Житомирський апеляційний суд
Справа №274/4948/18 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія в порядку КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2018 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Житомирського апеляційного суду

в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25.10.2018 року,

в с т а н о в и л а :
Засуджений ОСОБА_7 звернувся до суду із заявою про умовно дострокове звільнення від відбування призначеного покарання.

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25.10.2018 року залишено без задоволення заяву засудженого ОСОБА_7 .
В ухвалі суду зазначено, що засуджений своєю поведінкою та ставленням до праці не довів своє виправлення.
Не погоджуючись з ухвалою суду, засуджений подав на неї апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити його заяву про умовне-дострокове звільнення від відбування покарання. Зазначає, що порушень режиму не допускав, має заохочення за сумлінне ставлення до праці та своєю поведінкою та ставленням до праці довів, що став на шлях виправлення.
Заслухавши доповідача, засудженого про задоволення поданої апеляційної скарги, прокурора, який вважав ухвалу суду законною і обґрунтованою, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Стаття 81 КК України передбачає підстави та умови застосування щодо засуджених умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.
Відповідно до ч.2 ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосовано, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
З матеріалів судового провадження видно, що ОСОБА_7 вироком Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 06 квітня 2012 року був засуджений за п.12 ч.2 ст.115 КК України на 13 років позбавлення волі. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 16.03.2016 року зараховано йому в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 28.07.2010 року до 11.09.2012 року. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 30.05.2017 року згідно зі ст.82 КК України невідбуту частину покарання замінено на 04 роки 15 днів обмеження волі.
Суд першої інстанції, розглядаючи в порядку ст.539 КПК України, заяву засудженого ОСОБА_7 про застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, враховуючи вимоги ст.81 КК України обґрунтовано залишив її без задоволення, оскільки засуджений хоча і відбув певну частину призначеного судом покарання, однак не характеризується як особа, яка за весь час відбування покарання сумлінною поведінкою довела своє виправлення, оскільки вину у скоєнні особливо тяжкого злочину на стадії судового розгляду заперечував, в подальшому відповідно до заяви вину визнав, але відшкодуванням збитків фактично не займається, хоча має для цього можливість, так як є працевлаштованим та отримує заробітну плату, відбуває покарання у виправному центрі більше року, при терміні до кінця строку більше двох років.

Відповідно до вимог ч.2 ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Наведене є обов`язковою передумовою для умовно-дострокового звільнення, поряд із передбаченими у ч.3 ст.81 КК України строками фактичного відбуття покарання засудженим.

Порядок дострокового звільнення від відбування покарання встановлено ст.154 КВК України. Відповідно до даного порядку, стосовно засудженого, щодо якого відповідно до статей 81, 82 КК України може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміна не відбутої частини покарання більш м`яким, орган або установа виконання покарань надсилає подання до суду у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством.

Наведені норми закону вказують на те, що саме адміністрація установи виконання покарань повинна дійти висновку про те, що особа, яка відбуває покарання, довела своє виправлення. Проте, в матеріалах справи таке подання відсутнє.

Крім того, згідно роз`яснень, викладених у підпункті «а» п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливо лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Аналіз вказаних норм свідчить про те, що доведеність виправлення засудженого є головною умовою для застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання є правом суду, а не обов`язком.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, засуджений за період відбування покарання в Бердичівському виправному центрі Житомирської області №108 характеризується позитивно, порушень встановленого порядку відбування покарання не допускав, дотримується встановлених правил поведінки, працевлаштований та за сумлінну поведінку та ставленням до праці тричі заохочувався.

Висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає обґрунтованими, оскільки вони узгоджуються з матеріалами провадження та кореспондуються з нормами кримінального та кримінального процесуального законів, зроблені на підставі доказів, досліджених у судовому засіданні, яким суд надав належну правову оцінку у їх сукупності.

Доводи в апеляційній скарзі засудженого щодо необґрунтованості ухвали суду першої інстанції є неспроможними та спростовуються матеріалами провадження.

Суд першої інстанції, проаналізувавши встановлені під час судового розгляду обставини у їх сукупності, дійшов до обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_7 за весь час відбування покарання своєю поведінкою та ставленням до праці не довів своє виправлення та перевиховання, у зв`язку з чим залишив без задоволення заяву про умовно-дострокове звільнення засудженого від відбування покарання, з чим погоджується і колегія суддів.

Доводи на які посилається засуджений в апеляційній скарзі не є підставами для скасування ухвали районного суду і задоволення його клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Ухвала суду є законна та обґрунтована, підстав для її скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі засудженого, колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України колегія суддів

п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25.10.2018 року, щодо нього - без змін.
Ухвала апеляційного суду в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Судді: