Апеляційний суд Рівненської області
___________________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

13 вересня 2018 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3
з участю:
прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5
обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
захисників - адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
ОСОБА_11 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_12 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000061 за апеляційною скаргою прокурора Володимирецького відділу Сарненської місцевої прокуратури ОСОБА_4 на вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 23 червня 2017 року стосовно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України,
в с т а н о в и л а :

Прокурор Володимирецького відділу Сарненської місцевої прокуратури ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просив зазначений вирок скасувати та постановити новий вирок, яким ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 визнати винним у вчинені злочину, передбаченого ч.3 ст.186 КК України та призначити:
- ОСОБА_7 - покарання за ч.3 ст.186 КК України у виді позбавлення волі строком 5 років. На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання більш суворою мірою покарання менш суворої, призначити йому остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі.
- ОСОБА_6 - покарання за ч.3 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком 5 років. Згідно ст.71 КК України, шляхом поглинання більш суворою мірою покарання менш суворої, призначити йому остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі.
- ОСОБА_8 - покарання за ч.3 ст.186 КК України у виді позбавлення волі строком 5 років. На підставі ст.75 КК України - звільнити ОСОБА_8 від призначеного покарання з випробуванням на строк 2 роки. Покласти на нього обов`язки, передбаченні ст.76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання та не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
В обґрунтування цих вимог зазначив, що вирок суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з підстав, передбачених п.п. 2, 4 ч 1 ст. 409, п.3 ч.1 ст. 420 КПК - у зв`язку із невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
При цьому зазначив, що в порушення вимог Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), суд надав невірну оцінку показанням обвинуваченого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , та всупереч клопотанню прокурора не допитав свідка ОСОБА_17 ( ОСОБА_18 ) і не дослідив відеозапис слідчого експерименту від 17 вересня 2015 року.
Оскільки судом першої інстанції не надано належну оцінку доказам наданих стороною обвинувачення, то просив повторно дослідити у судовому засіданні докази, а саме: заяви ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про вчинення ними злочину; протокол огляду місця події від 25 січня 2015 року; протокол проведення слідчого експерименту від 17 вересня 2015 року; дослідити відеозапис проведення слідчого експерименту від 17 вересня 2017 року та допитати свідка ОСОБА_17 ( ОСОБА_18 ).
При винесенні вказаного виправдувального вироку судом незаконно визнано недопустимими ряд доказів, отриманих під час досудового розслідування кримінального провадження.
Також поза увагою суду залишилися: заяви ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про вчинення ними злочину, протокол огляду місця події від 25 січня 2015 року території домогосподарства та житлового будинку ОСОБА_19 , протокол проведення слідчого експерименту від 17 вересня 2015 року, в якому підозрюваний ОСОБА_8 показав, як вони з ОСОБА_7 та ОСОБА_6 скоїли злочин. Покази ОСОБА_8 в межах кримінального провадження є незацікавленими, він з самого початку провадження співпрацював зі слідством та приймав участь в слідчих діях. Крім того не допитано свідка ОСОБА_17 ( ОСОБА_18 ) та не досліджено відеозапис проведення слідчого експерименту від 17 вересня 2015 року, хоча прокурором заявлялися клопотання про дослідження даного доказу та допиту вказаного свідка.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора на вирок Володимирецького районного суду від 23 червня 2017 року у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 захисник ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_10 зазначив, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення ЄС у справі «Авшар проти Туреччини»). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи не спростованих презумцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Також має братися до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставляться обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (рішення СС у справі «Веренцов проти України - п.86, «Яллох проти Німеччини»).
Оскільки звинувачення ґрунтується виключно на припущеннях, що суперечить ст. 62 Конституції України і стороною обвинувачення в супереч ст.ст. 91-93 КПК не зібрано доказів достатньо вагомих, якісних, чітких і узгоджених між собою щодо часу, місця, способу, винуватості, форми вини, мотивів і мети вчинення кримінального правопорушення та виду і розміру шкоди, просить апеляційну скаргу відхилити, а виправдувальний вирок від 23 червня 2017 року залишити без змін .

Вироком Володимирецького районного суду Рівненської області від 23 червня 2017 року ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 визнано не винуватими та виправдано за недоведеністю їх вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України.

Органами досудового слідства ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з проникненням у житло, вчинене за попередньою змовою групою осіб, за таких обставин.

25 січня 2015 року, близько 1 год. 30 хв., в с. Великі Цепцевичі Володимирецького району Рівненської області, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , попередньо домовившись, протиправно проникли у житловий будинок ОСОБА_19 , після чого відкрито заволоділи її майном грошовими коштами в сумі 10000 грн. заподіявши потерпілій матеріальний збиток на вказану суму.

Виправдовуючи ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , суд першої інстанції у вироку зазначив, що провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до положень ч.1 ст. 337 КПК, згідно з якими, судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, безпосередньо дослідивши надані стороною обвинувачення докази, давши їм належну оцінку, прийшов до висновку про необхідність виправдання обвинувачених на підставі п.2 ч.1ст.373 КПК, оскільки стороною обвинувачення не доведена вина ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурорів ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , які просили задовольнити апеляційну скаргу, обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , та їх захисників адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про безпідставність апеляційних вимог сторони обвинувачення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Частиною 1 ст.404 КПК передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Так, ставлячи вимоги про скасування виправдувального вироку, прокурор заявив клопотання про повторне дослідження заяв ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про вчинення ними злочину, протоколу огляду місця події від 25.01.2015 року, протоколу проведення слідчого експерименту від 17.09.2015 року, а також дослідити відеозапис проведення слідчого експерименту від 17.09.2015 року та допитати свідка ОСОБА_17 ( ОСОБА_18 ).
Частиною 3 ст.404 КПК передбачено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується. Однак, заявляючи клопотання про повторне дослідження доказів, встановлених під час судового розгляду, з підстав їх неналежної оцінки судом першої інстанції, апелянтом не вказано як ці вимоги кореспондуються з приписами ч.3 ст.404 КПК, оскільки не зазначено, які саме порушення були допущені судом першої інстанції при дослідженні доказів. За таких обставин колегія суддів вважає, що незгода сторони обвинувачення із висновками суду, зробленими на підставі досліджених доказів, не є підставою для повторного дослідження тих самих доказів.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Хайров проти України» (Khayrov v. Ukraine no. 19157/06, § 89, 15 November 2012) суд зауважив, що право обвинуваченого допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення, яке гарантоване пунктом (d) параграфу 3 статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може бути обмеженим в інтересах належного відправлення правосуддя.
Хоча це положення втілює принцип, що перед тим, як обвинувачений буде визнаний винним, всі докази проти нього мають зазвичай бути представлені в його присутності на публічному слуханні для надання можливості їх спростувати зазначено у рішенні ЄСПЛ «Буткевич проти Росії» (Butkevich v. Russia, no. 5865/07, § 90, 13 February 2018), однак воно не вимагає повторного дослідження доказів і фактичних обставин, що були досліджені в змагальному процесі в суді першої інстанції.
Питання про повторне дослідження доказів і фактичних обставин апеляційним судом може постати, лише якщо суд першої інстанції не забезпечив можливість обвинуваченого дослідити докази під час змагальної процедури в суді першої інстанції. Частина третя статті 404 КПК, власне, і забезпечує таку можливість, зобов`язуючи суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження фактичних обставин справи, якщо суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушенням.
При цьому, у рішенні від 19 лютого 2009 року по справі "Христов проти України" (Khristov v. Ukraine, no 24465/04) Європейський суд з прав людини зауважив, що повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, враховуючи положення ч.3 ст.404 КПК, приймає до уваги докази, безпосередньо досліджені судом першої інстанції під час судового розгляду.

