Постанова

Іменем України
25 вересня 2018 року

м. Київ
справа № 405/2104/16-к
провадження № 51-6578 км 18
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , в режимі відеоконференції засудженого ОСОБА_7 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Ленінського районного суду міста Кіровограда від 24 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 15 травня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000293, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , громадянина України, котрий народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Підлісному Олександрівського району Кіровоградської області, зареєстрованого на АДРЕСА_1 , проживаючого на АДРЕСА_2 , раніше не судимого
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Ленінського районного суду міста Кіровограда від 24 лютого 2017 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років із конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.
Прийняте рішення щодо речових доказів.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 08 січня 2016 року приблизно о 22 годині 15 хвилин, перебуваючи біля будинку №81а по вулиці Полтавській у місті Кіровограді з метою незаконного заволодіння чужим майном, проник у приміщення магазину «Море Пива», де скоїв розбійний напад на продавця ОСОБА_8 , поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я потерпілого, в ході якого, погрожуючи предметом, зовні схожим на пістолет, вимагав видати грошові кошти. Не подолавши опору потерпілого, ОСОБА_7 вибіг з приміщення де був затриманий перехожими.
Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 15 травня 2018 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
Як убачається зі змісту касаційної скарги, засуджений ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції щодо нього змінити, перекваліфікувавши його дії зі ст. 187 на ст. 186 КК. Вказує на відсутність з його боку насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або погрози застосування такого насильства, а тому кваліфікацію вчиненого за ч. 3 ст. 187 КК вважає неправильною. Зазначає, що невизнання вини у вчиненні злочину є його правом і не може впливати на вид та розмір призначеного покарання.
Захисник ОСОБА_6 подала зміни до касаційної скарги засудженого, в яких, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Покладені в основу обвинувального вироку докази вважає недопустимими. Вказує на неусунення судом суперечностей у доказах, що перешкодило ухваленню законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.
Позиції учасників судового провадження
Захисник ОСОБА_6 та засуджений ОСОБА_7 підтримали касаційну скаргу із внесеними захисником змінами.
Прокурор ОСОБА_5 заперечила проти задоволення касаційної скарги.
Мотиви Суду
Так, згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваження лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Натомість зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_7 , в якій він вказував на недопустимість доказів обвинувачення та заперечував проти наявності у своїх діях ознак розбою , апеляційний суд навів докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку вчиненому.
За встановлених місцевим та апеляційним судами фактичних обставин кримінального провадження дії ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 187 КК кваліфіковані правильно.
В основу вироку суд поклав показання потерпілого ОСОБА_8 , котрий в деталях розповів про обставини вчинення нападу на нього, показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , котрі були очевидцями злочину, брали участь у затриманні нападника, яким виявився ОСОБА_7 , дані протоколів слідчих дій, а також результати дослідження в судовому засіданні речових доказів.
Відповідно до вироку суду, потерпілий та свідки зі ОСОБА_7 раніше знайомі не були, в неприязних стосунках не перебували, при цьому дали логічні, послідовні показання про обставини вчинення злочину, які узгоджуються між собою та з іншими доказами, а тому об`єктивних підстав недовіряти їм у суду не було.
Дослідивши докази кримінального провадження, суд визнав їх достатніми для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаному з погрозою застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, поєднаному з проникненням у приміщення.
Вирок суду належним чином умотивований і відповідає вимогам ст. 374 КПК.
Твердження засудженого про неправильно застосований закон України про кримінальну відповідальність у частині кваліфікації його дій як розбій, а не як грабіж, є безпідставними.
За загальним визначенням розбій, як злочин проти власності, це напад із метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства. Погроза має місце тоді, коли винна особа, висловлюючи її в будь-якій формі (словами, жестами, демонстрацією зброї тощо), бажає, щоб у потерпілого склалося враження, що якщо він протидіятиме нападаючому або не виконає його вимог, ця погроза буде реалізована, а у потерпілого дійсно таке враження склалося. Метою погрози є намір одразу подолати опір потерпілого й упередити його протидію нападу. Головним критерієм реальності погрози при розбої є суб`єктивне сприйняття її потерпілим.
Так, за результатами дослідження доказів у кримінальному провадженні, у тому числі й показань самого потерпілого, судом беззаперечно встановлено, що у той момент, коли нападник направив на потерпілого предмет схожий на пістолет і висунув вимогу віддати гроші, останній спочатку злякався за своє життя, присів, натиснув тривожну кнопку, а вже потім почав опиратися. Тобто, у момент висунення вимоги про передачу коштів погроза застосування пістолету потерпілим сприймалася як така, що дійсно може бути реалізована.
Враховуючи, що розбій вважається закінченим з моменту вчинення нападу, опір, який потерпілий згодом почав чинити, у даному випадку на кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 187 КК не впливає.
Об`єктивних підстав вважати, що в момент висунення вимоги про негайну передачу коштів потерпілий не вбачав у діях нападника реальної загрози своєму життю та здоров`ю, судом не встановлено.
Таким чином, дослідивши докази кримінального провадження, надавши їм належну оцінку, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за який його засуджено.
Покарання ОСОБА_7 відповідає вимогам ст. 50, ст. 65 КК, є справедливим, пропорційним, співрозмірним ступеню тяжкості вчиненого, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Невизнання засудженим своєї винуватості у вчиненні розбою не вплинуло на вид та розмір призначеного йому покарання, яке є мінімальним у межах санкції ч. 3 ст. 187 КК.
Переглядаючи вирок в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 419 КПК дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі засудженого доводам, у тому числі і тим, на які останній послався у касаційній скарзі зі змінами, й обґрунтовано відмовив у їх задоволенні.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, не встановлено.
За таких обставин, касаційна скарга засудженого не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 434, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів
ухвалила:
Вирок Ленінського районного суду міста Кіровограда від 24 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 15 травня 2018 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3