УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області
Справа №278/335/14-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія п.4 ч.2 ст.115 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
13 червня 2018 року м. Житомир
Апеляційний суд Житомирської області в складі суддів:
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Мартинівка, Червоноармійського району, Житомирської області, мешканця АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.4 ч.2 ст.115 КК України,
прокурорів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_11 ,
В С Т А Н О В И В:
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та правову кваліфікацію дій обвинуваченого, просить вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 22.01.2018 щодо ОСОБА_8 скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого. Ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_12 у вчиненні злочину, передбаченого п.4 ч.2 ст.115 КК України, та призначити покарання у виді 12 років позбавлення волі. В решті вирок залишити без змін.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що покарання не відповідає визначеним у ст.65 КК України загальним засадам призначення покарання, а саме: ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі винного, не є достатнім для виправлення ОСОБА_12 та попередження вчинення ним нових злочинів.
Зазначила, що суд не в повній мірі врахував те, що вчинений ОСОБА_13 злочин належить до категорії особливо тяжких, спрямований проти життя особи, в результаті якого людина була позбавлена життя.
Послалась на те, що судом не враховані обставини, що характеризують особу обвинуваченого, кількість та характер тілесних ушкоджень у померлого, думку потерпілої, яка наполягала на суворості покарання. Крім цього, суд при ухваленні вироку хоч і зазначив обтяжуючу покарання ОСОБА_12 обставину, а саме вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, проте фактично її не врахував.
Вважає, що судом безпідставно при призначенні покарання прийнято до уваги те, що ОСОБА_13 добровільно відшкодовано витрати на поховання потерпілого, оскільки, як встановлено під час судового розгляду, поховання ОСОБА_14 відбувалося не за рахунок ОСОБА_12 , а за кошти його матері ОСОБА_15 , яка була співмешканкою померлого.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати вирок та постановити новий яким призначити йому більш м`яке покарання, застосувавши вимоги ст.69 КК України.
Також просить з урахуванням ст.ст.4-5 КК України зарахувати відповідно до ч.5 ст.72 КК України строк попереднього ув`язнення з 20.06.2017 року по день набрання вироку законної сили.
Вказує, що він вину визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому злочині, активно сприяв слідству та суду, частково відшкодував шкоду потерпілій, а тому просить пом`якшити покарання та призначити нижче від найнижчої межі покарання.
Вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 22 січня 2018 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого п.4 ч.2 ст.115 КК України, та призначено йому покарання у виді 10 (десяти) років позбавлення волі.
Запобіжний захід ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишено без змін.
Початком строку відбування покарання вважати день набрання вироком законної сили.
Зараховано ОСОБА_8 в строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з дня його затримання з 02.11.2013 по 10.07.2015 та з 09.04.2016 по 20.06.2017 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а з 21.06.2017 і до дня набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Крім того, зараховано ОСОБА_8 в строк відбування покарання строк його часткового відбування з 11.07.2015 по 8.04.2016.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 2137 гривень 94 коп. витрат на залучення експертів під час проведення судових експертиз в ході досудового розслідування.
За обставин, встановлених судом першої інстанції та детально наведених у вироку, близько 22-ї години 01 листопада 2013 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_14 , які перебували в стані алкогольного сп`яніння та знаходилися за місцем їх спільного проживання в будинку АДРЕСА_1 , на ґрунті особистих неприязних відносин виник конфлікт, в ході якого у ОСОБА_8 виник умисел на вбивство ОСОБА_14 з особливою жорстокістю.
Реалізуючи свій умисел, ОСОБА_8 , знаходячись в кімнаті вищевказаного будинку, кулаками рук умисно із великою силою прикладання наніс ОСОБА_14 більше 7 ударів в голову, потім схопив його обома руками за голову та почав бити головою об стіну будинку. Після чого, не припиняючи своїх дій, ОСОБА_8 взяв у руку топорище та з великою силою прикладання наніс ОСОБА_14 6 ударів по голові та не менше 40 ударів по тулубу, нижніх та верхніх кінцівках, спричинивши останньому особливих страждань, та таким чином умисно вбив його.
Смерть ОСОБА_14 настала внаслідок перелому основи та склепіння черепа з субарахноїдальним крововиливом та крововиливом під оболонку мозочка, що ускладнилось здавленням стовбуру головного мозку, які у живих осіб відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя.
