зареєстрована за ним, він зберігав у будинку, оскільки інколи ходив на полювання. Перебуваючи в будинку біля 24 години почув собачий гавкіт, по якому зрозумів що до будинку підходять люди. Оскільки саме в цьому будинку 15 квітня 2014року на нього напали та мордували злочинці, за те що він нібито ловив рибу в ставку, він взяв рушницю і 4 патрони, які споряджені були самостійно дрібним шротом і вийшов у сад та зупинився на відстані 15 метрів від хвіртки, вихід до якої був яскраво освітлений, і побачив людей, що підходили до неї, а ще зауважив, що через сад до хвіртки крадеться чоловік. Це його насторожило, передбачаючи злі наміри вказаних людей, він з того місця, де стояв (в ямі) зробив два постріли вгору, щоб налякати чоловіка, якщо б мав умисел на його знищення, то міг стріляти на враження, бо добре його бачив. Коли побачив, що чоловік відійшов, і сам відійшов з місця, де стояв на 4-5 метрів та зробив два постріли вгору, щоб налякати людей, які там були, при цьому добре розумів, що вказані постріли не могли досягнути людей, бо з місця, де він стояв, дуже великий перепад рельєфу, більше двох метрів. Після чого, почув автоматну чергу і відійшов за будинок далеко. Потім почув крики свого сина, щоб не стріляти, від якого довідався, що то була поліція, і віддав сину рушницю.

Вказує, що версія суду та органу досудового розслідування про прицільну стрільбу не підтверджена доказами та спростовується зокрема: показами свідка ОСОБА_24 , який вказував, що бачив ОСОБА_21 , де він стояв, він міг прицільно стріляти в нього, але стріляв в гору; не кричав, що працює поліція, і не чув щоб кричали інші працівники поліції, побоюючись за свою безпеку, відійшов; протоколом огляду місця події від 08.08.2014 року, згідно якого у місці, де виявлені 2 гільзи за №3 і 4 обвинувачений не зміг вистрілити в Бойківа, так як йому заважав кут будинку з того місця, а з місця, де знайшли 2 інші гільзи №1 і 2, при прямій стрільбі та перепаду рельєфу теж не могла вестися прицільна стрільба, а тільки залякування, крім того від кута будинку до місця знаходження працівників поліції 18 метрів і все засаджено кущами, деревами та стоїть металева сітка, була нічна пора доби; поясненнями експерта ОСОБА_25 , який вказував на те, що коли дріб розпадається в місці враження він розсипається на дрібні частини, місце враження 70-80 см, тому якщо би це була прицільна стрільба, то у потерпілого ОСОБА_20 після 4 вистрілів було б набагато більше осколків від дроба, а також про те, що кінетична енергія дробу від подвійного та потрійного рикошету втрачає свою енергію і не може бути смертельною для людини; показами потерпілого ОСОБА_17 , який підтвердив, що бачив відблиск на сітці. Крім того, вказує, що судом не спростовано наступні суперечності: одна з стріляних гільз, наданих стороною обвинувачення в судовому засіданні як речові докази, була не того кольору, що у протоколі огляду місця події від 08.08.2014 року, проте суд вказав що це одні і ті самі гільзи; при проведенні слідчого експерименту 19.09.2014року, висновок про траєкторію польоту кулі і можливість обвинуваченим стріляти на враження був зроблений при неправильних вихідних даних, проте суд взяв його до уваги як доказ. Вказує, що підтвердженням того, що у нього не було умислу на знищення людей, які підійшли до будинку є те, що крім вказаних 4 патронів, якими було відстріляно, в помешканні також були бойові патрони, якими він не скористався і не брав з собою.

Зазначає, що як під час досудового розслідування, так і в суді наголошував, що після його четвертого пострілу були дві автоматичні черги трасуючими кулями, проте усі учасники події заперечують цей факт. Зокрема, він вказував на осіб, які стріляли кулями та на свідків, які чули постріли автоматичної черги, однак орган досудового розслідування не вжив заходів для з`ясування даних обставин, а судом це залишено поза увагою.

Звертає увагу на те, що ухвалою колегії суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-франківської області від 22 липня 2015року вирок Коломийського міськрайонного суду від 30 квітня 2015року щодо нього за ч.1 ст. 125, ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції. Суд в ухвалі зазначив, що: «суд першої інстанції при новому розгляді повинен дати оцінку правомірності дій працівників міліції щодо їх приходу в господарство де перебував обвинувачений приблизно о 24 годині ночі». Однак, судом у вироку вказано тільки на непрофесійність дій працівників поліції та використано такі їх дії як пом`якшуюча обставина. Таким чином, суд першої інстанції при новому розгляді не врахував висновків і мотивів апеляційного суду, не звернув уваги на грубі порушення закону працівниками поліції та взяв до уваги докази, що є недопустимими у розумінні ст. 233 КПК України.

