Справа № 464/280/18
пр.№ 1-кс/464/45/19
У Х В А Л А

16 січня 2019 року м.Львів

Слідчий суддя Сихівського районного суду м.Львова ОСОБА_1 , секретар судового засідання ОСОБА_2 , з участю заявника ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , розглянувши скаргу на постанову про закриття кримінального провадження,

у с т а н о в и в :

заявник ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою, в якій просить скасувати постанову слідчого Сихівського відділу поліції ГУ НП у Львівській області ОСОБА_4 від 11 грудня 2018 року про закриття кримінального провадження № 0000031, покликаючись, що така не відповідає дійсним обставинам справи та вимогам закону.

Під час розгляду скарги у судовому засіданні заявник подану скаргу підтримав з підстав, викладених у ній. Ствердив, що незважаючи на дію мораторію з 2009 року, ТзОВ «Львівавтокомплектація» протягом з 2011 року відчужує житлові та нежитлові приміщення в гуртожитках у м.Львові за адресами: вул.Наукова, 16, Кульпарківська, 139, АДРЕСА_1 . Покликається, що його права будуть порушені в майбутньому, оскільки не зможе скористатись правом приватизації в подальшому .

Прокурор та слідчий у судовому засіданні проти скарги заперечили з мотивів винесення оскаржуваної постанови відповідно до вимог КПК України.

Заслухавши учасників процесу, вивчивши подану скаргу з додатками до неї та матеріали кримінального провадження, слідчий суддя дійшов наступного висновку.

Сихівським відділом поліції ГУ НП у Львівській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження, внесеного 24 грудня 2012 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000031.

Постановою слідчого Сихівського відділу поліції ГУ НП у Львівській області ОСОБА_4 від 11 грудня 2018 року вказане кримінальне провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КК України закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складів кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.190, ч.1 ст.364, ч.1 ст.365-1, ч.1 ст.364-1 КК України.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора як рішення слідчого про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.
ОСОБА_3 звертався із повідомленням про злочин в порядку ст.214 КПК України, його допитано як потерпілого, а тому скарга на постанову про закриття подано належною особою.
Доводи скарги заявника зводяться до того, що кримінальні правопорушення полягають у відчуженні з 2011 року ТзОВ «Львівавтокомплектація» приміщень гуртожитків під час дії мораторію.

Дійсно в ході розгляду скарги встановлено, що ТзОВ «Львівавтокомплектація» здійснювалося в м.Львові відчуження продаж житлових та нежитлових приміщень гуртожитків за адресами: АДРЕСА_2 ; АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_1 . Вказане підтверджується наявними в матеріалах кримінального провадження нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу. Таке відчуження здійснювалося починаючи з 2011 року.

Так 4 вересня 2008 року було прийнято Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» за № 500-VI, який набрав чинності 1 січня 2009 року.

Прикінцевими положеннями (Розділ VIІІ) зазначеного Закону України на час його прийняття, які в подальшому вносились зміни та доповнення, передбачено, що з метою захисту житлових прав мешканців гуртожитків, недопущення їх виселення із займаних жилих приміщень, недопущення відчуження гуртожитків, які будувалися за державні кошти, установити мораторій на відчуження (крім передачі у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських рад) гуртожитків, які перебувають у повному господарському віданні або оперативному управлінні підприємств, організацій, установ незалежно від форм власності, або увійшли до статутних фондів акціонерних чи колективних підприємств, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, протягом трьох років з дня опублікування цього Закону. Цей мораторій діє на відчуження у будь-який спосіб зазначених гуртожитків як цілісних майнових комплексів або їх окремих будівель, споруд, жилих та нежилих приміщень та іншого майна на користь фізичних чи юридичних осіб.
На даний час вказані норми викладені в такій редакції «З метою захисту житлових прав мешканців гуртожитків, недопущення їх незаконного виселення із займаних ними на визначених цим Законом правових підставах жилих приміщень, недопущення відчуження гуртожитків, що будувалися за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) за загальнодержавні кошти, запроваджується мораторій на виселення з гуртожитків мешканців (крім виселення мешканців гуртожитків за рішенням суду) та відчуження (крім передачі у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських рад відповідно до цього Закону) гуртожитків, що перебувають у повному господарському віданні або оперативному управлінні підприємств, організацій, установ незалежно від форми власності або увійшли до статутних фондів чи капіталів акціонерних чи колективних товариств (організацій), створених у процесі приватизації чи корпоратизації (у тому числі тих, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб), протягом строку реалізації Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад на 2017-2021 роки. Цей мораторій діє на відчуження у будь-який спосіб зазначених гуртожитків як об`єктів нерухомого майна, житлових комплексів та/або їх частин, їх окремих будівель, споруд, жилих та нежилих приміщень та іншого майна, а також відповідних земельних ділянок та їх прибудинкових територій на користь фізичних чи юридичних осіб приватного права до 1 січня 2022 року».

