Справа №1-5/2006 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11/788/4/18 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне вбивство
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2018 року колегія суддів з розгляду справ та матеріалів кримінального судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5

представника потерпілих адвоката ОСОБА_6

обвинуваченого - ОСОБА_7

захисника адвоката ОСОБА_8 -

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальну справу № 1-5/2006 за апеляціями прокурора, яка брала участь у розгляді справи судом першої інстанції ОСОБА_9 та представника потерпілих ОСОБА_10 на постанову Ковпаківського районного суду м. Сум від 11 квітня 2018 року, за якою кримінальна справа про обвинувачення ОСОБА_11 за ч.3 ст.357; ч.4 ст.187; п.6 ч.2 ст.115; п.6 і п.13 ч.2 ст.115 КК України повернута прокурору прокуратури Сумської області для організації додаткового розслідування, ?

ВСТАНОВИЛА:

Органом досудового слідства ОСОБА_7 було пред`явлене обвинувачення за ч.3 ст.357; ч.4 ст.187; п.6 ч.2 ст.115; п.6 і п.13 ч.2 ст.115 КК України в тому, що він 03.08.2005 близько 16-00 год. вчинив умисне вбивство ОСОБА_12 з метою заволодіння її особистим майном, тобто з корисливих мотивів, поєднане з вчиненням розбійного нападу на потерпілу, в результаті чого заволодів майном останньої на загальну суму 2716 грн. Крім того, ОСОБА_7 09.08.2005 близько 21-00 год. вчинив повторно умисне вбивство ОСОБА_13 з метою заволодіння її особистим майном, тобто з корисливих мотивів, поєднане з повторним вчиненням розбійного нападу на потерпілу, в результаті чого заволодів майном останньої на загальну суму 2400 грн., а також незаконно заволодів паспортом ОСОБА_13 та військовим квитком ОСОБА_14 .

Здійснюючи попередній розгляд даної кримінальної справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що в обвинувальному висновку як на докази слідчий посилається на показання ОСОБА_7 від 01.09.2005 в ході його допиту як обвинуваченого, на показання ОСОБА_7 від 19.08.2005 і від 09.09.2005 в ході відтворення обставин та обстановки події із застосуванням відеозапису, фотозйомки, і оскільки ЄСПЛ встановив, що ці показання отримані під тиском, тому вони є недопустимим доказом і мають бути вилученими з доказової бази обвинувачення.

Визнаючи, що під час провадження досудового слідства були допущені такі порушення вимог КПК України, без усунення яких кримінальна справа не може бути призначена до судового розгляду, суд першої інстанції своєю постановою від 11.04.2018 повернув кримінальну справу прокурору прокуратури Сумської області для організації додаткового розслідування.

В поданих апеляціях:

- прокурор, яка брала участь у розгляді справи судом першої інстанції ОСОБА_15 ставить питання про скасування судового рішення і направлення справи на новий судовий розгляд, оскільки суд, мотивуючи своє рішення, зазначив про порушення права на захист обвинуваченого, однак такого порушення встановлено не було, в тому числі і рішенням ЄСПЛ по вказаній справі. Також зазначила, що суд взагалі не вмотивував своє рішення щодо наявності неповноти досудового слідства, а зазначені порушення як підстави для повернення кримінальної справи прокурору, суд не позбавлений можливості усунути шляхом більш ретельного допиту підсудного, потерпілих, свідків, виклику й допиту нових свідків, проведення додаткових чи повторних експертиз, витребування документів, вчинення інших процесуальних дій;

- представник потерпілих ОСОБА_16 та ОСОБА_17 адвокат ОСОБА_18 просить скасувати судове рішення і направити справу на новий судовий розгляд, оскільки висновок суду про істотні порушення, що перешкоджають призначенню справи до судового розгляду є хибним і таким, що не ґрунтуються на вимогах закону, оцінку усім доказам по справі, в тому числі і показанням ОСОБА_7 на предмет їх допустимості, суд має дати під час судового розгляду. Крім того, дана справа постановою Ковпаківського районного суду м. Сум від 25.01.2018 вже направлялася на додаткове розслідування через недоліки обвинувального висновку, однак була скасована ухвалою апеляційного суду від 20.03.2018, вказівки якого згідно ч.7 ст.374 КПК України є обов`язковими для суду першої інстанції при повторному розгляді справи.

Вислухавши доповідь головуючого-судді, доводи прокурора ОСОБА_5 , яка підтримала апеляції прокурора, яка брала участь у розгляді справи судом першої інстанції ОСОБА_19 , та представника потерпілих ОСОБА_6 , просила скасувати постанову суду, а кримінальну справу направити на новий судовий розгляд, доводи представника потерпілих ОСОБА_6 , яка підтримала свою апеляцію та апеляцію прокурора, також просила скасувати постанову суду і направити справу на новий судовий розгляд, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 про залишення судового рішення без зміни, а апеляційних скарг прокурора та представника потерпілих без задоволення, виконавши вимоги ст.318 КПК України (1960 р.), перевіривши матеріали кримінальної справи та обговоривши доводи поданих апеляцій, колегія суддів вважає, що вказані вище апеляції прокурора та представника потерпілих підлягають задоволенню з таких підстав.

Так, вироком Апеляційного суду Сумської області від 12.05.2006 ОСОБА_7 був засуджений за ч.1 ст.115; п.6, п.13 ч.2 ст.115; ч.2 ст.185; ч.4 ст.187; ч.3 ст.357 і ст.70 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 17.08.2006 вказаний вище вирок апеляційного суду був змінений і з його мотивувальної частини були виключені висновки суду про наявність у засудженого умислу на розбійний напад та умисне вбивство потерпілої до того, як він зайшов у її житло, зазначені при викладенні фактичних обставин вчинених злочинів за епізодом умисного вбивства ОСОБА_7 . У решті вирок апеляційного суду був залишений без зміни.

Рішенням Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 13.10.2016 «Тимченко проти України» (Timchenko v. Ukraine, заява № 47351/06), були встановлені порушення у кримінальній справі щодо ОСОБА_7 : ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) у зв`язку з жорстоким поводженням із заявником з боку працівників міліції та у зв`язку з неефективністю розслідування на національному рівні за скаргою заявника на жорстоке поводження; п.1 ст.6 Конвенції у зв`язку з порушенням права заявника не свідчити проти себе.

Постановою Верховного Суду України (далі ВСУ) від 23.10.2017 (справа № 5-131кс(15)17) вказані вище вирок Апеляційного суду Сумської області від 12.05.2006 та ухвала колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 17.08.2006 відносно ОСОБА_7 були скасовані, а кримінальна справа була направлена на новий розгляд до компетентного суду першої інстанції. При цьому, обраний ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою був залишений без зміни до вирішення цього питання компетентним судом у порядку, передбаченому КПК України (2012 р.).

Як зазначив ВСУ у своєму рішенні від 23.10.2017 (п.1), Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції.

Це гарантування відбувається шляхом застосування судами при розгляді справ Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права з огляду на положення ст.17 ЗУ від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі Закон № 3477-IV) та відповідних процесуальних норм, зокрема ст.9 КПК.

Також на підставі ст.2 Закону № 3477-IV та ст.46 Конвенції держава Україна зобов`язана виконувати остаточне рішення ЄСПЛ у будь-якій справі, в якій вона є стороною.

Згідно зі ст.10 Закону № 3477-IV, з метою забезпечення відновлення порушених прав особи, за заявою якої ЄСПЛ постановлено рішення (стягувача), крім виплати відшкодування, присудженого ЄСПЛ, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру, до яких належить відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum), та інші заходи, передбачені в рішенні ЄСПЛ. Відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі.

Комітет Міністрів Ради Європи, який здійснює нагляд за виконанням остаточних рішень ЄСПЛ, пропонує застосовувати повторний розгляд справи, включаючи поновлення провадження, у випадках:

1) коли потерпіла сторона і далі зазнає негативних наслідків від рішення, ухваленого на національному рівні, наслідків, щодо яких справедлива сатисфакція не була адекватним засобом захисту і які не можна виправити інакше ніж через повторний розгляд або поновлення провадження;

2) коли рішення ЄСПЛ спонукає до висновку, що оскаржене рішення національного суду суперечить Конвенції, або в основі визнаного порушення лежали суттєві процедурні помилки чи положення, які ставлять під серйозний сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні (Рекомендації N R (2000) 2 Комітету Міністрів Ради Європи «Щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень Європейським судом з прав людини» від 19.01.2000, прийняті на 694-му засіданні заступників міністрів).

ЄСПЛ, розглядаючи передбачене ст.41 Конвенції питання щодо справедливої сатисфакції у зв`язку з порушенням Конвенції, крім присудження ОСОБА_7 грошового відшкодування моральної шкоди, зазначив у п.111 свого рішення, що «у випадку, коли особу, як це мало місце у цій справі, було засуджено судом за результатами провадження у справі, що не відповідало вимогам Конвенції щодо справедливості, належним способом виправлення такого порушення за загальним принципом є новий розгляд, перегляд або відновлення провадження за вимогою заявника».

Таким чином, констатований ЄСПЛ характер (зміст) порушень Конвенції свідчить про те, що провадження у справі ОСОБА_7 не відповідало критерію справедливості, а оскільки він і далі зазнає негативних наслідків від судових рішень, ухвалених на національному рівні, наслідків, щодо яких справедлива сатисфакція не була адекватним засобом захисту, то відновлення його попереднього юридичного стану повинно бути здійснено шляхом повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі, як того вимагав ОСОБА_7 у своїй заяві до ВСУ.

Відповідно до вимог ст.246 КПК України (1960 р.), при попередньому розгляді справи суддя з власної ініціативи чи за клопотанням прокурора, обвинуваченого, його захисника чи законного представника, потерпілого. Позивача, відповідача або їх представників своєю постановою повертає справу на додаткове розслідування у випадках, коли під час порушення справи, провадження дізнання або досудового слідства були допущені такі порушення вимог цього Кодексу, без усунення яких справа не може бути призначена до судового розгляду.

У постанові суддя зазначає підстави повернення справи на додаткове розслідування і може вказати, які слідчі дії повинні бути проведені при додатковому розслідуванні, а також повинно бути вирішено питання про запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Наведений у ст.246 КПК України (1960 р.) перелік підстав для повернення справи на додаткове розслідування зі стадії попереднього розгляду справи є вичерпним, а тому суд першої інстанції не вправі повернути справу на додаткове розслідування з цієї стадії з будь-яких інших підстав, в тому числі з підстав неповноти чи неправильності досудового слідства.

У відповідності до вимог ч.1 ст.370 КПК України (1960 р.), істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічного розглянути справу і постановити законний, обґрунтований і справедливий вирок чи постанову, а у п.п.1-13 ч.2 цієї норми закону міститься вичерпний перелік підстав, згідно яких вирок (постанову) в усякому разі належить скасувати.

Згідно п.3 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства, що регулює повернення кримінальних справ на додаткове розслідування» від 11.02.2005 р. (з послідуючими змінами), питання про те, чи перешкоджає порушення закону, допущене під час порушення справи і провадження досудового слідства, її призначенню до судового розгляду, вирішується залежно від того, наскільки істотним воно було, до ущемлення яких прав та інтересів учасників процесу воно призвело і чи є можливість поновити ці права й інтереси.

Як вбачається з матеріалів кримінальної справи, в основу обвинувального вироку від 12.05.2006 Апеляційним судом Сумської області були покладені визнавальні письмові показання ОСОБА_7 : як підозрюваного від 18.08.2005 і від 19.08.2005; як обвинуваченого від 27.08.2005 і від 01.09.2005; під час відтворення обстановки і обставин події від 19.08.2005.

Згідно ст.65 КПК України (1960 р.) доказами в кримінальній справі є всякі фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку орган дізнання, слідчий і суд встановлюють наявність або відсутність суспільно небезпечного діяння, винність особи, яка вчинила це діяння, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються: показаннями свідка, показаннями потерпілого, показаннями підозрюваного, показаннями обвинуваченого, висновком експерта, речовими доказами, протоколами слідчих і судових дій, протоколами з відповідними додатками, складеними уповноваженими органами за результатами оперативно-розшукових заходів, та іншими документами.

У відповідності до вимог п.8 розділу XI «Перехідних положень» КПК України (2012 р.), допустимість доказів, отриманих до набрання чинності цим Кодексом, визначається у порядку, що діяв до набрання ним чинності, а згідно п.11 (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017) цього розділу кримінальні справи, які до дня набрання чинності цим Кодексом надійшли до суду від прокурорів з обвинувальним висновком розглядаються судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом, з урахуванням положень, передбачених § 3 розділу 4 ЗУ «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАСУ та інших законодавчих актів».

Відповідно до п.13 вказаного вище розділу, судові рішення, які ухвалені судом першої інстанції і не набрали законної сили на день набрання чинності цим Кодексом, можуть бути оскаржені в апеляційному порядку та строки, що діяли до набрання чинності цим Кодексом, а згідно п.15 (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017) апеляційні та касаційні скарги у кримінальних справах, які були розглянуті до набрання чинності цим Кодексом, або у справах, розгляд яких не завершено з набранням чинності цим Кодексом, подаються і розглядаються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом, з урахуванням положень, передбачених § 3 розділу 4 ЗУ «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАСУ та інших законодавчих актів».

