Дата документу 25.02.2019 Справа № 320/6861/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 320/6861/17 Головуючий в 1 інст.: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/587/19 Доповідач в 2 інст.: ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2019 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції з приміщенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 (із доповненням), захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 31 жовтня 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Радгоспне П`ятихатського району Дніпропетровської області, громадянин України, маючий середню освіту, неодружений, непрацюючий, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

6 грудня 2011 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 1 ст. 121, ст. 69 КК України до покарання у вигляді 3 років позбавлення волі. Звільнений 10 червня 2014 року на підставі Закону України «Про амністію у 2014 році»,
визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 7 років 6 місяців позбавлення волі.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання 22 липня 2017 року.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 593 грн. 22 коп. в рахунок відшкодування витрат на проведення експертизи.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду в розмірі 2271 грн. 55 коп., моральну шкоду в розмірі 100000 грн., а всього 102271 грн. 55 коп.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України за наступних обставин.
20 липня 2017 року приблизно в 00 год. 20 хв. між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 в приміщенні квартири АДРЕСА_2 виник словесний конфлікт з використаннями нецензурної лексики, по закінченню якого ОСОБА_9 вийшов з приміщення квартири.
Одразу після цього, приблизно в 00 год. 25 хв. ОСОБА_7 , маючи умисел на умисне убивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_9 , на ґрунті раптово виниклих внаслідок сварки особистих неприязних відносин взяв з шухляди кухонний ніж, вибіг до сходового майданчику під`їзду № 3 будинку АДРЕСА_3 та реалізуючи свій злочинний умисел, підійшов до ОСОБА_9 і вищевказаним ножем умисно, з метою вбивства останнього, наніс йому не менше 8 ударів: в область передньої черевної стінки, грудної клітини зліва, поперекової області, лівого вуха, лівих нижньої та верхньої кінцівок, чим спричинив потерпілому ОСОБА_9 тілесні ушкодження, а саме: одиночне проникаюче в ліву плевральну порожнину з наскрізним пошкодженням легені колото-різане поранення грудної клітини з локалізацією шкірної рани в 7-8 міжребер`ї, яке кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння; непроникаючі колото-різані поранення живота з локалізацією шкірної рани на передній черевній стінці зліва і правої поперекової області; різані рани в області лівого ліктьового суглоба і лівого стегна, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я понад 6 днів, але не більше 21 дня; різану рану в області лівої вушної раковини, яка кваліфікується як легке тілесне ушкодження.
Після цього ОСОБА_10 , вважаючи, що виконав усі дії, які є необхідними для доведення злочину до кінця, з місця події втік. У той же час потерпілого ОСОБА_9 доставлено до лікарні КУ «Територіальне медичне об`єднання «Багатопрофільна лікарня інтенсивних методів лікування та швидкої допомоги» Мелітопольської міської ради Запорізької області, де йому надано своєчасну допомогу.
Таким чином, ОСОБА_7 вчинив усі дії, які вважав необхідними для умисного вбивства ОСОБА_9 , але злочин не було закінчено з причин, що не залежали від його волі, оскільки потерпілому своєчасно надано медичну допомогу.
В апеляційній скарзі (із доповненням) обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції у зв`язку з неповнотою судового розгляду, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що потерпілий особисто спровокував конфлікт та почав першим наносити йому удари і тільки після цього він з метою самооборони почав відбиватися від потерпілого та наніс йому декілька ударів ножем, куди саме наносив удари він не пам`ятає, але жодного удару потерпілому ззаду він точно не наносив.
Разом з тим, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку та необґрунтовано зазначив у вироку те, що він першим наніс потерпілому удар ножем в поперекову область, оскільки з висновку експерта та його показань, наданих в судовому засіданні, вбачається, що механізм нанесення ударів достовірно не встановлений і є лише припущенням.
Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_11 , яка підтвердила його версію та достовірно розповіла про обставини події, критично поставившись до її показань у зв`язку з тим, що вона є заінтересованою особою, натомість, суд взяв до уваги показання потерпілого, який фактично також є заінтересованою особою.
Також суд не врахував щире зізнання та співпрацю зі слідством як обставини, що пом`якшують покарання, достовірно не встановив знаряддя злочину та не взяв до уваги порушення процедури його затримання.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 просить вирок суду змінити, перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України на ст. 124 КК України та призначити йому покарання в межах санкції вказаної статті.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що у вироку не наведено переконливих доказів на підтвердження наявності у ОСОБА_7 умислу на вбивство потерпілого, натомість, обвинувачений допускав настання шкідливих наслідків здоров`ю потерпілого, але він не мав чіткого уявлення про те, якою буде фактична шкода, а тому його дії мали б бути кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК України.
Разом з тим, враховуючи інші обставини справи, є очевидним, що обвинувачений знаходився у стані необхідної оборони, але в подальшому перевищив її межі, а тому єдиною вірною кваліфікацією дій ОСОБА_7 є вчинення злочину, передбаченого ст. 124 КК України.
Так, з висновку експерта № 358 від 21 липня 2017 року вбачається, що обвинувачений мав легкі тілесні ушкодження у вигляді садна на обличчі, яке могло утворитись від однократного травматичного впливу тупого твердого предмету, а допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_12 підтвердив, що вказане тілесне ушкодження могло бути спричинене внаслідок нанесення удару в область підборіддя.
Крім того, обвинувачений ОСОБА_7 в суді першої інстанції показав, що ніж випав у нього із задньої кишені після того, як потерпілий наніс йому декілька ударів по тулубу та голові, і вже після цього обвинувачений підняв ніж та почав наносити ним удари, відмахуючись від потерпілого.
Таким чином, конфлікт розпочав сам потерпілий, він перший вчинив напад на обвинуваченого, завдав йому удар в область голови, чим спричинив легкі тілесні ушкодження, а тому ОСОБА_7 перебував у стані необхідної оборони, межі якого він в подальшому дійсно перевищив.
Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника задоволенню не підлягають з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Суд першої інстанції у відповідності з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та у відповідності до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності його вини у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, виклавши їх у вироку.
В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.
Вина ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме показаннями потерпілого, свідків та дослідженими в судовому засіданні документами.
Так, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав та пояснив, що 20 липня 2017 року він посварився з дружиною, після чого приїхала її мати та зайшла до кімнати. На той момент конфлікт між ними вже скінчився, він лежав на ліжку. Через 1-2 хвилини до кімнати зайшов потерпілий і почав кричати на нього, лаятись нецензурною лайкою, а потім потерпілий пішов з квартири. Він піднявся, взяв з тумбочки на кухні ніж, бо думав, що потерпілий може бути там не один, і вийшов до під`їзду, де побачив потерпілого, який повернувся до нього і наніс йому декілька ударів по голові та тулубу. Між ними зав`язалась бійка, у нього з кишені випав ніж, він присів, потерпілий хотів його вдарити, але не встиг. Він став відмахуватись ножем, але як саме та куди він бив потерпілого ножем, не пам`ятає. Додатково повідомив, що ніж він взяв для оборони, в поперекову частину удар потерпілому він не наносив, можливо йому хтось раніше спричинив це пошкодження, бійка між ними закінчилась після того, як потерпілий вдарив його головою об стінку, він присів, а потерпілий вийшов з під`їзду.
Таким чином, в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі сторона захисту не заперечувала факт того, що обвинувачений наніс тілесні ушкодження потерпілому ножем, проте обвинувачений наполягав на тому, що наміру умисно наносити удари ножем потерпілому та позбавити його життя він не мав.
Позиції захисту зводилась до того, що обвинувачений намагався захистити себе від посягань ОСОБА_9 , який здійснив на нього напад, наносив йому удари руками в область голови і тулуба, а тому в його діях наявне перевищення меж необхідної оборони.
Разом з тим, суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо всі надані докази, прийшов до правильного висновку про неспроможність такої версії обвинуваченого та доведення в повному обсязі його вини саме у закінченому замаху на умисне протиправне заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_9 , оскільки сукупність досліджених доказів дає підстави зробити лише такі висновки.
