Ухвала
Іменем України
25 квітня 2018 р.

м. Київ
провадження № 51-5685 ск 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
розглянув касаційну скаргу заступника прокурора Хмельницької області на вирок Ізяславського районного суду Хмельницької області від 15 грудня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 12 березня 2018 року у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
ВирокомІзяславського районного суду Хмельницької області від 15 грудня 2017 року засуджено:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Слобідка Острозького району Рівненської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік та покладено на нього відповідні обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік та покладено на нього відповідні обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 12 березня 2018 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни.
За вироком суду ОСОБА_4 та ОСОБА_5 визнано винуватими у тому, що вони 28 лютого 2017 року, перебуваючи в с. Лючин Острозького району Рівненської області домовилися про викрадення автомобіля ВАЗ 2108, д.н.з. НОМЕР_1 , належного на праві володіння ОСОБА_6 , та який на той час перебував у лісовому масиві поблизу с. Півнева Гора Ізяславського району, реалізовуючи свій злочинний умисел, близько 23 години, взявши із собою ОСОБА_7 , якому вони не повідомили про свої наміри, на автомобілі «Фольксваген Джета» прибули до місця знаходження автомобіля ВАЗ та відбуксирували його до с. Лючин Острозького району Рівненської області, де залишили неподалік села, демонтувавши частину деталей автомобіля.
Таким чином, своїми протиправними діями ОСОБА_4 та ОСОБА_5 завдали потерпілому ОСОБА_6 матеріальної шкоди на суму 26320 грн.

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 12 березня 2018 року в частині призначеного ОСОБА_4 та ОСОБА_5 додаткового покарання, а саме: вважати їх засудженими за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.
Мотиви Суду
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданої до неї копії судового рішення вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
У касаційній скарзі прокурор не оскаржує висновків суду в частині доведеності винуватості ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікацію їх дій за ч. 2 ст. 289 КК України.
На думку колегії суддів, доводи прокурора про незастосування до засуджених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 додаткового покарання, є безпідставними.
Відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України, покарання винній особі має бути призначено у межах санкції закону, за яким її визнано винною, відповідно до положень Загальної частини Кримінального кодексу, із врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. При звільненні особи від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України, суд має врахувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, які в сукупності свідчать про можливість виправлення цієї особи без відбування покарання.
Як вбачається зі змісту доданих до касаційної скарги копій судових рішень, при призначенні ОСОБА_4 та ОСОБА_5 покарання судом першої інстанції дотримано вимоги статей 50, 65 КК України, враховано тяжкість вчиненого ними кримінального правопорушення, дані про їх особи, обставини, що пом`якшують покарання (щире розкаяня, добровільне відшкодування заподіяних збитків потерпілому), враховано також відсутність обставин, що обтяжують покарання, та дійшов вірного висновку про можливість виправлення засуджених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим їх звільнено від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. Призначене засудженим покарання є необхідним та достатнім для їх виправлення й попередження вчинення нових злочинів.
Як убачається зі змісту ст. 398 КПК України, підставами для скасування або зміни судом касаційної інстанції судових рішень слугують істотні порушення кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого.
У ст. 371 КПК України наведені форми неправильного застосування кримінального закону, а саме: незастосування судом кримінального закону, який підлягає застосуванню; застосування кримінального закону, який не підлягає застосуванню та неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.
З аналізу змісту вищезазначеної норми, неправильне застосування кримінального закону при призначенні покарання може проявлятися: в недотриманні правил призначення покарання за сукупністю злочинів або сукупністю вироків; у призначенні покарання, що перевищує санкцію статті Кримінального кодексу, за якою кваліфіковано діяння винної особи, або максимальний строк виду покарання, який встановлений Кримінальним кодексом; у неправильному застосуванні або незастосуванні акта амністії; у помилковому застосуванні додаткового покарання, що не передбачено санкцією статті; в порушенні правил приєднання покарань і зарахування строку попереднього увязнення; у визнанні судом при призначенні покарання обставиною, що обтяжує покарання, обставини, не зазначеної в. ч 1 ст. 67 КК України.
Неправильним застосуванням закону є також відсутність у резолютивній частині вироку зазначеної статті (її частини, пункту) кримінального закону, застосованого судом.
Відповідно до ст. 77 КК України, вимоги якої є імперативними нормами, у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання лише у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального зрання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.
Звільнення особи від відбування покарання із застосуванням ст. 75 цього Кодексу виключає призначення додаткового покарання у виді конфіскації майна .
Відсутність у вироку при призначенні покарання посилання «без конфіскації майна » , не вплинуло на правильність призначення остаточного покарання й звільнення засудженого від його відбування , не є таким, що порушує права та законні інтереси засуджених та не може викликати сумнівів та протиріч, що виникають при виконанні вироку. Наведене не є тим порушенням, яке може свідчити про незаконність судового рішення та необхідність безумовного його скасування чи зміни.
Доводи прокурора про те, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, з рішенням якого погодився й апеляційний суд, а саме: призначаючи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 289 КК України, не було застосовано додаткове покарання та не зазначено «без конфіскації майна», аналогічні наведеним у касаційній скарзі, були перевірені судом апеляційної інстанції, який, розглядаючи апеляційну скаргу прокурора на вирок місцевого суду, проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, та відповідно до вимог ч. 2 ст. 419 КПК України, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, зазначив в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.
Колегія суддів вважає, що постановлені відносно засуджених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вирок Ізяславського районного суду Хмельницької області від 15 грудня 2017 року та ухвала Апеляційного суду Хмельницької області від 12 березня 2018 року відповідають вимогам кримінального процесуального закону, є законними, обґрунтованими та вмотивованими, а тому не вбачає підстав для їх зміни.
Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги прокурора немає.
З цих підстав Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою заступника прокурора Хмельницької області на вирок Ізяславського районного суду Хмельницької області від 15 грудня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 12 березня 2018 року у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_8