УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2018 року
м. Київ

справа № 639/10167/15-к
провадження № 51-7390ск18

Касаційний кримінальний суд Верховного Суду у складі колегії:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув матеріали провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у суді першої інстанції на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 10 квітня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001742, щодо
ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця та жителя

АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 186, ч. 2 ст. 186 КК.
Короткий зміст вироку, оскарженого судового рішення та встановлені обставини
За вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 грудня 2016 року ОСОБА_4 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 186 КК на строк 3 роки, за ч. 2 ст. 186 КК на строк 4 роки, а відповідно до ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів на строк 4 роки. На підставі ч. 4 ст. 70, ч. 1 ст. 72 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань, призначених за попереднім вироком від 22 березня 2016 року та за цим вироком, ОСОБА_4 визначено остаточний захід примусу у виді позбавлення волі на строк 4 роки 2 місяці.

Строк відбування покарання визначено рахувати з 11 листопада 2015 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК ОСОБА_4 зараховано у строк відбування покарання попереднє ув`язнення з 11 листопада 2015 року по день винесення вироку, а також 1 день затримання (протокол від 24 вересня 2015 року), з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Вирішено цивільні позови, питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.
Судом ОСОБА_4 визнано винуватим у відкритому викраденні чужого майна; грабежі, вчиненому повторно за обставин, викладених у вироку.

Як установив суд, 21 вересня 2015 року об 11.40 год. ОСОБА_4 , перебуваючи на території Григорівського бору у м. Харкові відкрито викрав у ОСОБА_5 належні їй золоті прикраси, заподіявши цим матеріальної шкоди на суму 2483,80 грн. Крім того, 24 вересня 2015 року об 08.40 год. ОСОБА_4 , перебуваючи біля буд. АДРЕСА_2 відкрито викрав у ОСОБА_6 належні їй золоті прикраси, заподіявши цим матеріальної шкоди на суму 5832,41 грн.

Апеляційний суд Харківської області ухвалою від 10 квітня 2018 року залишив без змін указаний вирок. На підставі ч. 5 ст. 72 КК ОСОБА_4 зараховано у строк відбуття покарання строк тримання під вартою з 23 грудня 2016 року по 20 червня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості й правильності кваліфікації дій засудженого, просить на підставах, передбачених пунктами 1, 3 ч. 1 ст. 438 КПК, скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. Суть доводів скаржника зводиться до того, що призначене ОСОБА_4 покарання не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі винного, а тому є несправедливим через м`якість. Прокурор вважає, що апеляційний суд необґрунтовано залишив поза увагою допущені порушення ст. 65 КК, не усунув їх і, відмовляючи у задоволенні апеляційних вимог сторони обвинувачення ухвалив рішення, яке не відповідає ст. 419 КПК.
Мотиви Суду
Подія злочинів, доведеність винуватості ОСОБА_4 у їх вчиненні, кримінально-правова оцінка діянь за ч. 1 ст. 186, ч. 2 ст. 186 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи прокурора щодо необхідності скасування оспорюваної ухвали не можна визнати прийнятними.

У силу статей 414, 438 КПК скасування судового рішення з підстави невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого можливе лише за умови, якщо таке покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Проте за змістом поданої скарги, у ній прокурор не посилається саме на явну несправедливість обраного ОСОБА_4 заходу примусу.

Крім того, як випливає із законодавчих приписів, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК), визначається не лише його суворістю, а й домірністю, яка є проявом справедливості.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту наданих судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_4 призначено з порушенням визначених у законі загальних підстав.

Як убачається з копії вироку, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та всі інші обставини, які відповідно до положень КК, у тому числі статей 66, 67 цього Кодексу, впливають на вибір заходу примусу.

Виходячи з наданої копії оспорюваної ухвали, апеляційний суд при перегляді вироку належним чином перевірив усі доводи прокурора щодо м`якості покарання, які за змістом та суттю аналогічні доводам, викладеним у касаційній скарзі й умотивовано визнав їх необґрунтованими, вказавши також підстави з яких відмовив у задоволенні вимог сторони обвинувачення. Ухвалюючи рішення й констатуючи відсутність порушень ст. 65 КК, суд апеляційної інстанції, поряд із ступенем тяжкості вчинених ОСОБА_4 діянь, урахував особу винного, який не працює, характеризується посередньо, розлучений, на спеціальних обліках не перебуває. Також суд узяв до уваги інші дані про особу ОСОБА_4 , у тому числі й ті, на які є посилання в касаційній скарзі, і зважив на відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин. З огляду на все це, апеляційний суд погодився з висновком місцевого суду про неможливість досягти мети заходу примусу без ізоляції засудженого від суспільства та необхідність призначення йому покарання у межах санкцій ч. 1 ст. 186, ч. 2 ст. 186 КК.

Правових підстав вважати таке покарання явно несправедливим унаслідок м`якості немає.

Правильність застосування судом положень ч. 4 ст. 70 КК у касаційній скарзі не оспорюється.

Зміст ухвали апеляційного суду не суперечить ст. 419 КПК. Переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду, вмотивованість його висновків, прокурор у касаційній скарзі не навів.

З огляду на викладене й на те, що зі скарги та наданих до неї судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, у відкритті касаційного провадження належить відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у суді першої інстанції на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 10 квітня 2018 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3