Відповідно до ст.370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з ч. 1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Відповідно до п.1 ч.3 ст. 374 КПК, у мотивувальній частині вироку зазначаються у разі визнання особи виправданою - формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі й поданих у судовому засіданні.
Ухвалюючи виправдувальний вирок за недоведеністю вини обвинувачених в інкримінованому їм злочині, суд першої інстанції належним чином дотримався вказаних вимог закону.
Колегія суддів вважає, що при вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами другою та четвертою статті 17 КПК, що передбачають:

2. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

4. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

При цьому, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду щодо залишення без уваги заяв ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про вчинення злочину як доказів їх вини у вчиненні інкримінованого злочину, оскільки вказані заяви були написані без присутності захисника. Так даний висновок суду узгоджується з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Як констатував Європейський суд з прав людини в рішенні за скаргою №40852/05 «Шличков проти Російської Федерації», внутрішньодержавні суди прийняли явку заявника з повинною як доказ його провини, і що розгляд у справі заявника було несправедливим незалежно від того, яку доказову цінність мали ці свідчення і від того, наскільки вирішальну роль вони зіграли в засудженні заявника. Таким чином, мало місце порушення статті 3 Конвенції у її процесуальному та матеріально-правовому аспектах, а також порушення пункту 1 статті 6 Конвенції (п.84).

Крім того, у рішенні в справі «Кулік проти України» від 02 лютого 2017 року, Суд нагадав, що відповідно до загальновизнаних міжнародно-правових норм, які визнаються Судом і формують основу його прецедентної практики, обвинувачений має право на допомогу адвоката одразу після затримання, а не тільки під час допитів.

Навіть якщо вагомі підстави можуть у виняткових випадках виправдовувати відмову у доступі до захисника, таке обмеження, незалежно від його підстав, не повинно невиправдано порушувати права обвинуваченого за статтею 6 Конвенції. Право на захист буде в принципі непоправно порушено, якщо визнавальні показання, отримані від особи під час допиту правоохоронними органами без забезпечення їй доступу до захисника, використовуватимуться з метою її засудження.

Стосовно тверджень прокурора про те, що обвинувачений ОСОБА_8 надавав послідовні показання про вчинений злочин, то колегія суддів зауважує, що критично оцінивши показання обвинуваченого ОСОБА_8 , місцевий суд проаналізував в сукупності заяву ОСОБА_7 і заяву ОСОБА_8 про вчинення злочину, протокол огляду місця події від 25 січня 2015 року домогосподарства і житлового будинку ОСОБА_19 , протокол проведення слідчого експерименту від 17 вересня 2015 року з підозрюваним ОСОБА_8 (тобто після обрання йому 27 серпня 2015 р. запобіжного заходу у виді тримання під вартою) та його показання в суді першої інстанції. При цьому суд зауважив, що обвинувачений ОСОБА_8 називав різні суми грошей, які було йому передано. За таких обставин доводи прокурора позбавлені підстав.

Окрім того, колегія суддів зауважує, що в силу ч.4 ст.95 КПК суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Тому доводи прокурора про необхідність критичної оцінки показань свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , оскільки вони не допитувались під час досудового розслідування, є неспроможними.

Також колегія суддів погоджується і з оцінкою місцевим судом протоколу огляду місця події від 25.01.2015 року, в якому зафіксовано дослідження обстановки місця події, слідів злочину, проте відсутня інформація щодо вчинення обвинуваченими протиправних дій.

Щодо заяви прокурора ОСОБА_4 про відмову місцевого суду у допиті свідка обвинувачення ОСОБА_17 ( ОСОБА_18 ), то як вбачається з журналу судового засідання, прокурор ОСОБА_4 не настоював на її допиті, оскільки її адреса не відома, а також не настоював на дослідженні відеозапису проведення слідчого експерименту від 17.09.2015 року

З огляду на викладене та враховуючи імперативну норму принципу презумпції невинуватості, закріплену у ст.62 Конституції України, колегія суддів приходить до переконання, що стороною обвинувачення не було надано належних, допустимих, достатніх доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого, а вирок місцевого суду є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм як матеріального, так і процесуального права, а тому підстав для його скасування та задоволення апеляційних вимог прокурора не вбачається.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,
у х в а л и л а :

Вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 23 червня 2017 року стосовно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора Володимирецького відділу Сарненської місцевої прокуратури ОСОБА_4 - без задоволення.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3