Справа №333/2784/14-к
Провадження №1-кп/333/428/18
ВИРОК
Іменем України
10 липня 2018 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя кримінальне провадження за обвинуваченням:

ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, який має середню освіту, офіційно не працевлаштований, неодружений, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий: 11 серпня 2016 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч.1 ст.125, ч.1 ст.162 КК України на підставі ч.1 ст.70 КК України до 2 років обмеження волі. На підставі ст.ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробувальним терміном на 2 роки,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні слідчого СВ Жовтневого РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області ОСОБА_5 , знаходилось кримінальне провадження № 0002438 від 12.09.2013 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України.

В ході досудового розслідування по кримінальному провадженню, 14.09.2013 року за №520 слідчим було надано доручення в порядку ст.40 КПК України з метою перевірки на причетність до вчинення даного злочину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який мешкає за адресою АДРЕСА_1 , та зобов`язати його явкою прибути до Жовтневого РВ ЗМУ в Запорізькій області. При цьому слідчим було виписано повістку про виклик ОСОБА_4 на 17.09.2013 року на 13.00 год. до каб. 29 СВ Жовтневого РВ ЗМУ.

В ході виконання доручення слідчого, працівниками Жовтневого РВ ЗМУ, а саме дільничним інспектором СДІМ ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було здійснено вихід 17.09.2013 року о 06.00 год. за місцем мешкання ОСОБА_4 , однак останнього дома не було. Чекаючи ОСОБА_4 біля 5-го під`їзду буд. АДРЕСА_2 , 17.09.2013 року приблизно о 08.10 год. ОСОБА_4 підійшов до під`їзду де знаходиться його помешкання

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підійшли до ОСОБА_4 , представились працівниками міліції та пред`явили службові посвідчення, запитали дані ОСОБА_4 . Однак останній відповів, що це не має значення, та не зупиняючись, направився до під`їзду. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 направились за ним. Знаходячись в під`їзді, на першому поверсі біля вхідних дверей з під`їзду, ОСОБА_8 намагався пояснити ОСОБА_4 про те, що йому необхідно з`явитися до слідчого. У відповідь ОСОБА_4 почав використовувати нецензурну лексику на адресу працівників міліції. ОСОБА_7 зробив зауваження ОСОБА_4 стосовно його поведінки , в результаті чого ОСОБА_4 почав розмахувати руками, намагаючись нанести працівнику міліції тілесні ушкодження. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , було зроблено зауваження ОСОБА_4 про зупинення його протиправних дій. Далі ОСОБА_4 не реагуючи на прохання працівників міліції, направився до вхідних дверей свого помешкання, при цьому продовжував вживати нецензурну лексику на адресу працівників міліції. На прохання працівників міліції зупинитися, ОСОБА_4 зупинився біля дверей до кв. АДРЕСА_3 та повернувшись обличчям до ОСОБА_6 на відстані витягнутої руки, умисно, з метою нанесення тілесних ушкоджень, не реагуючи на законні вимоги працівника правоохоронного органу, різким рухом голови наніс удар в область голови останньому, після чого відразу наніс удар кулаком правої руки в область правої скроневої частини. ОСОБА_7 в свою чергу намагався відтягнути ОСОБА_4 від свого колеги, в результаті чого останній схватив ОСОБА_7 за шкіряний піджак в області правого плеча та пошкодив його. Після цього ОСОБА_4 був затриманий та доставлений до Жовтневого РВ ЗМУ ГУМВС України. Таким чином, ОСОБА_4 усвідомлюючи, що перед ним знаходились працівники правоохоронного органу, умисно наніс тілесні ушкодження ОСОБА_6 у вигляді садна в тім`яній області та над лівою вушною раковиною, котрі згідно висновку експерта №3533 від 30.09.2013 року кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, під час виконання ОСОБА_6 своїх службових обов`язків, а саме - перевірки на причетність ОСОБА_9 до скоєння злочину відповідно до доручення слідчого, наданого в порядку ст. 40 КПК України.

Суд вважає вказане обвинувачення доведеним та кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч.2 ст.345 КК України, як умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Під час судового розгляду ОСОБА_4 визнав себе винуватим у повному обсязі у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, та пояснив, що йому зрозуміло обвинувачення, права, передбачені КПК України, він погоджується із обставинами, зазначеними в обвинувальному акті, із зібраними у кримінальному провадженні доказами, як достовірними, належними і допустимими, знає про міру та вид покарання, передбаченими КК України за вказані злочини і його заява про винуватість не є результатом якихось погроз або обіцянок.

