справа № 208/1950/18
№ провадження 1-кп/208/406/18
ВИРОК
Іменем України

11 липня 2018 р. м. Кам`янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000109 від 15.01.2018 року відносно ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Кременчука Полтавської області, українця, громадянина України, не працюючого, не одруженого, раніше судимого:
- 15.01.2002 р. Автозаводським районним судом м. Кременчука Полтавської області за ч. 2 ст. 141, 140 ч. 2, 70 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 роки, вирок набув законної сили 21.02.2002, звільнений 09.03.2005 р. із Божковської ВК № 16 Полтавська область по відбуттю строку покарання;
- 10.11.2005 р. Крюківським районним судом м. Кременчука Полтавської області за ч. 1 ст. 187, ч. 2 ст. 186, 190 ч. 2, 70 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 6 років, вирок набув законної сили 10.02.2006 р. 08.07.2008 року Крюківським районним судом м. Кременчука Полтавської області невідбутий строк 2 роки 9 місяців 17 днів замінено на обмеження волі;
- 11.03.2009 р. Комсомольським міським судом Полтавської області за ч. 1 ст. 390 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 1 рік. На підставі ст.ст. 71, 72 КК України приєднано 1 рік позбавлення волі згідно вироку Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10.11.2005 року за ч. 1 ст. 187, ч.2 ст.186, 190 ч.2, 70 КК України 6 років позбавлення волі, рахувати засудженим до 2 років позбавлення волі;
- 06.02.2012 р. Крюковським районним судом м. Кременчука Полтавської області за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 роки 3 місяці, вирок набув законної сили 14.03.2012 р., звільнений 04.02.2016 р. із КременчукськоїВК № 69 Полтавська область по відбуттю строку покарання;
зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.186 КК України, -
встановив:
Обвинувачений ОСОБА_4 , будучи раніше судимим за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст. 186, 187 КК України, маючи незняту та непогашену у встановленому законом порядку судимість, повторно 07.01.2018 року, приблизно о 16 годині 30 хвилин знаходячись навпроти будинку АДРЕСА_3 , реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел на відкрите заволодіння чужим майном, підійшов до раніше йому незнайомої потерпілої неповнолітньої ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 та з корисливих мотивів, відкрито вихопив у неї з лівої руки мобільний телефон «XiaomiRedmi 3S» ІМЕІ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , вартість якого, згідно висновку судово-товарознавчої експертизи № 493-18 від 30.01.2018 року становить 2583,00 грн., після чого з місця злочину втік, спричинивши потерпілій майнову шкоду на суму 2583,00 грн., які витратив на власні потреби.
Таким чином, обвинувачений ОСОБА_4 скоїв кримінальне правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч. 2 ст. 186 КК України.
Обвинувачений ОСОБА_4 свою провину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав у повному обсязі, суду пояснив, що йому було зле, у сквері побачив дівчину з телефоном, вирвав з її рук мобільний телефон та втік. У подальшому телефон продав знайомому за 350 гривень, за які придбав наркотичну речовину. Зазначив, що щиро кається у вчиненому.
Неповнолітня потерпіла ОСОБА_6 надала суду заяву, згідно якої, прохала підготовче та судове засідання за обвинуваченням ОСОБА_4 проводити за її відсутності, наміру заявляти цивільний позов в неї немає, щодо виду та міри покарання підтримує позицію прокурора.
Законний представник неповнолітньої потерпілої ОСОБА_6 , ОСОБА_7 надала суду заяву, згідно якої, прохала підготовче та судове засідання за обвинуваченням ОСОБА_4 проводити за її відсутності, наміру заявляти цивільний позов в неї немає, щодо виду та міри покарання підтримує позицію прокурора.
Оскільки учасники судового провадження визнали недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювалися і судом встановлено, що всі учасники процесу правильно розуміють зміст цих обставин і немає сумнівів у добровільності їх позиції, судовий розгляд кримінального провадження проведено у відповідності до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України. При цьому, судом роз`яснено учасникам судового провадження, що в цьому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Суд, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта (ст. 337 КПК України), дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень (ст. 26 КПК України), дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив всі необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ст. 22 КПК України).
Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року Європейський суд з прав людини зазначає, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.
Оцінюючи зібрані по зазначеному кримінальному провадженню докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що винність обвинуваченого ОСОБА_4 «поза розумним сумнівом» знайшла своє повне підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження а дії ОСОБА_4 суд кваліфікує за ч. 2 ст. 186 КК України за ознаками - відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно.
Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, суд, відповідно до вимог ст. 50 КК України, враховуючи, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, а також враховуючи ступень тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання (ст. 65 КК України), прийшов до наступного висновку.
Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину, як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`і (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.
Враховуючи вищевикладене, суд, вирішуючи питання щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, враховує наступні обставини:
- ступінь тяжкості вчиненого злочину, а саме - згідно ст. 12 КК України злочин передбачений ч. 2 ст. 186 КК України класифікується як тяжкий злочин;
- особу винного, який раніше судимий, за місцем проживання характеризується посередньо (т. 2 а.с.92), на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває (т. 2 а.с. 91).
- в досудовій доповіді, підготовленій 07.05.2018 року та наданої до суду представником персоналу органу пробації - інспектором Заводського РС пробації ОСОБА_8 , обвинувачений ОСОБА_4 характеризується як особа яка без позбавлення або обмеження волі може становити високу небезпеку для суспільства (у т.ч. окремих осіб) а застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для впливу на його поведінку з метою виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень, неможливо здійснювати без цілодобового нагляду та контролю.
Постановою Верховного Суду від 22.03.2018 року по справі № 759/7784/15-к визначено, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
В той же час, обвинуваченим добровільно шкоду не відшкодовано, в його поясненнях та діях не вбачається відвертого осуду своєї поведінки, щирого жалю з приводу вчиненого, тому суд не вважає за можливе визнати його каяття таким, що є щирим в розумінні ст. 66 КК України. Також суд враховує, що злочин ним вчиненого відносно особи, яка в силу свого неповнолітння не могла чинити опір його діям, мету злочину - придбання наркотичної речовини, стійку злочинну спрямованість його дій відповідно до вироків від 10.11.2005, 06.02.2012 років.
З урахуванням викладеного, обставин справи, ступеню тяжкості, способу вчиненого злочину, відсутності обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, суд приходить до висновку, що достатнім та необхідним для виправлення та попередження нових злочинів з боку ОСОБА_4 є покарання, пов`язане з позбавленням волі.
Питання щодо речових доказів та судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 100, 124 КПК України.
Враховуюче те, що строк обраного під час досудового розслідування а в подальшому продовженого судом, відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, спливає 01.08.2018 року та у зв`язку з наявністю обґрунтованих ризиків ухилення обвинуваченого від відбуття покарання та/або вчинення ним іншого кримінального правопорушення, суд вважає за необхідне обраний відносно ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою продовжити до набрання вироком законної сили.
На підставі викладеного, керуючись ст. 349, 374 - 376 КПК України, суд
ухвалив:
ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.
Строк відбування ОСОБА_4 покарання відраховувати з моменту взяття його під варту, а саме з 14 лютого 2018 року.
Обраний відносно ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою продовжити до набрання вироком законної сили.
Зарахувати ОСОБА_4 у строк покарання, призначеного цим вироком, строк попереднього ув`язнення з 14.02.2018 року до дня набрання вироком законної сили із розрахунку, передбаченого ч. 5 ст. 72 КК України - одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.
Стягнути з ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь держави 286,00 (двісті вісімдесят шість) гривень витрат на проведення судової товарознавчої експертизи № 493-18 від 30.01.2018 року.
Речовий доказ - мобільний телефон «Xiaomi Redmi 3S» ІМЕІ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 повернути законному представнику потерпілої ОСОБА_7 .
Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.
Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги через Заводський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1