Таким чином, є неприпустимим повернення справи на додаткове розслідування при встановленні у справі факту отримання показань від підозрюваного чи обвинуваченого під тиском, оскільки ці процесуальні порушення суд першої інстанції не позбавлений у передбачений законом спосіб можливості усунути самостійно шляхом більш ретельного допиту підсудного, потерпілого, свідків, виклику й допиту нових свідків, проведення додаткових чи повторних експертиз, витребування документів, давання судових доручень у порядку, передбаченому в ст.315-1 КПК (1960 р.), вчинення інших процесуальних дій, а також шляхом поновлення порушених під час розслідування справи процесуальних прав учасників процесу (п.9 постанови № 2 ПВСУ від 11.02.2005), з урахуванням положень КПК України (2012 р.).

При цьому, слід зазначити, що встановивши відсутність доказів на підтвердження обвинувачення, суд першої інстанції повинен призначити справу до судового розгляду, а не повертати кримінальну справу на додаткове розслідування, оскільки допущені при вчиненні окремих слідчих чи процесуальних дій порушення закону, що призвели до ущемлення прав та інтересів учасників процесу, в тому числі і ОСОБА_7 , поновити які неможливо, не можуть бути підставою для повернення справи на додаткове розслідування і за наявності відповідних підстав такі порушення мають тягнути визнання доказів недопустимими.

Неприпустимим є повернення кримінальної справи на додаткове розслідування у випадках, коли немає доказів, які б підтверджували обвинувачення, і вичерпані всі можливості одержання додаткових доказів у передбачений процесуальним законом спосіб, оскільки за таких обставин суд першої інстанції має витлумачити всі сумніви на користь підсудного і постановити згідно з ч.4 ст.327 КПК України (1960 р.) виправдувальний вирок.

З огляду на викладене, враховуючи доводи апеляційних скарг прокурора та представника потерпілих, які заслуговують на увагу і підлягають задоволенню, рішення суду першої інстанції про неможливість призначення справи до судового розгляду та необхідності повернення справи прокурору на додаткове розслідування, на думку колегії суддів, не можна вважати законним, обґрунтованим та належним чином вмотивованим, оскільки це рішення прийняте всупереч зазначеним вище вимогам кримінально-процесуального закону і тому підлягає скасуванню з цих підстав, а кримінальна справа направленню на новий судовий розгляд зі стадії попереднього розгляду справи.

При новому розгляді суду першої інстанції необхідно повно і об`єктивно дослідити всі обставини даної кримінальної справи та в залежності від встановленого у розумні строки прийняти законне, обґрунтоване і справедливе рішення у відношенні обвинуваченого ОСОБА_7 з урахуванням рішення ЄСПЛ.

Як вбачається з матеріалів даної кримінальної справи до обвинуваченого ОСОБА_7 був застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 18.05.2018 включно.

До початку апеляційного розгляду справи від прокурора, яка брала участь у розгляді справи судом першої інстанції ОСОБА_19 до апеляційного суду надійшло клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою.

Згідно вимог ст.331 КПК України (2012 р.), під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Крім того, незалежно від наявності клопотань, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності тримання обвинуваченого під вартою до спливу продовженого строку, якщо судове провадження не буде завершене до його спливу. За наслідками розгляду цього питання суд своєю вмотивованою ухвалою може продовжити тримання під вартою обвинуваченій особі на строк, що не може перевищувати двох місяців.

При вирішенні цього питання, колегія суддів враховує вимоги ст.ст.176, 177, 178, 183, 194, 197 і 199 КПК України (2012 р.) щодо можливості продовження строку тримання особи під вартою, а саме наявність у органу досудового розслідування обґрунтованої підозри відносно ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, існування встановлених у ст.177 цього Кодексу, на які вказував прокурор у своєму клопотанні, а також недостатності застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання цим ризикам

Так, ОСОБА_7 обвинувачується (обґрунтовано підозрюється) у вчиненні злочинів, передбачених п.6 ч.2 ст.115; п.6 і п.13 ч.2 ст.115 КК України, за які законом визначено кримінальне покарання у виді позбавлення волі на строк до 15-ти років або ж довічного позбавлення волі, існують реальні ризики того, що перебуваючи на волі, він може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків та потерпілого, вчинити інший злочин, а застосування до нього більш м`яких запобіжних заходів є недостатнім для запобігання визначеним в клопотанні слідчого та в ухвалі слідчого судді ризикам.