Дійсно, в середині серпня 2013 року в ранковий час доби, на першому поверсі під`їзду №5 буд. АДРЕСА_2 , між ним та ОСОБА_6 , ОСОБА_7 які представились працівниками міліції та пред`явили службові посвідчення, виник конфлікт, в ході якого він рухом голови наніс удар в область голови та один удар кулаком правої руки в область правої скроневої частини ОСОБА_6 . ОСОБА_7 в свою чергу намагався відтягнути його від ОСОБА_6 , в результаті чого він схватив ОСОБА_7 за шкіряний піджак в області правого плеча та пошкодив його. В подальшому він був затриманий та доставлений до Жовтневого РВ ЗМУ ГУМВС України.

У скоєному щиросердечно розкаюється.
Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 у повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, при обставинах, викладених у обвинувальному акті, приймаючи до уваги, що прокурор та обвинувачений не оспорювали обставини, встановлені органом досудового розслідування, учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, суд учасникам кримінального провадження роз`яснив положення ч.3 ст.349 КПК України, так як прокурор запропонував саме у такому порядку досліджувати докази по даному кримінальному провадженню.

Вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин, які ніким не оспорюються.

Враховуючи викладене, суд допитавши у судовому засіданні обвинуваченого ОСОБА_4 дослідивши матеріали, які характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчинені інкримінованого йому злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

Показання обвинуваченого ОСОБА_4 під час досудового розслідування і в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції, оскільки вони достатньо вагомі (переконливі), чіткі (точні), узгоджені між собою (без суперечностей), а тому достовірні і відповідають критеріям якості доказів, встановленим п.150 рішення ЄСПЛ в справі «Нечипорук і Йонкало проти України» та п.57 рішення ЄСПЛ в справі «Яременко проти України».

Частина 2 ст.61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

При призначенні покарання ОСОБА_4 суд враховує ступінь тяжкості скоєного ним злочину, який відповідно до ст.12 КК України, є злочином середньої тяжкості, його суспільну небезпечність, вік та здоров`я обвинуваченого (на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, не є інвалідом), характеризуючи особистість обвинуваченого обставини раніше судимий, має постійне місце проживання та реєстрацію, не одружений, офіційно не працює.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 року виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставить у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 згідно ст.66 КК України, суд визнає щире каяття, що підтверджується його поведінкою під час досудового розслідування та судового розгляду.
Обставин, що обтяжують покарання, ОСОБА_4 згідно ст.67 КК України, судом не встановлено.

У рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03 жовтня 2002 року Європейський суд з прав людини зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою.

Враховуючи тяжкість скоєного ОСОБА_4 злочину, дані про його особу, наявність у обвинуваченого судимості, щире каяття обвинуваченого, його позитивну поведінку після вчинення злочинів (не порушував покладені на нього процесуальні обов`язки щодо явки до органу досудового розслідування, суду), суд з урахуванням вимог ст.75 КК України приходить до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства та звільнення його від покарання з випробуванням.

Оскільки ОСОБА_4 вчинив злочин до постановлення вироку Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 серпня 2016 року, суд вважає остаточним призначити покарання за правилами ч.4 ст.70 КК України.

Запобіжний захід до обвинуваченого не застосовувався.

Процесуальні витрати по кримінальному провадженню відсутні.

Питання про долю речових доказів суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України.

Керуючись ч.3 ст.349, ст.ст.366-368, 370-371, 373-374, 376, 395 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.345 КК України та призначити йому покарання у виді 1(одного) року обмеження волі;

На підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначеним вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 серпня 2016 року, призначити ОСОБА_4 остаточне покарання у вигляді 2 (двох) років обмеження волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 (два) роки.

Згідно вимог ст.76 КК України, у зв`язку зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, покласти на ОСОБА_4 такі обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Речові докази: шкіряна куртка коричневого кольору, яка знаходиться на відповідальному зберігання у потерпілого ОСОБА_7 - залишити у користуванні останнього.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області через Комунарський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Суддя ОСОБА_1