Номер провадження: 11-кп/813/715/19
Номер справи місцевого суду: 499/1/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.05.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретарів с/з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області ОСОБА_9 на вирок Іванівського районного суду Одеської області від 29 січня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000319 від 23 листопада 2018 року відносно

ОСОБА_8 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Богунове Іванівського району Одеської області, громадянина України, зареєстрованого та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з середньою освітою, не одруженого, на утриманні неповнолітніх дітей не має, офіційно не працює, раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Вироком Іванівського районного суду Одеської області від 29 січня 2019 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України та йому призначено покарання у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 1 рік та покладено обов`язки, передбачені п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст. 76 КК України.

Сканований арешт, накладений ухвалою Іванівського районного суду Одеської області від 26.10.2018 року, вирішено питання з процесуальними витратами та речовими доказами у кримінальному провадженні.

Оскаржуваним вироком встановлено, що ОСОБА_8 проходячи строкову військову службу на посаді заступника начальника обслуговування бойової машини військової частини НОМЕР_1 , не маючи передбаченого законом дозволу, а також в порушення положень Постанови Верховної Ради України «Про право власності на окремі види майна» № 2471-12 від 17 червня 1992 року, «Положення про дозвільну систему», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 576 від 12 жовтня 1992 року, «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, а також боєприпасів до зброї та вибухових речовин», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України № 622 від 21 серпня 1998 року), у вересні місяці 2017 року, точної дати судом не встановлено, перебуваючи на навчаннях в 235-тому міжвидовому центрі підготовки військових частин та підрозділів, загально-військового полігона першої категорії, який розташований на півдні України - в Миколаївській області, на відстані 40 км від міста Миколаєва, під час риття окопів знайшов бойовий припас, а саме гранату РГД-5 з маркуванням «130-74Т» та запалом -74 УЗРГМ 583, яку в подальшому переховав на території того ж полігону.

Надалі, в грудні 2017 року ОСОБА_8 , перебуваючи у відпустці за місцем свого мешкання по АДРЕСА_1 , поїхав до м. Херсон де на полігоні «Широкий Лан» відкопав заховану раніше гранату з запалом та перевіз її до місця свого мешкання. У період з грудня 2017 року по 23 жовтня 2018 року ОСОБА_8 зберігав вищевказані боєприпаси в підсобному приміщенні під стріхою, за місцем мешкання: АДРЕСА_1 .

23.10.2018 року в ході проведення обшуку, в порядку ч. 3 ст. 233 КПК України, за місцем мешкання ОСОБА_8 , в підсобному приміщенні під стріхою було виявлено та вилучено гранату РГД-5 з маркуванням 130-74-Т та запал з маркуванням 173-74 УЗ РГМ 583.

Згідно висновку експерта №132-В від 10.12.2018 корпус ручної осколкової гранати РГД-5 є конструктивно оформленим зарядом вибухової речовини в металевому корпусі та належить до вибухових речовин, запал УЗРГМ призначений для ініціювання вибуху розривного заряду гранат Ф-1, РГД-5, РГ-42 є засобом підриву та належить до бойових припасів. В сукупності корпус гранати РГД-5 та запал УЗРГМ є ручною осколковою гранатою РГД-5 яка є промислово виготовленим вибуховим пристроєм та належить до бойових припасів.

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуваний вирок суду в частині призначення покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст. 263 КК України у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 1 рік.

Відповідно до п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_8 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. В решті вирок залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги прокурор обґрунтував тим, що судом першої інстанції, в порушення вимог закону України про кримінальну відповідальність, без будь-якого обґрунтування свого рішення, призначено ОСОБА_8 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.1 ст.263 КК України, у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги, обвинуваченого, який погодився з вимогами апеляційної скарги прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Згідно з ч.1 ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор не оспорює фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_8 , а тому у відповідності до ч.1 ст.404 КПК України вказані обставини апеляційним судом не переглядаються.

Дії обвинуваченого ОСОБА_8 судом першої інстанції правильно кваліфіковані за ч.1 ст.263 КК України за ознаками придбання та зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.65 КК України суд призначає покарання з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції порушені приписи кримінального закону при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання.

Частиною 1 ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу.

Так, санкція ч.1 ст.263 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі від трьох до шести років.

Однак, в оскаржуваному вироку, суд першої інстанції дійшовши обґрунтованого висновку про наявність в діях ОСОБА_8 складу злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, без відповідного обґрунтування та не встановивши обставини для застосування положень ст.69 КК України, яка дозволяє призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, призначив обвинуваченому ОСОБА_8 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.1 ст.263 КК України, що являється порушенням закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Частиною 1 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з положеннями ст.413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, являється незастосування судом закону, який підлягає застосуванню та неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга прокурора є обґрунтованою, а тому вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 підлягає частковому скасуванню в зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність з ухваленням нового вироку, яким необхідно призначити обвинуваченому міру покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.1 ст.263 КК України, яке буде відповідати тяжкості вчиненого злочину та особі винуватого, а також буде необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових злочинів.

При цьому апеляційний суд враховує обставини, які встановлені судом першої інстанції як такі, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 , та характеризуючи особу обвинуваченого дані, у зв`язку з цим вважає за доцільне призначити обвинуваченому ОСОБА_8 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.1 ст.263 КК України.

Так, при призначенні покарання апеляційний суд, у відповідності до ст.67 КК України враховує, що обставини, які обтяжують покарання - відсутні.

Відповідно до ст. 66 КК України, апеляційний суд визнає обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого - визнання провини, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

При призначенні міри покарання суд також враховує, що обвинувачений раніше не судимий, за місцем мешкання характеризується посередньо, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, вчинення злочину не потягло негативних наслідків для суспільства, враховуючи досудову доповідь на обвинуваченого, відповідно до якої виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства,

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_8 покарання в межах відповідної статті Особливої частини КК України, а саме ч.1 ст.263 КК України. При цьому суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, а тому вважає за необхідне звільнити його від відбування покарання з випробуванням відповідно до статей 75,76 КК України.

Керуючись статтями 370, 371, 373, 374, 404, 405, 407, 409, 413, 414, 418, 420, 532 КПК України, апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Іванівського районного суду Одеської області від 29 січня 2019 року, яким ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України - скасувати в частині призначення покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_8 за ч.1 ст.263 КК України призначити покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробовуванням строком на 1 рік та покласти обов`язки у відповідності до п.1,2 ч.1, п.2 ч.3 ст. 76 КК України:

-періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації,

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи,

-не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту набрання ним законної сили.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається засудженому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати її в суді.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4