Наявність обґрунтованої підозри підтверджується сукупністю наданих стороною обвинувачення доказів у відповідності до вимог КПК України (1960 р.), а будь-які інші докази, які б викликали сумніви в обґрунтованості підозри, в матеріалах кримінальної справи відсутні.

При встановленні факту наявності обґрунтованої підозри відносно ОСОБА_7 колегія суддів також враховує і усталену судову практику з цього питання ЄСПЛ, який в своїх рішеннях від 21.04.2011 у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine, п.175) та від 20.03.1997 у справі «Луканов проти Болгарії» (Lukanov v. Bulgaria) визначив, що підозра визнається обґрунтованою лише у тому випадку, якщо «існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про котру йдеться, могла вчинити правопорушення» (ч.5 ст.9 КПК).

Ризик незаконного впливу на учасників судового розгляду підтверджується тим, що ОСОБА_7 із-за тяжкості покарання, що йому загрожує в разі визнання його винуватим, може незаконно впливати на свідків і потерпілих, оскільки обізнаний з їхніми показаннями та адресами проживання.

Про ризик переховування свідчить те, що затримання ОСОБА_7 відбувалося у м. Києві за межами м. Сум, куди останній виїхав з метою ухилення від слідства та суду.

Ризик вчинення ОСОБА_7 іншого нового злочину, на думку колегії суддів, є цілком виправданим, оскільки попередня поведінка останнього дає підстави для очікувань, що він не має наміру зупинятися у своїх злочинних діях, про що зокрема може свідчити попередня судимість за вчинення ряду умисних злочинів, які не була погашена чи знята в установленому законом порядку, на шлях виправлення останній не став та знову обвинувачується у вчиненні ряду умисних злочинів, частина з яких є особливо тяжкими злочинами, вчинених після нетривалого проміжку часу після звільнення з місць позбавлення волі.

Колегія суддів також враховує і правову позицію ЄСПЛ, згідно якої вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя, небезпека якого може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи та інше. При цьому, врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за вчинений злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитися від слідства й суду.

Вказані висновки ЄСПЛ з урахуванням зазначених вище обставин, на думку колегії суддів, і свідчать про наявність передбачених кримінальним процесуальним законом підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою.

Крім того, колегія суддів, вирішуючи питання про законність подальшого тримання ОСОБА_7 під вартою, враховує і наявність об`єктивної потреби у цьому, зважуючи на всі обставини, що свідчать «за» і «проти» наявності справжнього публічного інтересу, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи обвинуваченого, а також те, що судовий розгляд кримінальної справи по суті не завершений.

Наявність відносно ОСОБА_7 рішення ЄСПЛ, яким були встановлені порушення певних прав та інтересів обвинуваченого, не може бути тією безумовною обставиною, яка унеможливлює тримання останнього під вартою або ж знизити чи зменшити ймовірність реалізації ним ризиків, розглянутих вище, і повинно враховуватися у сукупності зі всіма іншими обставинами, з якими кримінальний процесуальний закон та прецедентна практика ЄСПЛ пов`язує можливість тримання особи під вартою, оскільки запобіжний захід спрямовується виключно на забезпечення належної процесуальної поведінки особи, хоча і шляхом певного обмеження її особистих прав.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне задовольнити клопотання прокурора та продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_7 .

Керуючись ст.ст.362, 365, 366, 377 і 379 КПК України (1960 р.); п.п.11 і 13 розділу XI «Перехідних положень», ст.331 КПК України (2012 р.), колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляції прокурора, яка брала участь у розгляді справи судом першої інстанції ОСОБА_9 та представника потерпілих ОСОБА_6 задовольнити.

Постанову Ковпаківського районного суду м. Сум від 11 квітня 2018 року щодо повернення прокурору прокуратури Сумської області кримінальної справи про обвинувачення ОСОБА_11 за ч.3 ст.357; ч.4 ст.187; п.6 ч.2 ст.115; п.6 і п.13 ч.2 ст.115 КК України для організації додаткового розслідування скасувати у зв`язку з істотним порушенням кримінально-процесуального закону, а кримінальну справу направити на новий судовий розгляд в той же суд в іншому складі суду зі стадії попереднього розгляду справи.

Клопотання прокурора, яка брала участь у розгляді справи судом першої інстанції ОСОБА_9 про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_20 задовольнити та продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_11 до 17 липня 2018 року включно.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4