Обвинувачений вказує, що така його поведінка під час подій 08.08.2014 року є прямим наслідком отриманих в квітні 2014року травм після нападу на нього злочинців у цьому ж будинку, де його жорстоко побили, нанесли важку черепно-мозкову травму, внаслідок чого він переніс трепанацію черепа, став погано чути, істотно погіршився слух та пам`ять, через те і не чув, що саме кричали працівники поліції. На його переконання, саме дії працівників поліції, які без відповідних пізнавальних знаків та звукового повідомлення, крадучись о 23 годині ночі до приватного будинку, і стали причиною цієї ситуації, а його поведінка щодо стрілянини є зрозумілою, оскільки він остерігався за своє життя, захищав себе і господарство.

Стверджує, що судом побудовано обвинувачення на одних припущеннях, які не підтверджені жодними доказами. А тому, просить вирок Коломийського міськрайонного суду від 16 жовтня 2018 року скасувати в частині визнання його винним за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, закрити в цій частині кримінальне провадження за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення. Провести судове слідство в частині дослідження доказів по обвинуваченню за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України.

- прокурор у кримінальному провадженні заступник начальника відділу прокуратури Івано-Франківської області ОСОБА_12 , не оспорюючи доведеність та кваліфікацію злочинних дій ОСОБА_8 , вважає вирок Коломийського міськрайонного суду від 16.10.2018 незаконним з підстав неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, а також невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

В обґрунтування апеляційних вимог прокурор посилається на те, що судом при призначенні покарання ОСОБА_8 за ч.2 ст.15, ч.1 ст115 КК України, не з`ясовано фактичну тяжкість кримінального правопорушення. Так, вказане правопорушення згідно зі ст.12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно відніс до обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 , висновок про те, що до скоєння злочину призвела «непрофесійна поведінка працівників міліції, які намагаючись запобігти можливому вчиненню інших злочинів обвинуваченим, спровокували його на вчинення замаху на вбивство». При цьому, вказаний факт судом не досліджувався та під час судового розгляду не встановлено факту непрофесійної поведінки у діях правоохоронників. Також, вважає, що й інші обставини, зазначені в оскаржуваному вироку, не дають підстав вважати, що вони істотно знижують ступінь тяжкості кримінального правопорушення і не можуть бути обставинами, що пом`якшують покарання, а належать до даних, що характеризують особу ОСОБА_8 . Таким чином, місцевий суд, застосувавши при призначенні покарання ст.69 КК України, застосував кримінальний закон, який не підлягав до застосування.

Прокурор стверджує, що призначене ОСОБА_8 покарання є надмірно м`яким, суперечить вимогам ст.ст. 50,65 КК України, оскільки буде недостатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Вважає, що таке рішення суду першої інстанції демонструє фактичну безкарність засудженого, який вчинив тяжкі злочини.

Просить скасувати вирок суду щодо ОСОБА_8 та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_21 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.125, ч.1 ст.129, ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України та призначити покарання за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, запропоноване прокурором під час судових дебатів, а саме у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисники ОСОБА_9 , ОСОБА_10 підтримали вимоги поданої обвинуваченим апеляційної скарги, просили її задовольнити, у задоволенні апеляційної скарги прокурора просили відмовити;

- прокурор підтримав вимоги поданої ним апеляційної скарги, просив її задовольнити, в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 просив відмовити;

- потерпілий ОСОБА_11 підтримав апеляційну скаргу прокурора та просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_8 .

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Колегія судів звертає увагу на те, що в апеляційній скарзі заступник начальника відділу прокуратури Івано-Франківської області ОСОБА_12 не оспорює правильність встановлених судом фактичних обставин, їх правову кваліфікацію та доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 125, ч.1 ст. 129, ч.2 ст.15, ч.1 ст. 115 КК України.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 також не оспорює доведеність його вини у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, однак вважає, що він безпідставно визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 129, ч.2 ст.15, ч.1 ст. 115 КК України, оскільки вищевказаних злочинів не вчиняв. При цьому, в своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати вирок суду першої інстанції тільки в частині визнання його винуватим за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України.