Крім того, в ході умисного вбивства ОСОБА_8 заподіяв потерпілому ОСОБА_14 тілесні ушкодження у вигляді відкритого перелому великогомілкової кістки, які відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень, перелому п`яти ребер, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості та множинних синців та крововиливів, саден голови, кінцівок та тулубу, шести ран голови, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.
Заслухавши доповідь судді, прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу та заперечив щодо задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, обвинуваченого ОСОБА_8 та його адвоката ОСОБА_11 , які підтримали свою апеляційну скаргу та заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та вирок суду в межах ст.404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого підлягають залишенню без задоволення, виходячи з наступних підстав.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину за обставин, викладених у вироку, ніким з учасників судового провадження не оспорюється і підтверджується сукупністю доказів, зібраних у встановленому законом порядку, досліджених та належно оцінених судом у порядку ст.349 КПК України. Дії обвинуваченого п.4ч.2ст.115 КК України кваліфіковані правильно, що також не оспорюється в апеляційних скаргах.
Колегія суддів вважає неспроможними доводи апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного судом покарання вимогам ст. 65 КК України.
Відповідно ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_8 згідно з вказаною нормою закону врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, характеризується посередньо, його молодий вік, добровільно відшкодував витрати на поховання потерпілого, має матір пенсійного віку.
При цьому, як обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченому, суд визнав вчинення ним злочину внаслідок сильного душевного хвилювання, викликаного неправомірними діями потерпілого, що ніким з учасників кримінального провадження не оспорюється.
Як обставину, що обтяжує покарання обвинуваченому, суд врахував вчинення ним злочину у стані алкогольного сп`яніння.
Частиною 2 статті 50 КК України закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості.
Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 року №15-рп/2004 зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, і дійшов обгрунтованого висновку про призначення обвинуваченому мінімального покарання, передбаченого санкцією статті, за якою його засуджено. З таким висновком погоджується і колегія суддів.
Підстав вважати таке покарання є явно несправедливим унаслідок м`якості або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність апеляційний суд не вбачає.
З огляду на викладене, вирок суду першої інстанції в частині визначення виду і розміру призначеного ОСОБА_8 покарання, відповідає принципам індивудуалізації та справедливості.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції, вмотивованість його висновку з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні обвинуваченому покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, сторони кримінального провадження не навели.
За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав і для задоволення апеляційних вимог ОСОБА_8 про призначення йому покарання із застосуванням вимог ст.69 КК України.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого в частині зарахування йому у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі до вступу вироку у законну силу, є неспроможними за таких підстав.
Відповідно до ч.2 ст.5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.
Зворотна дія закону означає, що новий закон застосовується як до тих фактів і правовідносин, які виникли чи продовжують існувати після набрання цим актом законної сили, так і тих, що існували до цього. Водночас цей принцип не може тлумачитися як такий, що забороняє пряму дію закону, тобто дію або застосування цього закону до фактів і правовідносин, які виникли або тривають після набрання законом чинності.
Оскільки попереднє ув`язнення має триваючий у часі характер і застосовувалося щодо ОСОБА_8 як до 20 червня 2017 року включно (тобто під час дії ч. 5 ст. 72 КК у редакції Закону України № 838-VIII, який визначав правило зарахування попереднього ув`язнення у строк відбуття покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі), так і після того, починаючи з 21 червня 2017 року (коли набрав чинності Закон України № 2046-VIII, яким ч.5 ст.72 КК викладена в новій редакції, що передбачає зарахування попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі), судом першої інстанції прийнято обґрунтоване рішення про зарахування обвинуваченому періоду попереднього ув`язнення, який мав місце до 20 червня 2017 року включно, за правилами ч.5 ст.72 КК у редакції Закону України № 838-VIII (з урахування принципу заборони зворотної дії закону, який «іншим чином погіршує становище особи»), а періоду попереднього ув`язнення, який тривав, починаючи з 21 червня 2017 року, - за правилами ч.5 ст.72 КК у редакції Закону України № 2046-VIII (відповідно до принципу прямої дії закону).
Така позиція суду першої інстанції узгоджується з позицією Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеній у постанові від 06 червня 2018 року у справі № 180/746/16-к.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, передбачених ст.412 КПК України, які би тягнули за собою безумовне скасування чи зміну судового рішення, у кримінальному провадженні не допущено.
Керуючись ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги прокурора ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_16 залишити без задоволення.
Вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 22 січня 2018 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.
Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

СУДДІ: