Постанова
Іменем України
18 жовтня 2018 року

м. Київ
справа № 360/1436/16-к
провадження № 51-2680 км 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на вирок Бородянського районного суду Київської області від 23 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 07 березня 2017 року у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000825 за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу за вироком Ірпінського міського суду Київської області від 24 квітня 2015 року за ч.1 ст.309,ст.71 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки 6 місяців,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Бородянського районного суду Київської області від 23 грудня 2016 року ОСОБА_8 засуджено за ч.3 ст.187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією частини належного йому майна.
На підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом часткового складання покарання за даним вироком і покарання за вироком Ірпінського міського суду Киїівської області від 24 квітня 2015 року ОСОБА_9 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців із конфіскацією частини належного йому майна.
Застосовано положення ч.5 ст.72 КК України.
Даним вироком також засудженого ОСОБА_10 за ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки.
Вирішено питання про речовий доказ у провадженні.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 07 березня 2017 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
За вироком суду встановлено, що 19 серпня 2014 року, приблизно о 01-й годині ночі, ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , за попередньою змовою між собою, з метою таємного викрадення чужого майна, прибули до будинку АДРЕСА_2 , де проживав ОСОБА_11 , і, відчинивши вікно, а потім із середини - вхідні двері, проникли до веранди будинку, де були помічені ОСОБА_11 . ОСОБА_10 , намагаючись не бути впізнаним потерпілим, присів, прикриваючи руками своє обличчя, а потім з будинку втік і таким чином з причин, що не залежали від його волі, не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, а ОСОБА_8 в цей час, незважаючи на те, що його протиправні дії були викриті потерпілим, продовжуючи свій злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном, застосував до потерпілого ОСОБА_11 фізичне насильство, небезпечне для його життя і здоров`я, став наносити останньому удари металевим предметом по голові та іншим частинам тіла, заподіявши йому середньої тяжкості тілесне ушкодження, а також легкі тілесні ушкодження , у зв`язку з опором ОСОБА_11 , не заволодівши майном, ОСОБА_8 з місця вчинення злочину втік.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_8 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати постановлені щодо нього судові рішення та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Зазначає, що його вина у інкримінованому правопорушенні не доведена, злочину він не вчиняв, із братом ОСОБА_10 протягом тривалого часу взагалі не бачився та не спілкувався. Суд неповно та не всебічно дослідив докази. Стверджує, що обвинувальний вирок щодо нього ґрунтується на недопустимих доказах. Зокрема, звертає увагу на протокол огляду місця події із потерпілим, який на його думку не відповідає вимогам КПК, оскільки містить виправлення у даті його складання та не містить підпису потерпілого ОСОБА_11 . Зазначає, що під час проведення впізнання слідчий залишала приміщення, у якому проводилась вказана слідча дія, тому могла спілкуватися із потерпілим. Суд апеляційної інстанції допущені місцевим судом порушення залишив поза увагою. Рішення судів не відповідають вимогам статті 370 КПК, через їх необґрунтованість і невмотивованість.

Позиції інших учасників судового провадження

Засуджений та захисники вимоги касаційної скарги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити.

Прокурор у суді касаційної інстанції заперечив проти задоволення вимог касаційної скарги засудженого та просив залишити оскаржувані судові рішення без зміни.

Мотиви суду

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу та переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни касаційним судом судового рішення є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок, а виходить із обставин, установлених цими судами.
Аргументи засудженого щодо незгоди з даною судом оцінкою доказів, оспорювання встановлених за результатами судового розгляду фактів з викладенням власної версії подій стосуються по суті невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що виходячи з вимог статті 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Разом із тим при перевірці судових рішень не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено.
Відповідно до вимог ч.3 ст. 370, п.2 ч.3 ст. 374 КПК вказані висновки ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом відповідно до статті 94 зазначеного Кодексу. Зміст обставин і доказів докладно наведено у вироку.

Судові рішення свідчать, що суди ретельно перевіряли доводи, аналогічні тим, що викладені у касаційній скарзі. Зазначені в них мотиви про визнання цих доводів безпідставними, колегія суддів знаходить обґрунтованими і такими, що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам.
Як убачається з вироку, винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.187 КК України доводиться показання потерпілого ОСОБА_11 , який впізнав ОСОБА_10 , тому, що знав його раніше і запам`ятав обличчя ОСОБА_8 , який наносити йому удари металевим предметом, після чого втік; показаннями свідка ОСОБА_12 , яка повідомила, що чітко бачила на веранді свого будинку двох осіб, один з яких бив потерпілого по голові;показаннями свідка ОСОБА_13 сусідки потерпілого, яка прийшла на шум , та побачила в коридорі закривавленого потерпілого, відчинене вікно і монтіровку, що лежала біля вікна.
Крім того, здійснено судом посилання і на процесуальні докази у провадженні протокол огляду місця події від 18.08.2014 року, з якого вбачається, що у будинку за місцем проживання потерпілого зафіксовано слідову інформацію , а саме , що вікно біля вхідних дверей відчинене та має механічне пошкодження, під вікном лежить металевий предмет схожий на монтіровку, у веранді на стінах, дверях, підлозі є плями речовини схожої на кров. Протоколи пред`явлення особи для впізнання від 04.07.2016 року і 25.06.2016 року, свідчить, що потерпілий ОСОБА_11 впізнав ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , як осіб, які здійснили на нього напад. Висновок судово-медичної експертизи №159 підтверджує, що потерпілому ОСОБА_11 заподіяно тілесні ушкодження , які відносяться до легких та середньої тяжкості тілесних ушкоджень.
Таким чином, суд оцінив у сукупності показання потерпілого, свідків, висновок експертизи, довідку обласної психоневрологічної лікарні №2 від 13.07.2016 року №65, яка спростовує доводи ОСОБА_8 , що він на момент події злочину знаходився на стаціонарному лікуванні, висновок комплексної судової психолого-психіатричної експертизи №307 від 27.07.2016 року та інші письмові докази, які є взаємоузгодженими, належними та допустимими та в своїй сукупності доповнюють один одного і дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_14 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України. Критичну оцінку окремих доказів належним чином вмотивовано.

Виходячи з положень ст. 187 КК, розбій характеризується нападом, який може бути відкритим або несподіваним для потерпілого (таємним). При цьому напад завжди супроводжується насильством над потерпілим як способом подолання дійсного чи можливого опору з метою заволодіння чужим майном.

Обов`язковою ознакою розбійного нападу є небезпечне для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, насильство.
При цьому фізичне насильство полягає у силовому впливові на потерпілого, який призводить до заподіяння йому легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я або незначною втратою працездатності, середньої тяжкості або тяжкого тілесного ушкодження, а також в інших насильницьких діях, які не призвели до вказаних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров`я в момент їх заподіяння.
Розбій вважається закінченим злочином з моменту нападу, поєднаного із застосуванням або погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я, незалежно від того, заволодів майном злочинець чи ні.
Ураховуючи викладене, твердження касаційної скарги засудженого ОСОБА_8 про те, що інкримінованого злочину він не вчиняв, не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону.
Правильно, відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, з урахуванням обставин справи та даних про особу винного, ОСОБА_8 судом призначено покарання, передбачене санкцією ч. 3 ст. 187 КК України, яке є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових правопорушень.

Також не є слушними посилання засудженого на те, що протокол огляду місця події від 18.08.2014 року та протокол пред`явлення для впізнання ОСОБА_8 від 04.07.2016 року є недопустимими доказами у кримінальному провадженні.
За змістом положень статей 86, 87 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КПК України. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, а також докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Виправлення у даті складання протоколу огляду місця події від 18.08.2014 року підтверджується поясненнями слідчого ОСОБА_15 , яка повідомила , що нею дійсно була допущена помилка у даті складання протоколу тому, що процесуальна дія була розпочата пізно вечором і закінчена наступної доби .
Відсутність підпису потерпілого ОСОБА_11 у даному протоколі, пояснюється тим, що на початку зазначеної слідчої дій потерпілий був присутній, потім його забрала швидка допомога, а тому при подальшому складанні протоколу про огляд місця події та його підписанні він не був присутнім.
Таким чином, наведені засудженим обставини не є істотними порушеннями, які тягнуть за собою визнання доказу недопустимим та не впливають на достовірність зафіксованих у протоколі даних, тому зазначені докази правильно визнано належними та допустимими.
Спростовуються і матеріалами провадження доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_8 про те, що слідчий під час проведення впізнання залишав приміщення та міг повідомити потерпілому номер таблички під якою він знаходився, оскільки ні захисник, ні сам підозрюваний не зазначили в протоколі пред`явлення для впізнання ОСОБА_8 від 04.07.2016 року будь-які зауваження з цього приводу, а матеріали кримінального провадження не містять жодних доказів допущення порушень під час проведення впізнання ОСОБА_8 .
Під час розгляду кримінального провадження, суди в повній мірі дотрималися вимог ст. ст. 10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у поданні доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Усі твердження щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неналежної оцінки доказів, які аналогічні доводам апеляцій засудженого та його захисника, повністю перевірені апеляційним судом, на них надано вмотивовані відповіді, ухвала суду відповідає вимогам ст.ст. 370, 419 КПК України.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, колегією суддів не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги засудженого відсутні.
У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII), колегія суддів вважає за необхідне залишити оскаржувані судові рішення без зміни.

З цих підстав Суд ухвалив:

Вирок Бородянського районного суду Київської області від 23 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 07 березня 2017 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3