Так, потерпілий ОСОБА_9 в суді першої інстанції показав, що він працює в таксі і від диспетчера надійшов виклик, приїхавши за яким, він забрав жінку, яка попросила як можна швидше доїхати на АДРЕСА_3 . При цьому, вона пояснила, що у її доньки зі співмешканцем виникла сварка і необхідно терміново забрати дітей, також вона розказувала, що її зять вживає наркотики та б`є дочку, після чого вона попросила піднятися з нею в квартиру, оскільки вона його боїться. Коли вони під`їхали до будинку, там сиділи діти, вони плакали і просили його допомогти, тому що в квартирі батько вбиває маму. Він тільки заради дітей піднявся в квартиру разом із жінкою, яка хотіла забрати речі та дочку. В квартирі була сварка між обвинуваченим та його жінкою, він висловлювався на її адресу нецензурною лайкою. Коли вони зайшли ОСОБА_7 почав лаятись на адресу тещі, на що він зробив обвинуваченому зауваження, і на запитання останнього він пояснив, що він таксист. Після цього, ОСОБА_7 пішов в іншу кімнату. Коли вже всі заспокоїлись, вони почали виходити з квартири, жінка вийшла з квартири першою, за нею її мати, а він йшов останнім. В цей час ОСОБА_7 вискочив з квартири і знову почав лаятись нецензурною лайкою, на що він повернувся до обвинуваченого та сказав, щоб той заспокоївся і йшов додому. Це було на виході з під`їзду. В той момент, коли він знову повернувся та почав йти на вихід, він почув крик жінки і відчув удар в спину. Коли повернувся до ОСОБА_7 , між ними зав`язалась бійка, і обвинувачений наніс йому декілька ударів ножем, зокрема в живіт та грудну клітину, тягнув його на себе і він ніяк не міг від нього відчепитися. Після одного з ударів йому стало важко дихати і він сильно відштовхнув обвинуваченого, в результаті чого останній вдарився головою об стіну і похитнувся, а він в цей момент зміг вибігти з під`їзду, сісти в автомобіль та викликати допомогу. Додатково повідомив, що обвинуваченого він не бив, а лише захищався, коли той став наносити йому удари ножем, і можливо, захищаючись, він ударив обвинуваченого в підборіддя.
Свідок ОСОБА_13 , яка проживає з обвинуваченим однією сім`єю, в суді першої інстанції показала, що вона посварилась з чоловіком, і сварка переросла в бійку. Пізніше їй подзвонила невістка, якій вона розповіла про те, що чоловік побив її, і сказала, що мабуть вона буде з ним розлучатися. Невістка розказала про все її матері, яка приїхала до них додому з потерпілим. Мати кричала на обвинуваченого, а потерпілий говорив йому про те, що він неправильно себе поводить з дружиною. Потім потерпілий сказав, щоб вона збирала речі та виходила з квартири, що вона й зробила. В її присутності ніхто нікого не бив, а коли вони виходили з квартири, її чоловік лежав на ліжку. Вона вийшла з квартири і сіла до автомобіля, після чого вийшла мати з потерпілим, який сказав, що його підрізали. Мати теж сказала, що виникла бійка і її чоловік підрізав потерпілого. Додатково повідомила, що діти пізно вночі знаходились на вулиці тому, що вони з чоловіком сварилися.
Свідок ОСОБА_14 , який є лікарем швидкої допомоги, в суді першої інстанції показав, що саме він виїжджав за викликом, коли поранили таксиста. В той момент, коли вони приїхали на місце виклику, то в автомобілі сидів молодий чоловік, який сказав йому, що працює таксистом і виїхав на виклик, заступився за жінку, а невідомий наніс йому ножове поранення.
Крім того, в судовому засіданні був допитаний експерт ОСОБА_15 , який показав, що пошкодження у потерпілого ОСОБА_9 мали місце на різних частинах тіла, основна частина яких була на лівій переднє-боковій поверхні тіла: тулубі, лівій верхній та нижній кінцівках, вушній раковині. Під час нанесення основної маси пошкоджень нападник та потерпілий знаходились обличчям один до одного, а при нанесенні рани поперекової частини праворуч нападник, найбільш ймовірно, знаходився позаду потерпілого. У потерпілого було проникаюче колото-різане поранення грудної клітини з наскрізним пошкодженням легені. У потерпілого утворились пошкодження не менше ніж від 8 травматичних впливів ножем. Обвинувачений вказував на множинні удари з боку потерпілого, але слідів множинних ударів на тілі обвинуваченого не виявлено, а садно на обличчі обвинуваченого могло утворитись як від тичкового удару так і по дотичній, але більше схоже на пошкодження, отримане по дотичній. Різані рани ліктьового суглобу та на стегні у потерпілого свідчать про те, що людина захищалась, підставляючи під удар життєво неважливі частини тіла.
Свідок ОСОБА_11 , яка є матір`ю дружини обвинуваченого, в суді першої інстанції показала, що в той вечір їй подзвонила невістка і сказала, що її дочка посварилась з обвинуваченим. Вона викликала таксі і поїхала до дочки, щоб забрати до себе дітей, які зустріли їх біля під`їзду. Вона піднялась в квартиру, але чомусь за нею пішов таксист, однак його ніхто про це не просив. Донька з обвинуваченим вже не сварилися, на той момент він вже лежав на ліжку. Разом з тим, таксист почав кричати, нецензурно лаятись на обвинуваченого та кидатись на нього, у зв`язку з чим, йому прийшлось захищатись. З квартири вона вийшла першою, за нею йшов потерпілий, а коли обвинувачений вийшов за ними, то потерпілий розвернувся і тричі вдарив обвинуваченого, який почав захищатись та наніс один удар ножем потерпілому. Додатково повідомила, що свої показання вона змінила в суді тому, що оговорила ОСОБА_7 , оскільки була на нього дуже зла за те, що він свариться з її дочкою, а також розбив її та свій телефон.
Показання потерпілого ОСОБА_9 , експерта ОСОБА_15 та свідків ОСОБА_13 і ОСОБА_14 в суді першої інстанції є логічними та послідовними, вони повністю узгоджуються між собою та з дослідженими судом першої інстанції документами, і не узгоджуються щодо істотних обставин вчиненого злочину лише з показаннями обвинуваченого та свідка ОСОБА_11 .