Однак, під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_8 та його захисники адвокати ОСОБА_9 і ОСОБА_10 уточнили свої апеляційні вимоги та просили скасувати вирок суду першої інстанції в частині визнання обвинуваченого винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 129, ч.2 ст.15, ч.1 ст. 115 КК України та виправдати його за обвинуваченням у вчиненні вказаних злочинів.

Колегія суддів вважає, що доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисників адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про те, що вина обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 129 КК України не доведена є неспроможними, оскільки спростовуються сукупністю доказів, які досліджені судом першої інстанції та наведені в мотивувальній частині вироку суду.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 звертає увагу на те, що його доводи про невинуватість у вчиненні погрози вбивством підтверджується протоколом огляду місця події від 08 серпня 2014 року, відповідно до якого жодної зброї схожої на карабін не знайдено, а згідно висновку експерта №194 тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_14 були нанесені руками, а не іншим предметом.

Вказані доводи обвинуваченого ОСОБА_8 перевірялися судом першої інстанції внаслідок чого було встановлено, що вони не відповідають встановленим судом фактичним обставинам та є безпідставними.

Суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що вищевказані доводи обвинуваченого спростовуються послідовними показаннями потерпілого ОСОБА_11 , який стверджував, що погрожуючи йому вбивством, обвинувачений ОСОБА_8 застосовував до нього насильство та наніс йому декілька ударів руками по голові, приставляв мисливську рушницю до шиї, внаслідок чого він сприйняв вказану погрозу як реальну.

Вищевказані показання потерпілого ОСОБА_11 повністю узгоджуються з висновком експерта Коломийського районного відділення Івано-Франківського обласного бюро судово-медичної експертизи за № 194 від 14 серпня 2014 року в частині характеру насильства, яке було застосовано до нього з боку обвинуваченого ОСОБА_8 та його наслідків.

Зокрема, відповідно до вказаного висновку у потерпілого ОСОБА_11 виявлене тілесне ушкодження : садно в ділянці лівої передньої бічної поверхні шиї, яке утворилось внаслідок дії удару або стиснення у зазначені ділянки тіла потерпілого тупих твердих предметів, якими могли бути китиці руки зібраної в кулак, частини взутого на ноги, а також інші частини рук та ніг, яке відноситься до легких тілесних ушкоджень (т.2, а.с. 222)

Колегія суддів звертає увагу на те, що в судовому засіданні апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_11 просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та в категоричній формі наполягав на правдивості своїх пояснень щодо обставин вчинених проти нього кримінальних правопорушень і стверджував, що під час погрози вбивством, обвинувачений застосовував до нього насильство та приставляв рушницю до шиї, внаслідок чого він сприйняв вказану погрозу як реальну.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 129 КК України, оскільки він вчинив погрозу вбивством за наявності реальних підстав побоюватися здійснення цієї погрози.

Колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції в частині визнання обвинуваченого ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 125, ч.1 ст. 129, ч.2 КК України, призначення покарання та звільнення від покарання за закінченням строку давності визначеного ст. 49 КК України у відповідності до вимог ч. 5 ст.74 КК України необхідно залишити без змін.

Разом з тим, відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Однак зазначені вимоги закону судом першої інстанції дотримані не були.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив вирок з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до вимог ст.374 КПК України суд першої інстанції в мотивувальній частині обвинувального вироку повинен дати аналіз всім зібраним у справі доказам щодо їх допустимості, достовірності і достатності, викласти формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, обґрунтувати свій висновок в частині доведеності вини обвинуваченого конкретними доказами, вказати які саме фактичні дані підтверджують обставини вчиненого злочину і навести мотиви за якими суд не бере до уваги окремі докази.

Однак, суд першої інстанції, обґрунтовуючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст. 115 КК України, обмежився простим перерахуванням доказів, досліджених в судовому засіданні, не проаналізував їх зміст та не вказав які саме фактичні дані вони підтверджують, як співвідносяться між собою та чи достатні для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. (Справа "Салов проти України").

Необхідно звернути увагу на те, що метою судочинства є не лише формальне вирішення питань, що вирішуються судом при ухваленні вироку відповідно до вимог ст.368 КПК України, а досягнення правосуддя, в зв`язку з чим суд зобов`язаний дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі прийнятого ним рішення й забезпечують його правосудність.

Відсутність належної мотивації висновків суду призводить до того, що сторона позбавляється можливості обґрунтувати свою позицію під час оскарження вироку суду, а суд вищої інстанції - переглянути його.

