Провадження №1-в/127/480/18
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 липня 2018 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

у складі головуючого - судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань клопотання про звільнення від відбування покарання або пом`якшення призначеного покарання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Берлін (Федеративна Республіка Німеччина), до засудження проживаючого по АДРЕСА_1 , громадянина України, засудженого 16.06.1999 року Вінницьким обласним судом за пунктами "а", "г" ст. 93, ч. 3 ст. 142, ч. ч. 3, 5, 6 ст. 19 ч. 3 ст. 140 Кримінального кодексу України, з урахуванням положень ст. 42 Кримінального кодексу України до остаточного покарання у виді смертної кари - розстрілу з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

25.05.2000 року ухвалою Верховного Суду України вирок щодо засудженого ОСОБА_3 змінено, ухвалено на підставі ст. 42 Кримінального кодексу України вважати ОСОБА_3 засудженим за пунктами "а", "г" ст. 93, ч. 3 ст. 142, ст. 19 ч. 3 ст. 140 Кримінального кодексу України до покарання у виді довічного позбавлення волі, -

за участю учасників судового провадження:

прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_3 про звільнення засудженого від відбування покарання або пом`якшення призначеного покарання.
Клопотання мотивоване тим, що засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)", просить переглянути судове рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 405-1, ч. ч. 1-3 ст. 409 КПК України 1960 року, який звільняє від покарання або пом`якшує кримінальну відповідальність.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_3 підтримав клопотання та просить його задовольнити. Пояснив, що він відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)". На даний час відбув 27 років покаранння з урахуванням ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 30.09.2016 року, згідно якої на підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 09.04.1996 року по 25.05.2000 року. Зазначив, що розкаявся у вчиненому. Вважає, що став на шлях виправлення та відповідно до Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практики Європейського Суду з прав людини відпали підстави для подальшого тримання його в установі виконання покарань. Посилаючись на ч. 1 ст. 405-1, ч. ч. 1-3 ст. 409 КПК України 1960 року, рішення Конституційного Суду України від 26.01.2011 № 1-рп/2011, Європейську конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод, практику Європейського Суду з прав людини, просить суд звільнити його від подальшого відбування покарання або пом`якшити призначене покарання.
Захисник ОСОБА_6 підтримав клопотання та пояснив, що засуджений відбув тривалий строк покарання, став на шлях виправлення, а тому просить клопотання задовольнити.

Прокурор ОСОБА_5 заперечує проти задоволення клопотання засудженого, оскільки воно не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, яке не передбачає заміну довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням або умовно дострокове звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі. Умовно -дострокове звільнення від відбування покарання або заміна невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням може відбуватися лише відповідно до вимог ст. ст. 81, 82 Кримінального кодексу України. Зазначив, що ухвалою Верховного Суду України від 25.05.2000 року вирок щодо засудженого ОСОБА_3 було змінено та ухвалено на підставі ст. 42 Кримінального кодексу України вважати ОСОБА_3 засудженим до покарання у виді довічного позбавлення волі, що є пом`якшенням покарання відносно до покарання у виді смертної кари - розстрілу, яке було призначене засудженому вироком Вінницького обласного суду від 16.06.1999 року. Крім того, засуджені до довічного позбавлення волі відповідно до вимог чинного законодавства, відбувши 20 років покарання, можуть звернутися до президента з проханням про помилування.

Суд, дослідивши матеріали клопотання, оглянувши в судовому засіданні матеріали особової справи засудженого, заслухавши думку учасників судового розгляду, дійшов таких висновків.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 відбуває покарання за вироком Вінницького обласного суду від 16.06.1999 року згідно якого його засуджено за пунктами "а", "г" ст. 93, ч. 3 ст. 142, ч. ч. 3, 5, 6 ст. 19 ч. 3 ст. 140 Кримінального кодексу України, з урахуванням положень ст. 42 Кримінального кодексу України до остаточного покарання у виді смертної кари - розстрілу з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

25.05.2000 року ухвалою Верховного Суду України вирок щодо засудженого ОСОБА_3 змінено, ухвалено на підставі ст. 42 Кримінального кодексу України вважати ОСОБА_3 засудженим за пунктами "а", "г" ст. 93, ч. 3 ст. 142, ст. 19 ч. 3 ст. 140 Кримінального кодексу України до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Вирок набрав законної сили та звернутий до виконання.

Згідно ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 30.09.2016 року засудженому на підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 09.04.1996 року по 25.05.2000 року.

На даний час засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)".

