Справа № 361/2657/17 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/459/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 34 04.06.2018
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2018 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
з участю прокурора ОСОБА_6
потерпілої ОСОБА_7
представника потерпілої ОСОБА_8
захисника ОСОБА_9
обвинуваченого ОСОБА_10

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_7 на вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 лютого 2018 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бригидівка Барського району Вінницької області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, одруженого, не працевлаштованого, такого, що має неповнолітню дитину, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, і призначено йому покарання у виді 2 років 6 місяців обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

Звільнено ОСОБА_10 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, встановивши іспитовий строк 1 рік 6 місяців, у період якого зобов`язано його відповідно до п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.2 ст.76 КК України періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган із питань пробації про зміну місця проживання та роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

На підставі п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року звільнено ОСОБА_10 від відбування призначеного основного і додаткового покарання.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_7 222 379 грн. 40 коп. матеріальних збитків, 50 000 грн. 00 коп. моральної шкоди, 11 085 грн. 60 коп. витрат на допомогу адвоката, а всього 283 465 (двісті вісімдесят три тисячі чотириста шістдесят п`ять) грн.

ВСТАНОВИЛА:

Згідно вироку суду ОСОБА_10 засуджено за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, вчиненого за наступних обставин.

08.05.2016 року обвинувачений ОСОБА_10 , керуючи в стані алкогольного сп`яніння технічно справним автомобілем марки «Renault Master» н.з. НОМЕР_1 та рухаючись автодорогою «Київ-Чернігів» у напрямку м. Чернігова зі швидкістю близько 40 км/год., не був уважним і не стежив за дорожньою обстановкою, перед зміною напрямку руху ліворуч не переконався, що це не створить небезпеки іншим учасникам руху, здійснюючи неподалік смт. Велика Димерка Броварського району Київської області маневр розвороту, не надав переваги зустрічному транспортному засобу, який рухався в напрямку м. Києва, виїхав на праву смугу руху, де близько 19 год. 08.05.2016 року допустив зіткнення боковою правою частиною автомобіля марки «Renault Master» н.з. НОМЕР_1 з передньою частиною автомобіля марки «KIA Cerato» н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_11 , що рухався по головній дорозі справа наліво відносно руху автомобіля обвинуваченого.

Під час руху водій ОСОБА_10 грубо порушив вимоги п.п. 2.9 «а», 2.3 «б», 10.1, 10.4 ПДР України, якими унормовано, що водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння; для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування ним у дорозі; перед початком руху, перестроюванням та будь якою зміною напрямку водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам; водій, що виконує поворот ліворуч або розворот поза перехрестям з відповідного крайнього положення на проїзній частині даного напрямку, повинен дати дорогу зустрічним транспортним засобам, а при виконанні цих маневрів не з крайнього лівого положення на проїзній частині - і попутним транспортним засобам.

У результаті зіткнення транспортних засобів пасажир автомобіля марки «KIA Cerato» н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_7 отримала закриту травму у виді підшкірної гематоми, розлитого синця й набряку м`яких тканин в області правого колінного суглобу, в нижній третині стегна, верхній та середній третинах гомілки, розриву заднього рогу медіального меніску, гемартрозу суглобу, розлиті синці в ділянці лівого лобного бугра та у верхній третині лівої гомілки, які, згідно з висновком судово-медичної експертизи №89 від 26.05.2016 року, оцінюються в комплексі та відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції потерпілою ОСОБА_7 подано апеляційну скаргу, у якій вона не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання ОСОБА_10 , звільнення його від відбування призначеного основного і додаткового покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році», стягнення 50 000 грн. моральної шкоди та ухвалити в цій частині новий вирок, яким визнати останнього винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, і призначити йому покарання у виді 3 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. Стягнути з ОСОБА_10 на користь апелянта 150 000 грн. моральної шкоди. У решті вирок суду залишити без змін.