Натомість у ст.1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» визначено сферу його застосування. Зокрема цей Закон не поширюється на громадян, які проживають у гуртожитках, призначених для тимчасового проживання у зв`язку з навчанням, перенавчанням чи підвищенням кваліфікації у навчальних закладах та у зв`язку з роботою (службою) за контрактом; осіб, які мешкають у гуртожитку без законних підстав (без офіційної реєстрації місця проживання); громадян, які проживають у спеціальних гуртожитках, призначених для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі і потребують поліпшення житлових умов, або жила площа яких тимчасово заселена, або повернути колишнє жиле приміщення яким немає можливості; на військовослужбовців, працівників Збройних Сил України та Міністерства внутрішніх справ України, які проживають у гуртожитках; а також на осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз; на осіб, які проживають у гуртожитках, що мають статус соціальних на момент набрання чинності цим Законом.
Сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, які є об`єктами права державної чи комунальної власності, та гуртожитки, які перебувають у повному господарському віданні чи в оперативному управлінні підприємств, установ, організацій з управління житловим фондом незалежно від форми власності, крім гуртожитків, що знаходяться на балансі військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил України та Міністерства внутрішніх справ України.

Цей Закон не поширюється на гуртожитки, що на законних підставах знаходяться у приватній власності, у тому числі ті, що передані територіальним громадам у постійне чи тимчасове користування.

У вказану норми вносились зміни та на даний час така звучить наступним чином:

«Цей Закон не поширюється на громадян, які:
1) проживають у гуртожитках, призначених для тимчасового проживання, у зв`язку з навчанням, перенавчанням чи підвищенням кваліфікації у навчальних закладах та у зв`язку з роботою (службою) за контрактом;
2) мешкають у гуртожитку без правових підстав, визначених цим Законом;
3) мешкають у спеціальних гуртожитках, призначених для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена, або яким немає можливості повернути колишнє жиле приміщення;
4) потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз;
5) проживають у гуртожитках, що мають статус соціальних на день набрання чинності цим Законом.
Сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, що є об`єктами права державної та комунальної власності, крім гуртожитків, що перебувають у господарському віданні чи в оперативному управлінні військових частин, закладів, установ та організацій Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, Державної спеціальної служби транспорту, Міністерства внутрішніх справ України, Національної поліції України, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної служби України з надзвичайних ситуацій (крім тих, що знаходяться поза межами військових частин, закладів, установ, організацій), державних навчальних закладів (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей викладачів і працівників), Національної академії наук України (крім тих, яким надано статус гуртожитків сімейного типу та призначених для проживання сімей).
Дія цього Закону не поширюється на гуртожитки, побудовані або придбані за радянських часів (до 1 грудня 1991 року) приватними або колективними власниками за власні або залучені кошти (крім гуртожитків, що були включені до статутних капіталів організацій, створених у процесі приватизації чи корпоратизації, у тому числі тих, що у подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб)».
ТзОВ «Львівавтокомплектація» у 2006 року отримало вказані вище гуртожитки із статусом для тимчасового проживання під час роботи.

Отже, оскільки гуртожитки на праві приватної власності належать ТзОВ «Львівавтокомплектація», які отримано для тимчасового проживання під час роботи, тому з урахуванням вимог ст.1 Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», такий Закон, в тому числі його Перехідні положення, на вказані правовідносини не поширюється. ТзОВ «Львівавтокомплектація» реалізує свої права власника і заборони щодо відчуження вказаних приміщень не встановлено. Вказане також підтверджується і неоспоренням протягом тривалого часу таких договорів в порядку цивільного (господарського) судочинства.

З аналогічних мотивів та підстав прокурором прокуратури Сихівського району м.Львова ОСОБА_6 винесено 6 вересня 2012 року постанову про відмову в порушенні кримінальної справи, відомості щодо оскарження чи скасування якої відсутні.

Підстави та порядок закриття кримінального провадження встановлені у ст. 284 КПК України. Так, відповідно до п.2 ч.1 ст.284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається в разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення. Наявність складу кримінальних правопорушень за ст.190 (шахрайство), ст.364 (зловживання владою чи службовим становищем), ст.365-1 (виключено із КК України), ст.364-1 (зловживання повноваженнями службовою особою юридичної особи приватного права незалежно від організаційно-правової форми) КК України, як і підстав для їх перекваліфікації, не встановлено.

Щодо порушення прав ОСОБА_3 , то слідчий суддя враховує наступне.

За умовами ст.55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Отже завдання шкоди кримінальним правопорушенням в майбутньому, на що і покликається заявник, не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону.

З урахуванням наведеного вище постанова слідчого про закриття кримінального провадження від 11 грудня 2018 року прийнята у відповідності до вимог чинного КПК України та за наявності відповідних законних підстав для цього, підстав для її скасування не встановлено. Досудове розслідування не потребує проведення додаткових слідчих чи процесуальних дій. Тому у задоволенні скарги слід відмовити.

Керуючись ст.ст.303, 306, 307, 369-372 КПК України,

п о с т а н о в и в :
відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_3 про скасування постанови слідчого Сихівського відділу поліції ГУ НП у Львівській області ОСОБА_4 про закриття кримінального провадження № 0000031, внесеного 24 грудня 2012 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1