Крім того, обґрунтовуючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст. 115 КК України, суд першої інстанції допустив істотні суперечності в своїх висновках.

Зокрема, зі змісту пояснень обвинуваченого ОСОБА_8 наданих в суді першої інстанції вбачається, що він не визнає вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст. 115 КК України, оскільки знаходячись у стані необхідної оборони з метою захисту свого життя та здоров`я від нападу невідомих йому осіб, які в темну добу намагалися підкрастись до нього, здійснив дробом постріли з мисливської рушниці вгору, в результаті чого випадково, внаслідок рикошету поранив працівника міліції.

Так, суд першої інстанції встановив, що обвинувачений ОСОБА_8 , почувши лай собаки на вулиці, озброївшись мисливською рушницею, вибіг з подвір`я в сад і не маючи можливості через темноту та кущі і дерева розгледіти осіб, що прибули до даного господарства, вважаючи, що це особи, які раніше спричиняли йому тілесні ушкодження, з метою вбивства вказаних осіб, здійснив два цілеспрямованих постріли в місце, де знаходився дільничий інспектор потерпілий ОСОБА_20 , в результаті чого спричинив йому тілесне ушкодження в голову, а саме дробове сліпе ушкодження лівої лобно-скроневої ділянки голови, яке відноситься до легких тілесних ушкоджень.

При цьому, суд першої інстанції також вказав на те, що мовчазна безініціативна непрофесійна поведінка працівників міліції «спровокувала обвинуваченого на крайні дії, які призвели до порушення ним закону.»

Суд першої інстанції також вказав на те, що приймає до уваги, що у квітні 2014 року обвинувачений ОСОБА_8 був побитий невідомими особами і на 07 серпня 2014 року у нього були вагомі підстави вважати, що це може повторитися.

Суд вказав, що знаходячись у будинку вночі та чуючи гавкіт собаки обвинувачений ОСОБА_8 обґрунтовано зрозумів, що це можуть бути ті самі особи, що раніше його побили і маючи мисливську рушницю вийшов у двір, щоб оцінити ситуацію і свідомо захистити своє життя і здоров`я.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши обставини, які свідчили про те, що обстановка, що склалася давала обвинуваченому ОСОБА_8 достатні підстави вважати, що мало місце реальне посягання, фактично прийшов до висновку, що на момент вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст. 115 КК України обвинувачений ОСОБА_8 знаходився у стані уявної необхідної оборони.

Так, відповідно до вимог ст.37 КК України уявною обороною визнаються дії, пов`язані із заподіянням шкоди за таких обставин, коли реального суспільно небезпечного посягання не було, і особа, неправильно оцінюючи дії потерпілого, лише помилково припускала наявність такого посягання.

Уявна оборона виключає кримінальну відповідальність за заподіяну шкоду лише у випадках, коли обстановка, що склалася, давала особі достатні підстави вважати, що мало місце реальне посягання, і вона не усвідомлювала і не могла усвідомлювати помилковості свого припущення.

Якщо особа не усвідомлювала і не могла усвідомлювати помилковості свого припущення, але при цьому перевищила межі захисту, що дозволяються в умовах відповідного реального посягання, вона підлягає кримінальній відповідальності як за перевищення меж необхідної оборони.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що суд першої інстанції вказав у мотивувальній частині про те, що поранення потерпілого відбулося за вистрілом після крику «міліція».

Такий висновок суду першої інстанції дає підстави вважати, що суд першої інстанції фактично встановив, що здійснюючи постріл в потерпілого ОСОБА_20 , обвинувачений ОСОБА_8 знав про те, що потерпілий є працівником міліції

Однак, вказаний висновок виходить за межі обвинувачення, яке було висунуте обвинуваченому, оскільки свідчить про наявність в його діях ознак іншого більш тяжкого злочину, у вчиненні якого ОСОБА_8 не обвинувачувався.

Крім того, суд першої інстанції встановив, що здійснюючи постріли з мисливської вогнепальної зброї в бік потерпілого, обвинувачений ОСОБА_8 передбачав можливе настання смерті людини від вогнепального поранення і свідомо бажав цього, однак свій злочинний намір не довів до завершення, з причин, що не залежали від його волі.

При цьому суд першої інстанції не вказав, які саме причини не дозволили обвинуваченому ОСОБА_8 довести сій злочинний намір до завершення і не навів мотиви, з яких відкинув висновки обвинувачення.