Обґрунтовуючи свої вимоги пелянт зазначає, що оскаржуваний вирок є незаконним у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

На думку апелянта, ОСОБА_10 було безпідставно звільнено від відбування основного та додаткового покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році». Після виходу з нарадчої кімнати, замість оголошення вироку головуючий відновив кримінальне провадження та розглянув зазначене питання. Крім цього, Закон України «Про амністію у 2016 році» набрав чинності лише 07.09.2017 року. Також, необґрунтованим застосування до ОСОБА_10 положень ст.75 КК України, адже він не розкаявся у вчиненому, свою вину визнав лише під тиском доказів зібраних в ході досудового розслідування із метою уникнення покарання за скоєне, після ДТП не цікавився її станом здоров`я, не відшкодував завданих збитків, не зробив належних висновків та відчувши безкарність, продовжить порушувати закон.

На думку апелянта, вирішуючи питання про відшкодування завданої обвинуваченим шкоди, суд першої інстанції не в повному обсязі врахував наслідків протиправних дій останнього у вигляді середньої тяжкості тілесних ушкоджень, моральних та фізичних страждань потерпілої, значних душевних переживань та матеріальних витрат на лікування та реабілітацію.

Заслухавши доповідь судді, доводи потерпілої ОСОБА_7 та її представника ОСОБА_8 на підтримку поданої апеляційної скарги, думку прокурора, обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_9 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги та вважали вирок суду першої інстанції правильним, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.

Відповідно до ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_10 за ч.1 ст.286 КК України підтверджується матеріалами кримінального провадження та учасниками процесу не оспорюються.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.409, п.2 ч.1 ст.413 КПК України підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції є, зокрема, неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність, а саме, застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Із тексту ч.2 ст.86 КК України вбачається, що законом про амністію особи, визнані винними у вчиненні злочину обвинувальним вироком суду, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили, можуть бути повністю або частково звільнені від відбування покарання.

Відповідно до п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року №1810-VIII, звільняються від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб, визнаних винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до ст.12 КК України, осіб, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до ст.12 КК України, а також осіб, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили не позбавлених батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.

Так, ОСОБА_10 вчинив злочин невеликої тяжкості із необережності до набрання законом про амністію законної сили, тобто до 07.09.2017 року, є батьком ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно якої не позбавлений батьківських прав.

Також, обвинувачений не входить у перелік осіб, визначених ст.4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» від 01.10.1996 року №392/96-ВР та ст.9 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року №1810-VIII, відносно яких амністія не застосовується.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано звільнив ОСОБА_10 від призначеного основного покарання у виді позбавлення волі, що спростовує доводи апеляційної скарги потерпілої в цій частині.

Водночас, згідно з ч.1 ст.15 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року №1810-VIII, особи, на яких поширюється дія цього Закону, можуть бути звільнені від відбування основного і додаткового покарання, призначеного судом, крім конфіскації майна, у частині вироку, що не була виконана на день набрання чинності цим Законом.

Тобто, зазначеною нормою закону встановлено право суду на вирішення питання про звільнення особи від відбування основного і додаткового покарання, призначеного судом.

Положеннями ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно практики ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює ЄСПЛ, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

У справі «О`Галлоран та Френсіс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року ЄСПЛ зазначив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Як видно з матеріалів кримінального провадження, місцевим судом у повній мірі не враховано суспільної небезпеки скоєного обвинуваченим кримінального правопорушення проти безпеки руху та експлуатації транспорту, яке він вчинив у стані алкогольного сп`яніння, його тяжкість і наслідки у вигляді тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості. Таким чином, висновки міськрайонного суду про можливість звільнення ОСОБА_10 на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року №1810-VIII від додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є передчасними та такими, що суперечать вимогам закону.

Враховуючи зазначене вище, колегія суддів прийшла до переконання про неправильне застосування судом першої інстанції Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року №1810-VIII, у частині звільнення ОСОБА_10 від додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами та обґрунтованість доводів апеляційної скарги з даного приводу.

Разом із цим, міськрайонним судом, згідно положень п.п.2, 3 ч.1 ст.65 КК України, п.п.1-3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року №7, при призначенні покарання обвинуваченому в повній мірі враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_10 , обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Зокрема, суд першої інстанції взяв до уваги, що кримінальне правопорушення скоєне ОСОБА_10 , передбачене ч.1 ст.286 КК України, згідно з ст.12 КК України відноситься до злочинів невеликої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, де мешкає з дружиною і двома дітьми, на обліку лікарів психіатра і нарколога не перебуває, з часу дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з його вини 08.05.2016 року, не намагався відшкодувати потерпілій завдані збитки, думку потерпілої ОСОБА_7 та її представника ОСОБА_8 про необхідність призначення обвинуваченому покарання пов`язаного з ізоляцією від суспільства на максимально строк, визначений санкцією ч.1 ст.286 КК України.

Передбачених ст.66 КК України обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_10 , судом першої інстанції встановлено не було.

Обставиною, яка, відповідно до ст.67 КК України, обтяжує його покарання, є вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Із урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає обґрунтованим призначене обвинуваченому покарання у виді обмеження волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, з покладенням на нього обов`язків, передбачених положеннями ст.76 КК України, оскільки саме таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_10 , запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Враховуючи, що під час необережних злочинних дій ОСОБА_10 перебував у стані алкогольного сп`яніння, відповідно до ст.77 КК України, правильно застосував до нього додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Посилання апелянта на невідповідність призначеного ОСОБА_10 покарання ступеню тяжкості та особі обвинуваченого внаслідок м`якості не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного перегляду.

Потерпілою ОСОБА_7 у межах даного кримінального провадження було заявлено цивільний позов про стягнення з ОСОБА_10 на її користь матеріальних збитків у розмірі 246 093 грн. 80 коп., моральної шкоди в сумі 150 000 грн., витрат на надання їй правової допомоги в сумі 11 085 грн. 60 коп.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 408 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

Так, вирішуючи питання в частині відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу судом першої інстанції не в повній мірі враховано вимоги кримінального процесуального законодавства та обставини провадження.

Із матеріалів справи вбачається, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася з вини обвинуваченого ОСОБА_10 , потерпіла ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Судом першої інстанції в повному обсязі не враховано характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала потерпіла ОСОБА_7 , характер немайнових втрат, стан її здоров`я, тривалий період лікування, болісні лікувальні та діагностичні процедури та постійний стрес, який супроводжувався почуттям тривоги та страху.

Отже колегія суддів вважає, що розмір суми відшкодування моральної шкоди, який необхідно стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 підлягає збільшенню до 800000 грн., що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до п.1 ст.118 КПК України, витрати на правову допомогу є процесуальними витратами.

Згідно з ч.2 ст.120 КПК України, витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача та цивільного відповідача, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Таким чином, судом першої інстанції умотивовано стягнуто із ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 витрати на правову допомогу у розмірі 11085 грн. 60 коп.

У суді апеляційної інстанції потерпіла ОСОБА_7 заявила клопотання про стягнення з ОСОБА_10 на її користь витрати на правову допомогу у розмірі 2800 грн. 00 коп., понесених нею під час апеляційного оскарження вироку місцевого суду.

А тому, необхідно стягнути з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 витрати на правову допомогу, які відповідно до матеріалів провадження складають 2800 грн. 00 коп.

Враховуючи зазначене вище, колегія суддів приходить до переконання про необхідність задоволення апеляційної скарги потерпілої частково.

Керуючись ст.ст.331, 404, 405, 407, 409, 418, 419, 421 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 лютого 2018 року стосовно ОСОБА_10 в частині призначеного покарання, звільнення від додаткового покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року №1810-VIII та вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, і призначити йому покарання у виді 2 (двох) років 6 (шести) місяців обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки.

Звільнити ОСОБА_10 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, встановивши йому іспитовий строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців, у період якого зобов`язати його відповідно до п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.2 ст.76 КК України періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган із питань пробації про зміну місця проживання та роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

На підставі п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року №1810-VIII звільнити ОСОБА_10 від відбування призначеного основного покарання.

Стягнути з засудженого ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_7 222379 грн. 40 коп. матеріальних збитків, 80000 грн. моральної шкоди, 13885 грн. 60 коп. витрат на правову допомогу, а всього 316 265 (триста шістнадцять тисяч двісті шістдесят п`ять) грн. 00 коп.

У решті вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 лютого 2018 року стосовно ОСОБА_10 залишити без змін.

Вирок може бути оскаржений до Касаційного кримінального суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: