Ухвала

Іменем України

29 листопада 2018 року

м. Київ
справа №1-1099/11
провадження №51-4080км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_4 ,
потерпілих ОСОБА_5 ,
захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без громадянства, неодноразово судимого, та
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, не судимого,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі КК), ч. 2 ст. 121 КК та ч. 2 ст. 187 КК,
за касаційними скаргами прокурора, потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_10 , захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 24 грудня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 квітня 2016 року щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Дарницького районного суду м. Києва від 24 грудня 2013 року засуджено до покарання:

- ОСОБА_8 : за ч. 4 ст. 187 КК у виді позбавлення волі на строк 13 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю; за ч. 2 ст. 121 КК у виді позбавлення волі на строк 9 років; за ч. 2 ст. 187 КК у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю; а на підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 13 роківз конфіскацією всього майна, яке є його власністю;
- ОСОБА_9 : за ч. 4 ст. 187 КК у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю; за ч. 2 ст. 121 КК у виді позбавлення волі на строк 8 років; за ч. 2 ст. 187 КК у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю; а на підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 12 роківз конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Апеляційний суд міста Києва ухвалою від 11 квітня 2016 рокувирок щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 залишив без зміни.

ОСОБА_8 і ОСОБА_9 визнано винуватими в тому, що вони 9 жовтня 2009 року приблизно о 21:20, перебуваючи біля будинку АДРЕСА_1 , за попередньою змовою між собою, з метою заволодіння чужим майном шляхом розбою, діючи спільно та узгоджено, напали на ОСОБА_11 та завдали йому не менше трьох ударів кулаками і ногами у голову, а саме в ліву скроневу ділянку, в центральну частину тім`яної ділянки та в ліву частину обличчя, від чого ОСОБА_11 , втративши рівновагу і знепритомнівши, упав на асфальт, отримавши тяжкі тілесні ушкодження у виді травми м`яких покровів голови, перелому кісток зводу і основи черепа, крововиливи головного мозку. Після цього ОСОБА_8 і ОСОБА_9 заволоділи майном потерпілого на загальну суму 6 500 грн, яким у подальшому розпорядилися на власний розсуд. Смерть ОСОБА_11 настала від відкритої черепно-мозкової травми 11 жовтня 2009 року о 06:50 у лікарні.

Крім цього, 11 жовтня 2009 року приблизно о 03:15 ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , будучи особами, які раніше вчинили розбій, перебуваючи на АДРЕСА_2 , напали на ОСОБА_12 . При цьому ОСОБА_8 , застосовуючи до неї насильство, небезпечне для життя і здоров`я, розвернув потерпілу до себе спиною та душив її руками за шию. ОСОБА_9 зняв з рук потерпілої п`ять золотих каблучок, а ОСОБА_8 , продовжуючи утримувати ОСОБА_12 , забрав з кишені її плаща 30 грн, після чого нападники з місця вчинення злочину зникли. В результаті розбійного нападу ОСОБА_8 та ОСОБА_9 заволоділи майном потерпілої ОСОБА_12 на загальну суму 4 000 грн, яким розпорядилися в подальшому на власний розсуд.

Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особам засуджених, просить скасувати ухвалу та направити справу на новий апеляційний розгляд.

На обґрунтування доводів у касаційній скарзі прокурор посилається на те, що суд першої інстанції:
- не взяв до уваги обставин вчиненого злочину, способу і характеру дій обвинувачених, жорстокості завданих ударів, швидкості їх завдання та кількості за короткий проміжок часу, а також локалізації у життєвоважливий орган голову, що, на його думку, свідчать про вчинення ОСОБА_8 і ОСОБА_9 вбивства потерпілого з непрямим умислом та доведеність їх винуватості за пред`явленим обвинуваченням за пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК;
- неправильно оцінив наявні у справі докази, безпідставно виключив з вироку дані судово-медичних експертиз про наявність у потерпілого ушкоджень нижніх кінцівок та перелому правого верхнього ріжка щитовидного хряща, що може бути наслідком його здавлювання;
- не врахував даних про те, що ОСОБА_8 більше п`яти років займався боксом, а ОСОБА_9 володіє прийомами бойових східних єдиноборств;
- призначив засудженим занадто м`яке покарання, не врахувавши, що ОСОБА_8 раніше неодноразово судимий, вони вчинили особливо тяжкий злочин, свою вину не визнали ні під час досудового, ні судового слідства, у вчиненому не розкаялися, не відшкодували заподіяних збитків, що наявність неповнолітньої дитини у цьому випадку не може бути визнано пом`якшуючою покарання обставиною.
Також прокурор посилається на те, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 377 Кримінально-процесуального кодексу України (далі КПК) 1960 року, оскільки в ній не наведено підстав, на яких апеляції прокурора та потерпілих визнано необґрунтованими.

У касаційній скарзі потерпілі ОСОБА_5 та ОСОБА_10 , вказуючи на істотне порушення кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особам засуджених, просять скасувати ухвалу та направити справу на новий апеляційний розгляд.

Наобґрунтування своїх вимог посилаються на доводи, аналогічні тим, що наведені у касаційній скарзі прокурора, та стверджують, що:
- дії засуджених мають бути кваліфіковані як умисне вбивство за пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК;
- перекваліфіковуючи дії засуджених, суд першої інстанції не взяв до уваги всіх обставин вчиненого злочину, у тому числі те, що, крім завдання ударів у життєво важливий орган голову, засуджені здійснили здавлювання шиї потерпілого, зламавши при цьому хрящ гортані, що свідчить про наявність умислу на вбивство;
- призначаючи покарання, суд не врахував, що свою вину засуджені не визнали ні під час досудового, ні судового слідства, у вчиненому не розкаялися, створюють загрозу для суспільства, а тому їм слід призначити покарання у виді довічного позбавлення волі;
- апеляційний суд не дав вичерпних відповідей на всі доводи апеляцій прокурора та потерпілих і свого рішення про залишення вироку без зміни належним чином не мотивував.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , що діє в інтересах ОСОБА_8 , зазначає, що у справі допущено істотне порушення кримінально-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону, просить скасувати судові рішення та направити справу на нове розслідування.

Свої вимоги мотивує тим, що:
- під час досудового слідства було порушено право засудженого ОСОБА_8 на захист, оскільки у захисника ОСОБА_13 не було повноважень на захист інтересів цього засудженого;
- досудове слідство проводилося державною мовою, якою ОСОБА_8 не володіє, а тому неодноразово заявляв клопотання про проведення досудового слідства російською мовою чи залучення перекладача, чого органами досудового слідства зроблено не було;
- не взято до уваги показання судово-медичного експерта ОСОБА_14 про те, що деякі ушкодження можуть бути наслідками боротьби потерпілого, що суперечить установленим судом фактичним обставинам справи;
- у справі відсутні докази, які би спростовували доводи ОСОБА_8 про те, за яких обставин у нього опинилася барсетка ОСОБА_11 .

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , що діє в інтересах ОСОБА_9 , вказує на істотне порушення кримінально-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону, просить скасувати судові рішення та направити справу на нове розслідування.

Свої вимоги мотивує тим, що:
- у справі допущено істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону при затриманні засуджених, їх опитуванні, проведенні з ними слідчих дій, деякі слідчі дії здійснювалися особами, що не входили до слідчої групи, про що зазначено в окремій ухвалі суду першої інстанції;
- за скаргами ОСОБА_9 до нього застосовувалися недозволені методи під час досудового слідства;
- фактичні обставини справи не відповідають зібраним у справі доказам, судове слідство проведено неповно та однобічно;
- судами безпідставно не взято до уваги консультаційний висновок спеціалістів в області судової медицини;
- враховуючи отримання потерпілим більшої кількості тілесних ушкоджень при падінні з висоти власного росту, дії ОСОБА_8 та ОСОБА_9 має бути кваліфіковано не за ч. 2 ст. 121 КК, а за ст. 119 КК як заподіяння смерті з необережності.

Позиції інших учасників судового провадження

У судовому засіданні:
- прокурор і потерпілий підтримали касаційні скарги прокурора та потерпілих;
- захисники підтримали свої касаційні скарги.
Від інших учасників процесу заперечень на касаційні скарги не надійшло.

Мотиви Суду

Обставини щодо однобічності та неповноти досудового та судового слідства, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінальної справи, визначення яких дано у статтях 368 та 369 КПК 1960 року та на які є посилання в касаційних скаргах, були предметом розгляду судів першої й апеляційної інстанціїта не є відповідно до положень ч. 1 ст. 398 цього Кодексу предметом дослідження та перевірки касаційним судом. При розгляді доводів касаційних скарг Суд виходить із фактичних обставин справи, установлених судом.

Тому доводи у скаргах у частині оцінки доказів, у тому числі й доводи касаційних скарг щодо оцінки висновків судово-медичних, судово-імунологічних експертиз, не є предметом дослідження та перевірки касаційним судом.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 і ОСОБА_9 у вчиненні за попередньою змовою групою осіб розбійних нападів на потерпілих, у тому числі із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, а також умисного спричинення тяжких тілесних ушкоджень, які призвели до смерті потерпілого, ґрунтується на сукупності доказів, ретельно досліджених судом.
При винесенні вироку судом першої інстанції було враховано те, що винуватість ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , крім іншого, підтверджується їх власними показаннями, наданими ними як підозрюваними, обвинуваченими на допитах під час досудового слідства, під час проведення відтворення обстановки й обставин події та очних ставок, у тому числі із застосуванням відеозйомки, коли вони неодноразово в присутності захисників детально та послідовно викладали обставини вчинених ними злочинів.
Потерпіла ОСОБА_12 в судовому засіданні суду першої інстанції підтвердила свої показання, дані під час досудового слідства, та прямо вказала на ОСОБА_8 і ОСОБА_9 як на осіб, які вчинили щодо неї розбійний напад.
Також у суді прямо вказали на ОСОБА_9 свідки: ОСОБА_15 - як на особу, яка 10 жовтня 2009 року продала йому телефон «Нокія 6300»; ОСОБА_16 як на особу, в якої він у період з 12 по 16 жовтня 2009 року придбав частину золотого ланцюжка і 2-3 золотих кільця, які, як установив суд, належать відповідно потерпілим ОСОБА_17 та ОСОБА_12 .
Такі їх показання узгоджуються з іншими доказами, зокрема показаннями потерпілих ОСОБА_18 , ОСОБА_5 та ОСОБА_10 , свідків, ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 та інших, експертів ОСОБА_14 і ОСОБА_24 , та об`єктивно підтверджуються даними, що містяться у протоколах огляду місць подій, огляду та вилучення предметів, відтворення обстановки та обставин події, очних ставок, впізнання, пред`явлення фотознімків для впізнання, висновками судово-медичних експертиз. Даних про те, що потерпілі та свідки бажали обмовити ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , а також підстав ставити їх показання під сумнів не встановлено.
При цьому суд у вироку пояснив, чому взяв до уваги показання ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на досудовому слідстві та відкинув їхні показання в суді про те, що вони, виявивши на лавочці потерпілого, який спав, викрали в нього барсетку.
Суд першої інстанції ретельно проаналізував наявні у справі докази на предмет їх законності, достатності й допустимості та дав їм належну оцінку.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року №2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК), суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.
З матеріалів провадження вбачається, що суд першої інстанції, вирішуючи питання кваліфікації дій ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за епізодом щодо потерпілого ОСОБА_11 і спрямованості умислу підсудних, виходив із сукупності всіх обставин вчиненого злочину, враховуючи спосіб, характер дій підсудних, локалізацію і кількість тілесних ушкоджень, відсутність знарядь, спеціально пристосованих для вчинення злочину, механізм спричинення відкритої черепно-мозкової травми, внаслідок якої настала смерть потерпілого.
Зокрема, в основу вироку суд поклав данікомісійної судово-медичної експертизи від 28 серпня 2013 року №80-2012/о, якою встановлено наявність ушкоджень м`яких покровів голови, костей черепа, головного мозку, характер і локалізація яких дозволяють стверджувати про те, що такі ушкодження виникли внаслідок трьохкратної травматичної дії тупого предмета з обмеженою поверхнеюконтакту в ліву скроневу ділянку, у центральну частину тім`яної ділянки і в ліву частину обличчя. При цьому саме травматична дія в ліву частину обличчя призвела до надання тілу попереднього прискорення, що відобразилося в падінні потерпілого із вертикального або близького до нього положення на плоскість з контактом потиличною ділянкою, у результаті чого виникли всі інші складові черепно-мозкової травми (крововиливи в м`які тканини потиличної ділянки, травми м`яких покровів голови, перелом кісток зводу і основи черепа, крововиливи під оболонки і в поверхню речовини головного мозку) по імпресійно-інерційному (ударно-протиударному) механізму з наступним виникненням закономірних «вторинних» крововиливів (у глибокі кулі речовини мозку, в шлуночки мозку, в речовину стволового відділу мозку).

Однак цією експертизою не встановлено ступеня тяжкості перелому правого верхнього рожка щитовидного хряща.

Дані висновку комісійної судово-медичної експертизи підтвердив у суді експерт ОСОБА_24 .

Аналізуючи інші докази у справі, суд дійшов висновку, що дані комісійної судово-медичної експертизи узгоджуються як з данимисудово-медичної експертизи від 20 листопада 2009 року №68/2210/3, так і з показаннями підсудних під час досудового слідства про те, що потерпілий після сильного удару в обличчя впав на землю, вдарившись головою об асфальтне покриття, і більше не рухався.

