Справа №:755/8314/18
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" червня 2018 р. слідчий суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , секретар судових засідань ОСОБА_2 , за участю слідчого ОСОБА_3 , розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні в м. Києві клопотання слідчого Дніпровського управління поліції ГУНП в місті Києві ОСОБА_3 про арешт майна у рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000189 від 28.09.2017, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України,
в с т а н о в и в :
До слідчого судді даного місцевого суду надійшло зазначене клопотання слідчого, яке погоджене з прокурором Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_4 , та обґрунтовано тим, що слідчим відділом Дніпровського управління поліції ГУНП в місті Києві проводиться досудове розслідування у вищезазначеному кримінальному провадженні.

Клопотання мотивоване тим, що до Київської місцевої прокуратури №4 надійшла заява представника ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 , про те, що невстановлена особа шляхом обману, використовуючи підробні документи на право власності на майно а саме на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належала ОСОБА_7 (яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ), заволоділа вказаним майном, чим завдала ОСОБА_5 матеріального збитку.

В ході проведення досудового слідства встановлено, квартира, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , належала ОСОБА_7 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Ленінградською районною державною адміністрацією м.Києва ввід 14.05.1996 року №1825 та свідоцтва про право на спадщину, виданого Київською міською державною нотаріальною конторою №12 від 01.03.2007 року №4-420.

Так, за життя ОСОБА_7 , заповіла належну їй квартиру синові ОСОБА_5 , згідно заповіту, який 17.08.1999 року посвідчено державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 .

29.05.2017 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 померла, відповідно після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина. Єдиним спадкоємцем (за законом та за заповітом) за майном померлої є її син ОСОБА_5 , який проживає за адресою АДРЕСА_2 .

Після смерті матері, ОСОБА_5 звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини у вигляді квартири за адресою АДРЕСА_1 . Проте виявилось, що після смерті спадкодавця, а саме ІНФОРМАЦІЯ_3 зазначена квартира була продана ОСОБА_9 згідно договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_10 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11 , та зареєстровано в реєстрі за №1235. Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири, вказана квартира, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 належить ОСОБА_9 згідно договору дарування від 12.08.2008 року, згідно якого ОСОБА_7 подарувала, а він прийняв в дар квартиру за адресою АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_12 , та зареєстрованим КП Київським БТІ 10.09.2008 року за №2119.

Згідно офіційної відповіді КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» квартира за адресою АДРЕСА_1 на праві приватної власності зареєстрована за ОСОБА_7 , та ніколи не реєструвалась за ОСОБА_9 .

В подальшому ОСОБА_10 реалізував вказану квартиру ОСОБА_13 , згідно договору купівлі-продажу квартири від 17.01.2018 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_14 .

На даний час, як вказує заявник, встановлено, що невстановлені досудовим слідством особи які набули права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 шляхом обману (реєстрації права власності за підробленими документами), реалізували квартиру третім особам, завдавши тим самим майнової шкоди спадкоємцям за майном померлої ОСОБА_7 .

Як зазначає автор клопотання, та як вбачається з матеріалів клопотання, квартира за адресою АДРЕСА_1 стала об`єктом злочинного посягання, відповідно є речовими доказами у кримінальному провадженні №0000189 від 28.09.2017 року. Так згідно постанови про визнання речових доказів від 11.10.2017 року, що винесена на підставі ст. 98 КПК України, квартира за адресою АДРЕСА_1 визнана речовим доказом.

Тож, заявник, враховуючи положення ст. 170 КПК України, просив накласти на це майно арешт з підстав вказаних у частині 2 зазначеної статті Кодексу.
У судовому засіданні слідчий клопотання підтримав у повному обсязі, просив задовольнити з підстав викладених у його мотивувальній частині.

В свою чергу, враховуючи положення ст. 172 КПК України слідчий суддя вважає за можливе розглядати дане клопотання у відсутність інших учасників процесу, тож дослідивши надане клопотання на відповідність КПК України кримінальне провадження, заслухавши думку учасників процесу, слідчий суддя приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт на майно накладається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Речовими доказами згідно ч. 1 ст. 98 КПК України є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Так, в судовому засіданні слідчим суддею встановлено, що клопотання про арешт майна подано, у відповідності до ст. 170 КПК України, оскільки останнє містить в собі критерії визначені ч. 2 цієї статті Кодексу, а саме є речовим доказом.

Клопотання відповідає вимогам ст. 171 КПК України.
Зазначене у клопотанні майно відноситься до видів передбачених Главою 17 Розділу ІІ КПК України, на які може бути накладено арешт.
Крім того, на підставі вимог ч. 5 ст. 9 КПК України, слідчий суддя враховує, що виходячи з положень Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Також, у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції зазначено, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.) ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним, тобто для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії», п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.).

При цьому, у судовому засіданні слідчим суддею не встановлено, що клопотання суперечить вищезазначеним вимогам КПК України, тобто не містить правових підстав для арешту майна, достатності доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення, вказівки на розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження або не є пропорційним, тобто не відповідає тяжкості правопорушення і становитиме особистий і надмірний тягар для володільця майна.

Тож, слідчий суддя погоджується з висловленою у судовому засіданні думкою заявника про те, що необхідно накласти арешт на майно на підставі ст. 170 КПК України, оскільки є достатні підстави вважати, що це майно відповідає критеріям, зазначеним у частині другій статті 170 цього Кодексу.

За таких обставин, слідчий суддя враховуючи правову підставу для арешту майна; наслідки арешту майна для інших осіб; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження приходить до висновку, що клопотання підлягає задоволенню та вважає за необхідне застосувати найменш обтяжливий спосіб арешту майна, тобто такий спосіб арешту майна, який не призведе до наслідків, які суттєво позначаються на інтересах осіб та накласти арешт саме на підставі ч. 2 ст. 170 КПК України, оскільки існує обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти з дотриманням відповідних положень національного законодавства та принципів верховенства права.

Враховуючи викладене, слідчий суддя дослідивши матеріали клопотання, долучені до нього документи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись законом, оцінюючи сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку вважає, що наявні у провадженні докази, передбачені параграфами 3-5 Глави 4 КПК України (показання, речові докази і документи та інші) свідчать про те, що клопотання в цій частині є обґрунтованим, та підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1-29, 131-132, 170-173, 309, 369-372, 376 КПК України, слідчий суддя

п о с т а н о в и в :
Клопотання задовольнити.

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_3 , яка на даний час на праві власності зареєстрована за ОСОБА_13 - шляхом заборони розпорядженням зазначеним майном.
Негайне виконання ухвали про арешт майна покласти на слідчого Дніпровського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_3 .

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва протягом п`яти днів з дня її оголошення.
Копію ухвали негайно після її постановлення вручити учасникам процесу, третім особам, які були присутні під час оголошення ухвали. У разі відсутності таких осіб під час оголошення ухвали копія ухвали надсилається їм не пізніше наступного робочого дня після її постановлення.
Роз`яснити сторонам кримінального провадження, що підозрюваний, захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково, арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування за їх клопотанням, якщо вони доведуть, що в подальшому в застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Слідчий суддя: ОСОБА_1