КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві 27 листопада 2018 року апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 29 серпня 2018 року,

за участі: прокурора представника власника майна ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою задоволено клопотання слідчого СУ ГУ НП у м. Києві ОСОБА_8 , погоджене прокурором прокуратури м. Києва ОСОБА_9 , та накладено арешт на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , із забороною його відчуження та перереєстрації.

В обґрунтування рішення, слідчий суддя зазначив, що майно на яке слідчий просить накласти арешт, відповідає критеріям, визначеним ст. 170 КПК України, оскільки є предметом, на який спрямоване кримінальне правопорушення, а його не застосування може призвести до зникнення зазначеного майна.

Не погоджуючись з таким рішенням, власник майна ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 29 серпня 2018 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого.

Автор апеляційної скарги посилаючись на порушення судом вимог ст. ст. 170, 173, 132 КПК України та практику Європейського суду з прав людини вважає оскаржувану ухвалу слідчого судді незаконною та такою, що постановлена з порушенням норм кримінального процесуального закону.
Зокрема, апеляційна скарга мотивована тим, що слідчий суддя дійшов помилкового висновку про наявність достатніх підстав вважати, що нерухоме майно на яке накладено арешт відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, при тому, що прийнятого слідчим процесуального рішення про визнання майна речовим доказом у кримінальному провадженні ухвала слідчого судді не містить. Крім того, оскаржувана ухвала не містить мотивації необхідності арешту його власності, наявності ризиків, передбачених ст. 170 КПК України, а також аналізу та обґрунтування, передбачених ст. 132 КПК України обставин, які повинні бути доведені слідчим і детально проаналізовані судом з відповідним обґрунтуванням необхідності застосування заходів забезпечення кримінального провадження. При цьому і слідчим не було доведено вказаних обставин, у тому числі і того, що потреби досудового розслідування виправдають такий ступінь втручання у права і свободи особи, у зв`язку з чим були відсутні передбачені законодавством підстави для накладення арешту на майно. Також, вирішуючи питання про накладення арешту на майно слідчий суддя залишив поза увагою практику Європейського суду з прав людини та те, що вилучення і арешт майна це є втручанням державного органу у право на мирне володіння майном, а тому, таке втручання має бути законним, тобто повинні бути дотриманні відповідні положення національного законодавства, а дії держави, повинні відповідати принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля.

Щодо строків апеляційного оскарження власник майна зазначає, що отримав копію ухвали слідчого судді 11 вересня 2018 року та надає відповідне підтвердження.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника власника майна, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити ухвалу слідчого судді без змін, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга власника майна підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів провадження, Головним управлінням Національної поліції у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні відомості якого 19 жовтня 2017 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0001096, за ознаками кримінального правопорушення, передбачених ч. 4 ст. 190 КК України.
Досудовим розслідування встановлено, що ОСОБА_10 спільно з ОСОБА_11 , шахрайським шляхом, заволоділи рядом жилих та не жилих приміщень розташованих на території м. Києва, за адресами: АДРЕСА_2 ; АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 ; АДРЕСА_5 ; АДРЕСА_6 ; АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_7 ; АДРЕСА_8 ; АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_9 ; АДРЕСА_10 ; АДРЕСА_11 ; АДРЕСА_12 ; АДРЕСА_13 ; АДРЕСА_13 ; АДРЕСА_13 ; АДРЕСА_14 , право власності на котрі оформлювалися нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_12 (ЖЄО 885).

21 серпня 2018 року слідчий слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_8 , за погодженням з прокурором відділу прокуратури м. Києва ОСОБА_9 , звернувся до слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва з клопотанням, в якому просив накласти арешт на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 .
29 серпня 2018 року ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва вказане клопотання слідчого було задоволено.

З таким рішенням слідчого судді погодитися неможливо з огляду на такі обставини.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно з ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; перелік і види майна, що належить арештувати; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст. 173 КПК України, повинен врахувати, зокрема правову підставу для арешту майна.

Однак, зазначених вимог закону слідчий суддя та слідчий, який вніс клопотання про арешт майна, не дотрималися.

Як вбачається з матеріалів провадження, слідчим суддею залишено поза увагою, що клопотання слідчого ОСОБА_8 про арешт майна не містить мети з якою необхідно накласти арешт на майно, передбаченої ст. 170 КПК України, оскільки зазначений Кодекс не передбачає накладення арешту на майно з метою попередження подальшого незаконного відчуження майна.
При цьому, в ухвалі слідчого судді міститься посилання на необхідність накладення арешту на майно за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Разом з цим, з огляду на положення п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, який передбачає, що арешт майна допускається з метою збереження речових доказів, то на переконання колегії суддів слідчий, який вважає за потрібне звернутись до слідчого судді з клопотанням про арешт майна з метою забезпечення збереження речового доказу, першочергово має визнати майно, на яке він просить накласти арешт, речовим доказом у кримінальному провадженні шляхом винесення про це постанови, в якій має зазначити підстави визнання майна речовим доказом, з огляду на положення ст. 98 КПК України, проте таких дій слідчим вчинено не було, з врахуванням відсутності у доданих до клопотання матеріалах постанови про визнання майна речовим доказом.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що у даному кримінальному провадженні клопотання слідчого про арешт майна не відповідає вимогам ст. 171 КПК України, що відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України мало стати підставою для відмови у задоволенні клопотання, однак безпідставно не було зроблено слідчим суддею.

Крім того, всупереч вимогам ч. 2 ст. 171 КПК України до клопотання слідчого не було долучено належним чином завірених копій документів.

Також колегія суддів звертає увагу, що ні слідчий в клопотанні, ні слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі, в порушення відповідно ст.ст. 171, 173 КПК України, не оцінили розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для його власника.

За таких обставин, які свідчать про однобічність і необ`єктивність судового розгляду, істотне порушення вимог КПК України, ухвала слідчого судді як незаконна підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - задоволенню з постановленням апеляційним судом нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання слідчого, оскільки воно внесено до суду з порушенням вимог КПК України та за недоведеності необхідності арешту майна, який, при викладених у клопотанні обставинах, явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власника, гарантованими законом, і завданням цього кримінального провадження.

На підставі вищевикладених обставин, керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_5 , задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 29 серпня 2018 року, якою задоволено клопотання слідчого СУ ГУ НП у м. Києві ОСОБА_8 , погоджене прокурором прокуратури м. Києва ОСОБА_6 , та накладено арешт на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання слідчого СУ ГУ НП у м. Києві ОСОБА_8 , погоджене прокурором прокуратури м. Києва ОСОБА_6 , про накладення арешту на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , - відмовити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа №11-сс/824/544/2018 Категорія: ст.170 КПК УкраїниГоловуючий у першій інстанції ОСОБА_13 Доповідач: ОСОБА_1