Показання цього свідка суд першої інстанції обґрунтовано оцінив критично, оскільки вони не узгоджуються як з показаннями потерпілого, так і з показаннями всіх інших свідків, до того ж, свідок ОСОБА_11 є близьким родичем обвинуваченого, тобто є зацікавленою особою, і її показання є такими, що надані з метою уникнення обвинуваченим кримінальної відповідальності.
Разом з тим, підстав не довіряти показанням потерпілого ОСОБА_16 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та експерта ОСОБА_12 , які були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, а свідки також приведені до присяги, у суду не було, а в апеляційних скаргах не вказані ймовірні причини обмови обвинуваченого з боку потерпілого та свідків.
Також суд першої інстанції на вимогу процесуального закону дослідив надані сторонами інші докази, яким зробив обґрунтовану оцінку.
Так, з дослідженого протоколу огляду місця події від 20 липня 2017 року вбачається, що об`єктом огляду є приміщення під`їзду № 3 та квартира АДРЕСА_2 . Під час огляду було виявлено сліди речовини бурого кольору на поверхні бетонної підлоги при вході в під`їзд, сходах, майданчику першого поверху та спільного коридору, вказані сліди мають вигляд умовної доріжки, яка веде від входу в під`їзд до дверей квартири АДРЕСА_4 . Крім того, в квартирі було виявлено та вилучено ніж, загальна довжина якого 31,5 см., довжина клинка 20 см., а ширина в найширшій його частині 3,5 см (т. 1, а.с. 145-147).
З висновку експерта № 1529 від 14 серпня 2017 року вбачається, що у змивах з бетонного покриття в тамбурі під`їзду та біля вхідних дверей квартири, вилучених під час огляду місця події, була знайдена кров людини, походження якої від потерпілого ОСОБА_9 не виключається, домішка крові ОСОБА_7 також не виключається. У змивах з полімерної корзини для білизни та бетонного покриття біля входу в квартиру, вилучених під час огляду місця події, була знайдена кров людини, походження якої від ОСОБА_7 не виключається, за наявності у нього тілесних ушкоджень із зовнішньою кровотечею на той момент (т. 1, а.с. 160-164).
З висновку експерта № 17-230 від 31 липня 2017 року вбачається, що на поверхні вилученого під час огляду місця події ножа не виявлено слідів папілярних узорів (т. 1, а.с. 152-154).
З висновку експерта № 444 від 17 серпня 2017 року вбачається, що при судово-цитологічному дослідженні рукоятки та клинка ножа, тільки на клинку була виявлена кров людини, походження якої від ОСОБА_7 не виключається, якщо у нього були тілесні ушкодження із зовнішньою кровотечею на той момент, а походження крові від потерпілого ОСОБА_9 виключається (т. 1, а.с. 184-187).
З протоколу огляду від 20 липня 2017 року вбачається, що об`єктом огляду є носильні речі потерпілого ОСОБА_9 (футболка, шорти, труси), які мають сліди речовини бурого кольору, а футболка та шорти мають численні пошкодження продовгуватої форми (т. 1, а.с. 143).
З висновку експерта № 1526 від 17 серпня 2017 року вбачається, що у плямах на речах, що належать ОСОБА_9 (футболка, шорти, труси), знайдена кров людини, походження якої від самого потерпілого ОСОБА_9 не виключається, домішка крові ОСОБА_7 також не виключається, якщо у нього були тілесні ушкодження із зовнішньою кровотечею на той момент (т. 1, а.с. 166-170).
З висновку експерта № 439 від 17 серпня 2017 року вбачається, що при судово-цитологічному дослідженні піднігтьового вмісту зрізів вільних кінців нігтьових пластин з лівої руки ОСОБА_7 виявлена кров людини, походження якої не виключається від самого ОСОБА_7 , при наявності у нього на момент скоєння злочину тілесних ушкоджень із зовнішньою кровотечею. Походження крові від потерпілого ОСОБА_9 виключається (т. 1, а.с. 172-174).
З висновку експерта № 1527 від 11 серпня 2017 року вбачається, що в змивах з кисті лівої руки ОСОБА_7 виявлена кров людини, походження якої не виключається від самого ОСОБА_7 , якщо у нього були тілесні ушкодження із зовнішньою кровотечею на той момент (т. 1, а.с. 176-178).
З висновку експерта № 1528 від 15 серпня 2017 року вбачається, що на вилучених у ОСОБА_7 шортах виявлена кров людини, походження якої не виключається від самого ОСОБА_7 , якщо у нього були тілесні ушкодження із зовнішньою кровотечею на той момент (т. 1, а.с. 180-182).
З висновку експерта № 367 від 28 липня 2017 року вбачається, що у ОСОБА_9 мали місце такі тілесні ушкодження: одиночне проникаюче в ліву плевральну порожнину з наскрізним пошкодженням легені колото-різане поранення грудної клітини з локалізацією шкірної рани в 7-8 міжребер`ї, яке кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння; непроникаючі колото-різані поранення живота з локалізацією шкірної рани на передній черевній стінці зліва і правої поперекової області; різані рани в області лівого ліктьового суглоба і лівого стегна, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (понад 6 днів, але не більше 21 дня); різана рана в області лівої вушної раковини, яка кваліфікується як легке тілесне ушкодження. Всі тілесні ушкодження у ОСОБА_9 могли бути спричинені колюче-ріжучим предметом, ймовірно ножем. Так, колото-різані рани грудної клітини, живота, поперекової області спричинені при тичкових ударах; різані рани в області лівої вушної раковини, лівого ліктьового суглобу та лівого стегна при протягуванні леза ножа по поверхні тіла з натиском. Пошкодження у ОСОБА_9 виникли не менш ніж від 8 травматичних впливів гострим предметом (т. 1, а.с. 188-190).
З протоколу проведення слідчого експерименту від 28 липня 2017 року та відеозапису до нього вбачається, як обвинувачений ОСОБА_7 продемонстрував, за яких обставин він спричинив тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_9 (т. 1, а.с. 195-205).
З висновку експерта № 412 від 13 вересня 2017 року вбачається, що в цілому тілесні пошкодження у ОСОБА_9 могли утворитись при обставинах, вказаних ОСОБА_7 при проведенні слідчого експерименту, натомість, при його проведенні він не вказав, як саме ним було нанесено колото-різане поранення правої поперекової області ОСОБА_9 (під час спричинення цього поранення потерпілий, найбільш ймовірно, був обернений до ОСОБА_7 спиною). При проведенні слідчого експерименту ОСОБА_7 вказав на велику кількість ударів, які були нанесені йому руками ОСОБА_9 в область голови та тулуба, але освідуванням слідів цих ударів на ОСОБА_7 виявлено не було. При проведенні експертизи у ОСОБА_9 були встановлені пошкодження, які виникли не менш ніж від 8 травматичних впливів гострим предметом, а при проведенні слідчого експерименту ОСОБА_7 вказує на спричинення ним меншої кількості пошкоджень ножем (т. 1, а.с. 191-192).
З висновку експерта № 358 від 22 липня 2017 року вбачається, що у ОСОБА_7 мали місце такі тілесні ушкодження: поверхневі різані рани на тильній поверхні 2,3 пальців лівої кісті, садна на обличчі, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження. Лінійні рани на тильній поверхні лівої кісті з рівними неосадненими краями та гострокутними кінцями є різаними і спричинені предметом з гострим краєм; обидві рани розташовані по одній умовній лінії, тобто, могли утворитись практично одночасно в результаті однократного травматичного впливу. Садна підборіддя утворились від дії тупого твердого предмету по дотичній, особливості травмуючого предмету в цьому пошкодженні не відобразились (т. 1, а.с. 193-194).
З висновку судово-психіатричного експерта № 408 від 26 липня 2017 року вбачається, що ОСОБА_7 ознак психічного розладу не виявляв та не виявляє у теперішній час. У період здійснення інкримінованого йому правопорушення ознак тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не виявляв, а перебував у стані гострої алкогольної інтоксикації. Отже він міг віддавати звіт своїм діям та керувати ними. За своїм психічним станом в теперішній час він також може віддавати звіт своїм діям та керувати ними. Не потребує застосування примусових заходів медичного характеру (т. 1, а.с. 206-210).
Суд першої інстанції, вивчивши і дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності, допустимості, достовірності і в сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку, прийшов до правильного висновку, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив саме закінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_9 і підстав для визнання дій обвинуваченого такими, що були направлені на заподіяння потерпілому умисних тяжких тілесних ушкоджень і вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів, у суду першої інстанції не було.
Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що вищенаведеними дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.
Доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника про відсутність умислу на позбавлення життя потерпілого були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну оцінку, і колегія суддів вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне.