Суд зазначає, що з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 29.12.1999 року №11-рп/99 (справа про смертну кару) і до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22.02.2000 року № 1483, яким введений новий вид покарання - довічне позбавлення волі, існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року, стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положень Кримінального Кодексу 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом №1483 стосовно встановлення нового виду покарання.

Разом з тим, наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання лише у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Кримінальний кодекс України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94).

Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).

В Рішенні Конституційний Суд України, зокрема, зазначає, що альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Як зазначив Конституційний Суд України про зворотну дію кримінального закону в часі, «зіставлення положень статей 8, 58, 92, 152, пункту 1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України та статті 6 Кодексу дає підстави дійти висновку, що виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

Положення Кримінального кодексу України 1960 року зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22 лютого 2000 року № 1483-111, якими смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі, треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотню дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені Кримінальним кодексом України 1960 року, до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Кримінального, кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України», у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим законом не було виконано.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.01.2011 року № 1-рп/2011 року (справа про заміну смертної кари довічним позбавленням волі) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі "Скоппола проти Італії" від 17 вересня 2009 року, заява №10249/03).

Враховуючи вище зазначене, суд вважає, що рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 року N 11-рп/99 (справа про смертну кару), яким визнано неконституційною смертну кару в України, не є новим законом, що пом`якшив кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів.

Таким чином, оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена КК України в редакції 1960 року на час вчинення засудженим особливо тяжкого злочину, то положення КК України в редакції 1960 року зі змінами, внесеними Законом №1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та покращують його правове становище, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються і на засудженого, який вчинив особливо тяжкий злочин, відповідальність за який передбачена КК України в редакції 1960 року до набрання чинності зазначеним законом.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах «Алакрам Хумматов проти Азербайджану » від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).Суд зазначає, що Кримінальний кодекс України 2001 року визначає два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Крім того, суд зазначає, що пунктами 2, 3 частини 1 статті 537 Кримінального процесуального кодексу України встановлено, що під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.
Можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким передбачені статтями 81, 82 Кримінального кодексу України відповідно та можуть застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким до засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України у сфері кримінальної юстиції не передбачені.

Проте, законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.

Частиною першою статті 87 Кримінального кодексу України встановлено право здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.

Згідно з частиною другою статті 87 Кримінального кодексу України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Суд вважає за потрібне роз`яснити засудженому ОСОБА_3 , що відповідно до пунктів 2-5, 9 Положення «Про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015, помилування засуджених здійснюється у виді: заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років; повного або часткового звільнення від основного і додаткового покарань. Право клопотати про помилування має в тому числі особа, яка засуджена судом України і відбуває покарання в Україні. Клопотання про помилування може бути подано після набрання вироком законної сили, а у разі оскарження вироку в касаційному порядку - після прийняття рішення відповідним судом. У випадку засудження особи до довічного позбавлення волі, клопотання про її помилування може бути подано після відбуття нею не менше двадцяти років призначеного покарання. Особи, які засуджені за тяжкі чи особливо тяжкі злочини або мають дві і більше судимостей за вчинення умисних злочинів чи відбули незначну частину призначеного їм строку покарання, можуть бути помилувані у виняткових випадках за наявності надзвичайних обставин. Під час розгляду клопотання про помилування враховуються: ступінь тяжкості вчиненого злочину, строк відбутого покарання, особа засудженого, його поведінка, щире каяття, стан відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди, сімейні та інші обставини; думка адміністрації установи виконання покарань або іншого органу, який виконує покарання, спостережної комісії, служби у справах дітей, місцевого органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, громадських об`єднань та інших суб`єктів про доцільність помилування.

Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Такою можливістю вправі скористатися і ОСОБА_3 .
Крім того, суд зазначає, що у справі «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року Європейський суд з прав людини у своєму рішенні висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов.

З даного рішення слідує, що на виконання рішень Європейського суду держава повинна внести відповідні зміни до законодавства, провести реформи механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення.

Разом з тим, на даний час, до прийняття відповідного Закону, відсутні передбачені законодавством України підстави для звільнення ОСОБА_3 від відбування покарання або пом`якшення призначеного покарання.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про звільнення від відбування покарання або пом`якшення призначеного покарання, слід відмовити.

Керуючись статтями 81, 82, 87 Кримінального кодексу України, статтями 369-372, 376, 392-395, 532, 537, 539 Кримінального процесуального кодексу України, суд -
У Х В А Л И В:
В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про звільнення від відбування покарання або пом`якшення призначеного покарання - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Вінницької області шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя