УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 березня 2019 року

м. Київ
справа № 756/5467/18
провадження № 51-866ск19

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 29 листопада 2018 року в межах кримінального провадження № 0001647 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_2 , раніше судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК.
Суть питання
За вироком Оболонського районного суду м. Києва від 31 липня 2018 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за те, що він 27 січня 2018 року близько 12:00, діючи повторно, через отвір для проведення труб обігріву проник до підвального приміщення «Радіо-Бар», розташованого по вул. Вишгородській, 46 у м. Києві звідки таємно викрав належне ОСОБА_5 майно, на загальну суму 1000 грн.
Крім того, 28 лютого 2018 року близько 13:30 ОСОБА_4 , діючи повторно, у такій же спосіб проник до вищевказаного приміщення, звідки таємно викрав належне ОСОБА_5 майно, на загальну суму 9 200 грн.
Київський апеляційний суд ухвалою від 29 листопада 2018 року залишив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 без змін.
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор указує на те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення щодо ОСОБА_4 мав би застосувати спеціальну конфіскацію, оскільки викрадені ним речі були відчужені, тому, на думку прокурора, цей суд мав би ухвалити рішення про спеціальну конфіскацію грошової суми, що відповідає вартості майна. Також прокурор зазначає, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи рішення місцевого суду, не застосував закон, який підлягає застосуванню, а саме не застосував статті 96-1, 96-2 КК. На думку прокурора, спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші та інше майно були предметом злочину, крім тих, що повертаються власнику, а вразі, коли його не встановлено, переходять у власність держави. У цьому випадку предмет вчинення злочину та майно, одержане внаслідок вчинення злочину, є одним і тим же майном. Таким чином, апеляційний суд повинен був конфіскувати грошову суму, що відповідає вартості майна.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, установлених та перевірених місцевим судом у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 185 КК Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність і обґрунтованість судових рішень у цій частині прокурор не оскаржує.
Доводи прокурора, викладені в його касаційній скарзі, щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування статей 96-1, 96-2 КК, які на його думку, підлягали застосуванню, колегія суддів Верховного Суду вважає необґрунтованими.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 96-1 КК спеціальна конфіскація, яка є заходом кримінально-правового характеру, полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного злочину або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною Кримінального кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 96-2 КК, а також п. 5 ч. 9 ст. 100 КПК, спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно були предметом злочину, крім тих що повертаються власнику (законному володільцю), а у разі, коли його не встановлено, переходять у власність держави.
Також, ч. 5 ст. 96-2 КК встановлено, що спеціальна конфіскація не застосовується до грошей, цінностей та іншого майна, зазначених у цій статті, які згідно із законом підлягають поверненню власнику (законному володільцю) або призначені для відшкодування шкоди, завданої злочином. Аналогічні за змістом положення закріплено у ч. 10 ст. 100 КПК.
З системного аналізу кримінального процесуального закону вбачається, що спеціальній конфіскації підлягає саме те майно, що має матеріальну цінність та є в наявності сторони обвинувачення як предмет доказування, а не абстрактне поняття про нього.
Таким чином, спеціальна конфіскація не може бути застосована відповідно до ч. 5 ст. 96?2 КК, оскільки прокурор просить застосувати до ОСОБА_4 спеціальну конфіскацію, стягнувши в дохід держави грошову суму, що відповідає вартості майна, яке було предметом злочину та підлягає поверненню власнику.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що прокурор, не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним прокурором у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені прокурором у згаданій апеляційній скарзі та не встановив підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду в цій частині, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

З огляду на викладене Верховний Суд погоджується з висновком місцевого суду, залишеним без змін апеляційним судом, в частині незастосування статей 96-1, 96?2 КК.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність ухвали апеляційного суду, прокурор у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 29 листопада 2018 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3