Вирішуючи питання про те, з прямим чи непрямим умислом діяв винуватий (спрямованість умислу винуватого), необхідно зважати на сукупність всіх обставин вчиненого діяння і враховувати не тільки поведінку винуватого до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, характер поранень (поранення життєво важливих органів), заподіяних потерпілим, а й спосіб вчинення злочину, засоби і знаряддя злочину.
Слід мати на увазі, що спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками (у матеріальних складах злочину). Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинених діянь.
Про наявність прямого умислу можуть свідчити, зокрема, конкретні діяння винуватого, які завідомо для нього повинні були потягти смерть потерпілого і не привели до смертельного наслідку лише в силу обставин, які не залежали від його волі.
Виходячи з обставин даного кримінального провадження, між обвинуваченим та потерпілим конфлікт виник раптово, у зв`язку з намаганням останнього захистити ОСОБА_13 та ОСОБА_11 від образ та нецензурної лайки обвинуваченого, а також бажання допомогти їм безперешкодно покинути квартиру, в якій перебував ОСОБА_7 .
Разом з тим, після того, як ОСОБА_13 , ОСОБА_11 та потерпілий вийшли з квартири, останній вважав, що конфлікт між ним та обвинуваченим було вичерпано, у зв`язку з чим, він направився сходами до виходу з під`їзду.
Вказані дії потерпілого свідчать про те, що обвинувачений не відчував реальної загрози з боку потерпілого, і спростовують версію сторони захисту про те, що ніж він брав для самозахисту та свідчать про наявність в обвинуваченого прямого умислу на заподіяння смерті потерпілого.
Натомість, обвинувачений ОСОБА_7 взяв ніж та вибіг до сходового майданчику під`їзду, де наніс потерпілому ОСОБА_9 множинні поранення, в тому числі, у життєво важливі органи живіт та грудну клітину.
Враховуючи характер, послідовність, рішучість і динамічність дій, вчинених обвинуваченим, спосіб нанесення тілесних ушкоджень, використання у якості знаряддя злочину заздалегідь заготовленого ножа, інтенсивність і силу ударів, яких було не менше восьми, кількість і локалізацію тілесних ушкоджень, які потерпілому завдані у життєво важливі органи, а також поведінку обвинуваченого, який припинив свої дії лише в результаті активного опору потерпілого та після вчинення злочину залишив місце події,- усе це в сукупності свідчить про те, що ОСОБА_7 мав прямий умисел на позбавлення життя потерпілого.
Діяння, до якого вдався обвинувачений, не дають підстав вважати, що він мав намір спричинити потерпілому будь-які тілесні ушкодження, вони (діяння) були завідомо для нього такими, що потягнуть смерть потерпілого, і не привели до смертельного наслідку лише в силу обставин, які не залежали від його волі, оскільки потерпілому було своєчасно надано медичну допомогу.
З урахуванням викладеного, будь-яких розумних сумнівів у тому, що при вчиненні злочину ОСОБА_7 діяв з прямим умислом на вбивство, тобто бажав настання смерті потерпілого ОСОБА_9 , немає, і такий висновок узгоджується з позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 22 листопада 2018 року у справі № 51-3454км18 (єдиний унікальний номер 219/10340/16-к).
Безпідставними також є й доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника про нанесення потерпілому ударів ножем при перевищенні меж необхідної оборони.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади.

Закріплене в ст. 36 КК України право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань, встановлене ч. 3 ст. 27 Конституції України.
Відповідно до абз. 2, 3 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону», стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. При розгляді справ даної категорії суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

До того ж, стан необхідної оборони існує протягом суспільного небезпечного посягання, яке має початковий і кінцевий момент, а також лише за умови необхідності негайного відвернення або припинення такого посягання. Необхідність негайного відвернення або припинення суспільного небезпечного посягання виникає там і тоді, де і коли зволікання з боку того, хто обороняється, в заподіянні шкоди посягаючому, загрожує негайною і невідворотною шкодою для правоохоронюваних інтересів.
З огляду на ч. 3 ст. 36 КК України, перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Колегія суддів зазначає, що особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад: наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.
До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.
У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.
Суд першої інстанції, ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку. При цьому, констатував, що за встановлених фактичних обставин надані стороною обвинувачення докази доводять наявність в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, тобто замаху на умисне вбивство, і з цією позицією суд апеляційної інстанції повністю погоджується.
Суд першої інстанції навів переконливі аргументи на обґрунтування такого висновку, тому колегія суддів визнає його правильним та вважає доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника про те, що дії ОСОБА_7 охоплюються складом злочину, відповідальність за який передбачена ст. 124 КК України - умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищенні меж необхідної оборони, такими що не ґрунтуються на вимогах закону, виходячи з наступного.
Частина 1 статті 115 КК України передбачає відповідальність за умисне вбивство без кваліфікуючих ознак, тобто за умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
З об`єктивної сторони даний злочин характеризується діянням у вигляді посягання на життя іншої людини, наслідком у вигляді смерті людини та причинним зв`язком між указаним діянням та наслідком, а із суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом) коли винний усвідомлює суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно-небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини й бажає або свідомо припускає її настання.
Якщо ж наслідки у вигляді смерті людини не настали з причин, незалежних від волі винної особи, то такі дії слід кваліфікувати як замах на вказаний злочин, який може бути вчинений лише за наявності прямого умислу.
Проте, на відміну від замаху на умисне вбивство, відповідальність за вчинення якого передбачена статтею ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 124 КК України, є мотив діяння - захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання. При цьому відповідальність настає лише у випадку перевищення особою, яка захищається, меж необхідної оборони.

Проаналізувавши доводи апеляційних скарг, показання свідків та наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що факт вчинення потерпілим ОСОБА_9 дій, які могли б бути розцінені ОСОБА_7 як посягання на охоронювані законом права та інтереси обвинуваченого, а також створення реальної загрози заподіяння шкоди, не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстави для виникнення стану необхідної оборони у обвинуваченого були відсутні.

Так, з показань обвинуваченого ОСОБА_7 вбачається, що він хоча і не визнав своєї вини у вчиненому злочині, зазначаючи що умислу на вбивство не мав, однак, не заперечував того, що завдав ОСОБА_9 удари ножем, але зробив це відмахуючись ножем під час захисту від нападу, проте версія обвинуваченого щодо нападу на нього зі сторони потерпілого ОСОБА_9 не підтверджена жодним із досліджених судом доказів.

На користь вказаної версії обвинуваченого також не свідчить і те, що жоден зі свідків не зазначає про здійснення якого-небудь нападу на ОСОБА_10 , разом з тим, показання свідків та потерпілого сходяться у тому, що обвинувачений бив потерпілого ножем вже після того, як останній покинув квартиру та виходив з під`їзду, до того ж, перший удар обвинувачений наніс потерпілому в той момент, коли він був обернений до нього спиною.

Колегія суддів також враховує позицію потерпілого ОСОБА_9 , яка полягає в тому, що він, як безпосередньо після вказаної події пояснював свідку ОСОБА_14 , так і на стадії досудового розслідування під час проведення усіх слідчих дій за його участі, а також протягом судового розгляду, категорично надавав абсолютно незмінні, стабільні та аналогічні показання з приводу обставин, за яких він потрапив до квартири обвинуваченого та отримав від нього ножові поранення.

Також не знайшли свого підтвердження показання обвинуваченого в частині того, що потерпілий почав його безпричинно бити, і вже після цього він дістав ніж та почав розмахувати ним для захисту свого життя, у зв`язку з чим, колегія суддів критично оцінює таку версію обвинуваченого, і вважає, що його показання є лише позицією захисту, яка має на меті уникнення від кримінальної відповідальності за замах на вчинення особливо тяжкого злочину та повністю спростовується сукупністю досліджених належних та допустимих доказів, оскільки показання обвинуваченого не тільки не підтверджуються показаннями потерпілого та свідків, а й навпаки, повністю спростовуються ними та наявними в матеріалах кримінального провадження доказами.

Суд першої інстанції надав об`єктивну оцінку показанням потерпілого ОСОБА_9 , який категорично зазначив, що коли він виходив з під`їзду, то почув крик жінки і відразу ж відчув удар у спину, а повернувшись, між ним та ОСОБА_7 зав`язалася бійка, в ході якої ОСОБА_7 наносив йому удари ножем, а він відштовхнув його та можливо, під час захисту свого життя, міг нанести обвинуваченому удар в підборіддя.

Ці показання узгоджуються з висновком експерта № 367 від 28 липня 2017 року щодо кількості та локалізації наявних у потерпілого поранень, висновком експерта № 412 від 13 вересня 2017 року щодо перебування потерпілого спиною до обвинуваченого при нанесенні колото-різаного поранення правої поперекової області, а також щодо виявлення суттєвих суперечностей в показаннях обвинуваченого в частині кількості нанесених ним ударів ножем та нібито великої кількості отриманих ударів від потерпілого, і вказані суперечності також підтверджуються висновком експерта № 358 від 21 липня 2017 року, з якого вбачається, що насправді обвинувачений отримав лише різані рани на пальцях, які фактично спричинив собі самостійно, та садна підборіддя, отримані від дії тупого предмету по дотичній.
З огляду на фактичні обставини справи, вбачається що конфлікт між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 розпочався раптово, і на думку останнього, був вичерпаний після того, як він, ОСОБА_13 та ОСОБА_11 вийшли з квартири, жодних неправомірних дій по відношенню до обвинуваченого потерпілий не вчиняв, інші присутні під час цього особи не бачили підстав для необхідності втрутитись до конфлікту у зв`язку з якоюсь неправомірною поведінкою потерпілого, що у сукупності свідчить про відсутність реальної загрози з боку потерпілого для обвинуваченого.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку не відбувалося такого посягання, яке б викликало у того, хто захищається (чи захищає), невідкладну необхідність у заподіянні тому, хто посягає, шкоди здоров`ю, необхідної для негайного відвернення чи припинення посягання та вважає, що обставини даної справи не давали підстав для висновку про наявність суспільно небезпечного посягання, яке б виправдало вчинення замаху на заподіяння смерті потерпілому.
Такий висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2018 року у справі № 51-646км18, постанові Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 51-3258км18, постанові Верховного Суду від 6 вересня 2018 року у справі № 51-1747км18, постанові Верховного суду від 25 вересня 2018 року № 51-2889км18.

З огляду на фактичні обставини справи та наявні у справі докази не встановлено, від якого саме суспільно небезпечного посягання або реальної загрози такого посягання захищався обвинувачений шляхом заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень небезпечних для життя в момент заподіяння.

З досліджених судом доказів є очевидним, що дійсно у обвинуваченого та потерпілого виникла та існувала конфліктна ситуація, в ході якої обвинувачений, об`єктивно не перебуваючи у стані необхідної оборони умисно, діючи на ґрунті особистих неприязних відносин, заподіяв потерпілому умисні тяжкі тілесні ушкодження небезпечні для життя в момент заподіяння.
З огляду на вищенаведені докази та обставини, що ними підтверджуються, колегія суддів вважає об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України.
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги обвинуваченого з приводу невстановлення механізму нанесення ударів потерпілому та заперечення обвинуваченим факту нанесення потерпілому удару ззаду, оскільки вони повністю спростовуються висновком експерта № 367 від 28 липня 2017 року та висновком експерта № 412 від 13 вересня 2017 року.
Крім того, суд першої інстанції у відповідності до вимог ст. 356 КПК України допитав в судовому засіданні експерта ОСОБА_12 , який підтвердив достовірність зробленим ним висновків щодо механізму спричинення поранень потерпілому та пояснив, що механізм завдання обвинуваченим тілесних ушкоджень потерпілому свідчить про нанесення йому не менше 8 ударів ножем, більшість з яких була нанесена в той момент, коли нападник та потерпілий перебували обличчям один до одного, але при нанесенні рани поперекової частини, нападник знаходився позаду потерпілого.
З огляду на наведене, судова колегія вважає, що судом першої інстанції шляхом проведення допиту судового експерта повністю усунуто сумніви в повноті проведених ним експертиз і підстави вважати наведені висновки недопустимими доказами відсутні.
Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого в частині того, що у ОСОБА_7 були садна на обличчя на правильність висновків суду не впливають та є аналогічними тим, які були перевірені судом першої інстанції, який проаналізувавши їх, прийшов до обґрунтованого висновку про їх неспроможність з викладенням у вироку мотивів, з якими колегія суддів повністю погоджується.

Так, висновком експерта № 358 від 21 липня 2017 року дійсно підтверджено наявність у обвинуваченого ОСОБА_7 садна підборіддя, яке могло утворитись дій удару по дотичній, разом з тим, факт можливого нанесення ушкодження обвинуваченому не заперечував і сам потерпілий ОСОБА_9 , припустивши, що можливо під час бійки та захисту свого життя він вдарив обвинуваченого, але враховуючи сукупність всіх досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що вони спростовують факт нанесення потерпілим ушкодження обвинуваченому до того, як останній здійснив напад на потерпілого та почав завдавати йому удари ножем у життєво важливі органи.

Не погоджується колегія суддів і з доводами апеляційної скарги обвинуваченого з приводу того, що не було достовірно встановлено знаряддя вчинення злочину, оскільки факт заподіяння тілесних ушкоджень ножем повністю підтверджується наявними в матеріалах кримінального провадження доказами, до того ж, вказана обставина також не заперечувалась і самим обвинуваченим, який в судовому засіданні повідомив, що він дійсно наносив потерпілому удари ножем.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про порушення процедури його затримання є нічим необґрунтованим твердження, оскільки в своїй апеляційній скарзі ОСОБА_7 не вказує, які саме порушення були допущені при його затриманні.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про обрання та продовження обвинуваченому строку тримання під вартою були обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам кримінального процесуального законодавства і практиці ЄСПЛ, оскільки як вбачається з ухвал суду, постановлених за результатами розгляду клопотань про продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції в кожному випадку дотримався вимог ст.ст. 177, 178, 193, 331 КПК України перевіряв наявність ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, а також доведеність обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, таким чином, брав до уваги усі обставини, які у відповідності до ст.ст. 178, 331 КПК України повинні враховуватися судом при обранні, продовженні, скасуванні або зміні запобіжного заходу.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що судом першої інстанції при призначенні покарання не було взято до уваги щире каяття та співпрацю зі слідством як обставини, що пом`якшують покарання, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 66 КК України щире каяття може бути визнане обставиною, що пом`якшує покарання винного. Щирим каяття вважається тоді, коли воно ґрунтується на визнанні особою своєї провини, виявленні жалю з приводу вчиненого та бажанні виправити ситуацію, що склалася. Даних про таку оцінку обвинуваченим своїх дій матеріали провадження не містять.
Під час судового розгляду ОСОБА_7 винуватим себе не визнавав, повідомляв органу досудового розслідування та суду першої інстанції обставини вчинення ним кримінального правопорушення, які не відповідають дійсності, і за таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано не врахував вказані обставини як такі, що пом`якшують покарання обвинуваченому.
Інші доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника щодо наявності сумнівів з приводу доведеності вини ОСОБА_7 є безпідставними та спростовуються наведеними доказами.
Доводи обвинуваченого та його захисника про неповноту судового слідства, колегія суддів також вважає такими, що суперечать зібраним доказам, оскільки з матеріалів кримінального провадження та звукозапису судового засідання вбачається, що впродовж судового розгляду були допитані всі свідки, ретельно досліджені докази по справі, які підтверджують обставини справи та якими в повному обсязі доведено вину обвинуваченого.
Доводам сторони захисту у вироку обґрунтовано наведено критичну оцінку, оскільки позиція захисту має на меті уникнення від кримінальної відповідальності та повністю спростовується сукупністю досліджених належних, допустимих та достовірних доказів.
Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, то суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, в повній мірі встановив та належним чином оцінив і врахував всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання та прийшов до обґрунтованого висновку, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим можливо лише з призначенням йому покарання у виді позбавлення волі і підстави для застосування ст.ст. 69,75 КК України до вказаного покарання відсутні.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.
На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 31 жовтня 2018 року у відношенні ОСОБА_7 , за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4