Разом із тим, згідно з висновком судово-медичної експертизи №68/2210/3 перелом правого верхнього рожка щитовидного хряща відноситься до середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто це ушкодження не перебувало в причинно-наслідковому зв`язку зі смертю потерпілого, у зв`язку з чим доводи у касаційних скаргах прокурора і потерпілих щодо необхідності врахування зазначених обставин та кваліфікації дій засуджених за пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК є безпідставними.

Що стосується вказівки в обвинуваченні ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на те, що їхніми діями потерпіломуОСОБА_11 заподіяно ушкодження у вигляді саден на передніх поверхнях обох колінних суглобів, то суд обґрунтовано виключив зазначене з обвинувачення, оскільки судом не здобуто доказів, у тому числі висновків експертиз з цього приводу, на підтвердження їх завдання саме в ході розбійного нападу.

Тому доводи у скаргах прокурора і потерпілих про те, що суд при визначенні кваліфікації дій засуджених безпідставно не взяв до уваги наявності в потерпілого, крім черепно-мозкової травми, ще й перелому правого верхнього рожка щитовидного хряща та ушкоджень на передніх поверхнях обох колінних суглобів, в цілому не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, в тому числі щодо кваліфікації дій засуджених за ч. 2 ст. 121 КК.

Суд першої інстанції не взяв до уваги даних консультаційного висновку спеціалістів в області судової медицини, наданого за запитом сторони захисту, оскільки вони не узгоджуються з іншими доказами та встановленими судом фактичними обставинами справи.
Таким чином, Суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що умисел ОСОБА_8 та ОСОБА_9 був спрямований на заволодіння майном потерпілого шляхом завдання йому побоїв. При цьому засуджені, завдаючи ударів по голові, передбачали і свідомо допускали, що можуть заподіяти тяжких тілесних ушкоджень, ставлячись необережно до можливого настання смерті потерпілого внаслідок їхніх дій.
Враховуючи вищезазначене, доводи в касаційній скарзі захисника ОСОБА_7 про те, що дії ОСОБА_8 та ОСОБА_9 має бути кваліфіковано не за ч. 2 ст. 121 КК, а за ст. 119 КК як заподіяння смерті з необережності, з урахуванням змісту суб`єктивної сторони цього злочину є безпідставними.

Отже, за встановлених судом фактичних обставин справи дії ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 121 та ч. 2 ст. 187 КК кваліфіковано правильно.

Даних, які б свідчили, що в справі неправильно застосовано кримінальний закон, не виявлено.
Твердження у касаційних скаргах захисників про допущені під час досудового слідства, на їх думку, численні істотні порушення кримінально-процесуального закону також були предметом розгляду судів першої й апеляційної інстанцій.
Так, суд першої інстанції дослідив матеріали проведеної прокуратурою службової перевірки заяв обвинувачених про застосовування незаконних методів ведення слідства, під впливом яких вони начебто себе обмовили, постанову від25 червня 2013 року про закриття кримінальної справи у зв`язку з відсутністю в діях працівників міліції складу злочину, передбаченого ст. 365 КК, яка не оскаржувалась і набрала законної сили, та дійшов висновку, що вказані заяви обвинувачених не знайшли підтвердження у судовому засіданні. Крім того, суд встановив, що слідчі дії: допитиОСОБА_8 та ОСОБА_9 як підозрюваних, обвинувачених, відтворення обстановки та обставин події, під час яких обвинувачені повністю визнавали свою винуватість, проведено за участю захисників, а відтворення обстановки та обставин події ще й понятих, що виключало застосування незаконних методів ведення слідства.
Також суд не взяв до уваги доводи сторони захисту про порушення на досудовому слідстві права обвинувачених на захист у частині недотримання порядку призначення захисників, оскільки захисники ОСОБА_13 , ОСОБА_25 , а також ОСОБА_26 і ОСОБА_27 , які в подальшому здійснювали захист обвинувачених, є професійними адвокатами, мають свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю та діяли на підставі Закону України «Про адвокатуру», а призначення захисників не з числа членів адвокатського об`єднання не є підставою для визнання недопустимими доказів, отриманих у ході слідчих дій за їх участю. Крім того, в матеріалах справи містяться заява ОСОБА_8 про те, що він не заперечує, щоб його права захищав адвокат ОСОБА_13 , та заява ОСОБА_9 про допуск адвоката ОСОБА_25 .
Доводи у касаційній скарзі захисника ОСОБА_6 про порушення права ОСОБА_8 на захист у зв`язку з тим, що досудове слідство проводилося державною мовою, якою він не володіє, досліджувалися судом апеляційної інстанції. Суд з`ясував, що ОСОБА_8 проживає в м. Борисполі більше ніж 15 років, двічі був засуджений Бориспільським міським судом, у тому числі з постановленням вироку українською мовою, при цьому скарг із цього приводу від нього не надходило. В матеріалах справи є заява ОСОБА_8 про те, що він отримав копію постанови про пред`явлення обвинувачення, суть його зрозуміла, заяв і клопотань немає. Слідчий постановою від 2 лютого 2010 року до справи залучив перекладача.
Захисник ОСОБА_7 посилається у скарзі на те, що суд першої інстанції встановив, однак не відреагував належним чином на допущені під час досудового слідства порушення вимог кримінально-процесуального закону, зокрема на те, що деякі слідчі дії здійснювалися особами, що не входили до слідчої групи, ряд процесуальних документів містять виправлення, у тому числі щодо кваліфікації дій засуджених. Зазначені доводи Суд до уваги не бере з огляду на таке.

Відповідно до положень ст. 23-2 КПК 1960 року суд при наявності на те підстав виносить окрему ухвалу (постанову), якою звертає увагу державних органів, громадських організацій або посадових осіб на встановлені по справі факти порушення закону, причини і умови, що сприяли вчиненню злочину і вимагають вжиття відповідних заходів. Окрему ухвалу (постанову) може бути також винесено при виявленні судом порушень прав громадян та інших порушень закону, допущених при провадженні дізнання, досудового слідства або при розгляді справи нижчестоящим судом.

Постановляючи окрему ухвалу від 24 грудня 2013 року, суд першої інстанції зазначив про порушення кримінально-процесуального закону, на які вказує у скарзі захисник. Проте з урахуванням наявних у справі доказів, які було добуто без порушення вимог кримінально-процесуального закону, зазначені у ній висновки в цілому не спростовують правильності висновків судів першої та апеляційної інстанцій про доведеність поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_8 і ОСОБА_9 у вчиненні ними злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 187 КК, за обставин, викладених у вироку.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які б тягнули безумовне скасування судових рішень, Судом не встановлено.

Суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_8 і ОСОБА_9 відповідно до положень, передбачених ст. 65 КК, взяв до уваги характер і ступінь участі кожного у вказаних злочинах, дані про особи винних, зокрема те, що ОСОБА_9 має на утриманні неповнолітню дитину, що визнано судом пом`якшуючою покарання обставиною, раніше не судимий, за місцем проживання характеризується посередньо, обтяжуючі покарання обставини відсутні.

Поряд з цим, суд врахував інші обставини, у тому числі й ті, на які посилаються у касаційних скаргах прокурор і потерпілі: ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_8 і ОСОБА_9 злочинів, які відносяться до категорій тяжких та особливо тяжких злочинів, їх суспільно небезпечні наслідки, відсутність пом`якшуючих покарання ОСОБА_8 обставин та обтяжуючу покарання обставину рецидив злочину, негативну характеристику останнього.
При цьому суд обрав засудженим покарання за ч. 4 ст. 187 КК у виді позбавлення волі у розмірі, наближеному до максимального, передбаченого санкцією цієї статті.

Звільнення засуджених на підставі ч. 5 ст. 72 КК за наявності для цього підстав є не правом, а обов`язком суду.

З урахуванням зазначеного покарання ОСОБА_8 і ОСОБА_9 призначено відповідно до вимог закону, є необхідним і достатнім для їх виправлення та попередження вчинення ними нових злочинів, у зв`язку з чим відсутні обґрунтовані підстави для задоволення вимог касаційних скарг прокурора та потерпілих у цій частині.
З такими висновками погодився й апеляційний суд, дослідивши матеріали кримінальної справи та проаналізувавши доводи апеляцій прокурора, потерпілих, засуджених та захисників. При цьому суд апеляційної інстанції надав належну оцінку всім доводам апеляцій, які аналогічні доводам у касаційних скаргах. Апеляційний розгляд кримінальної справи проведено з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону. Ухвала відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року.

Керуючись статтями 394396, 400-2 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ Перехідних положень КПК 2012 року, пунктами 4, 6 параграфа 3 розділу 4 Закону України від 3 жовтня 2017 року №2147-VIII, Суд
постановив:

Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 24 грудня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 квітня 2016 року щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 залишити без зміни, касаційні скарги прокурора, потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_10 , захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 без задоволення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3