Так, зі змісту обвинувального акту вбачається, що орган досудового слідства прийшов до висновку, що обвинувачений ОСОБА_8 не довів свій злочинний намір до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки був затриманий працівниками міліції, а потерпілий ОСОБА_20 був доставлений в Коломийську ЦРЛ, де йому своєчасно надано медичну допомогу.

Колегія суддів звертає увагу на те, що затримання обвинуваченого ОСОБА_8 працівниками міліції, не може бути визнано причиною, яка завадила закінченню злочину, відповідно до вимог ч.2 ст.15 КК України, оскільки таке затримання відбулось вже після виконання обвинуваченим всіх дій, які він вважав необхідними виконати для доведення злочину до кінця.

Крім того, судом першої інстанції було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 добровільно видав рушницю, припинив свої дії і був затриманий працівниками міліції.

Разом з тим, суд першої інстанції не дослідив обставини, які пов`язані із наданням потерпілому ОСОБА_20 медичної допомоги та не встановив, чи дійсно отримане потерпілим поранення загрожувало життю потерпілого і тільки своєчасне надання кваліфікованої медичної допомоги врятувало потерпілого від смерті.

Таким чином, суд першої інстанції, допускаючи суперечливі та непослідовні висновки, не перевірив належним чином доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та прийшов до передчасного висновку про доведеність його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст. 115 КК України, внаслідок чого вирок суду першої інстанції в цій частині необхідно скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Колегія суддів також вважає за необхідне звернути увагу на те, що зі змісту мотивувальної частини вироку суду вбачається, що суд безпідставно вважав, що не має права призначити обвинуваченому більш суворе покарання ніж те, що було призначено за попереднім вироком, який було скасовано внаслідок істотних порушень кримінального процесуального законодавства.

Суд першої інстанції також безпідставно вказав на те, що апеляційний суд не дав відповіді на посилання прокурора про м`якість покарання винуватій особі, хоча відповідно до вимог ст. 419 КПК України ухвала апеляційного суду має містити відповіді на усі апеляційні доводи.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 416 КПК України, при новому розгляді в суді першої інстанції допускається застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення та посилення покарання тільки за умови, якщо вирок було скасовано за апеляційною скаргою прокурора або потерпілого чи його представника у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання.

Колегія суддів не вправі надавати оцінку законності та справедливості покарання, призначеного особі, висновки щодо якої про доведеність вини у вчиненні злочину визнані незаконними, оскільки вирок стосовно такої особи підлягає безумовному скасуванню у повному обсязі у зв`язку із істотними порушеннями судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону.

Правовою підставою для перегляду вироку суду в апеляційній інстанції була апеляційна скарга прокурора у зв`язку з необхідністю посилення покарання і вирок суду першої інстанції було скасовано на підставі апеляційної скарги прокурора, у зв`язку з необхідністю посилення покарання.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до вимог ч.2 ст.415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

При вирішенні питання щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання суд першої інстанції обмежений тільки вимогами, які були викладені в апеляційній скарзі прокурора, що була підставою для скасування вироку суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що вирок суду необхідно скасувати в частині визнання ОСОБА_8 винуватим за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, оскільки при розгляді кримінальної справи судом першої інстанції допущена сукупність істотних порушень кримінального та кримінального процесуального законодавства, які перешкодили суду повно, всебічно та об`єктивно розглянути кримінальну справу в цій частині і постановити законний, обґрунтований і справедливий вирок.

При новому розгляді, суду першої інстанції необхідно, створивши сторонам необхідні умови для реалізації своїх процесуальних прав та виконання обов`язків, більш ретельно перевірити їх доводи, дослідити надані ними докази, яким дати належну оцінку з точки зору їх належності допустимості і достатності та постановити законне, обґрунтоване і справедливе рішення по справі.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом від 17.07.97 N475/97-ВР, гарантує кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на необхідність виконання вимог закону щодо розумного строку розгляду кримінального провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_8 і прийняти передбачені кримінально-процесуальним законом заходи для ефективного розгляду кримінальної справи в суді першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 176,177, 183, 376, 404, 405, 407, 409, 412, 415, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора у кримінальному провадженні заступника начальника відділу прокуратури Івано-Франківської області ОСОБА_12 задовольнити частково.

Вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 жовтня 2018 року скасувати в частині визнання ОСОБА_8 винуватим за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України та призначити новий розгляд в цій частині кримінального провадження в Коломийському міськрайонному суді Івано-Франківської області.

В решті вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 жовтня 2018 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5