Постанова
Іменем України
01 листопада 2018 року

м. Київ
справа № 200/20042/15-к
провадження № 51-1216км18

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_7 на вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2017 року й ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000751, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Дніпропетровська, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2017 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.
Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_7 в рахунок відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди: 20706, 09 грн та 70000 грн відповідно, а також 15300 грн процесуальних витрат, пов`язаних з оплатою допомоги представника потерпілого, який надає правову допомогу за договором.
Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у тому, що він близько 18:00 21 лютого 2015 року, перебував біля будинку № 48 на вул. Запорізьке шосе у м. Дніпро, де у нього внаслідок дорожньо-транспортної пригоди виник конфлікт з громадянином ОСОБА_7 .
У ході конфлікту ОСОБА_6 сів у кабіну вантажного автомобіля Reno, державний номер НОМЕР_1 , в свою чергу, ОСОБА_7 також наблизився до вказаного автомобіля з метою зупинити ОСОБА_6 , щоб останній не покинув місце дорожньо-транспортної пригоди. У цей час, у ОСОБА_6 виник умисел, спрямований на спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_7 .
Реалізовуючи раптово виниклий умисел на спричинення тяжких тілесних ушкоджень. ОСОБА_6 узяв з переднього правого сидіння газовий пістолет «Rohm RG 89», навів його у обличчя ОСОБА_7 та з відстані від 26 сантиметрів до 60 сантиметрів здійснив постріл у обличчя останнього.
В результаті пострілу порохові гази і частки газового заряду потрапили у праве око потерпілого ОСОБА_7 , в результаті чого останньому були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: проникаючого корнеосклерального поранення правого ока з випадінням оболонок, що призвело до травматичної катаракти, артифакції, іридоцикліт), офтальмогіпертензії, гемофтальму правого ока, які за своїм характером відносяться до тяжкого тілесного ушкодження, що призвело до стійкої втрати працездатності не менш ніж на 1/3.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2017 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ставить питання про скасування судових рішень у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість. Стверджує про неправильну кваліфікацію його дій та вважає, що його діяння слід кваліфікувати за ст. 128 КК України та застосувати до нього положення ст. 75 КК України.
Потерпілий ОСОБА_7 у касаційній скарзі також стверджує про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та просить перекваліфікувати дії засудженого з ч. 1 ст. 121 КК України на ст. 128 КК України та на підставі ст. 75 КК України звільнити останнього від відбування покарання із випробуванням.
Позиції інших учасників судового провадження
Від учасників судового провадження заперечень на касаційні скарги не надходило.
У судовому засіданні прокурор заперечувала проти задоволення касаційних скарг.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені у касаційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Мотиви Суду
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, суд першої інстанції послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК України.

Зокрема, свої висновки про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за викладених у вироку обставин, суд першої інстанції обґрунтував показаннями потерпілого ОСОБА_7 про обставини вчинення злочину, показаннями свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , даними протоколів огляду від 21 та 23 лютого 2015 року, даними судово-медичної експертизи № 2128е від 07 травня 2015 року, а також іншими доказами, зміст яких детально відтворено у вироку.
Сукупність наведених у вироку доказів, переконливо свідчить про те, що ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121 КК України.
Обов`язковою ознакою складу злочину, передбаченого ст. 121 КК України є наявність вини особи у формі прямого чи непрямого умислу на спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень. Тобто особа повинна передбачати суспільно небезпечні наслідки своїх дій і бажати їх настання (прямий умисел) або ж хоча і не бажати, але свідомо припускати настання цих наслідків (непрямий умисел). При цьому питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
Так, умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження (ст. 121 КК України) з об`єктивної сторони характеризується протиправним посяганням на здоров`я іншої людини, шкідливими наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді спричинення тілесних ушкоджень, встановлення причинного зв`язку між зазначеним діянням та наслідками.
Кримінальна відповідальність за необережне тілесне ушкодження (стаття 128 КК України) настає за наявності таких самих елементів об`єктивної сторони, як і складу злочину, передбаченого статтею 121 КК України, за умови, якщо були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, а за суб`єктивною стороною цей злочин проявляється в необережній формі вини у виді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.
Розмежування умисного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень (частина перша статті 121 КК України) і необережного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень (стаття 128 КК України) здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів. Окрім того, при визначенні ступеня тяжкості заподіяних тілесних ушкоджень за способом вчинення діяння враховуються локалізація, характер, механізм утворення травм та ушкоджень, які можуть бути визнані тяжкими, в тому числі й небезпечними для життя в момент заподіяння, а зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених злочинах з матеріальним складом обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до цих наслідків.
З встановлених як судом першої так і судом апеляційної інстанцій обставин справи вбачається, що ОСОБА_6 у ході словесного конфлікту з потерпілим сів у кабіну вантажного автомобіля Reno і, при наближенні ОСОБА_7 до кабіни автомобіля, узяв з переднього правого сидіння газовий пістолет «RohmRG 89», навів його у обличчя останнього та з відстані 26-60 сантиметрів здійснив постріл. За даними висновків судово-медичних експертиз у потерпілого виявлені тілесні ушкодження проникаючого корнеосклерального поранення правого ока з випадінням оболонок, що призвело до травматичної катаракти, артифакції, іридоцикліту, офтальмогіпертензії, гемофтальму правого ока. За своїм характером виявлені ушкодження відносяться до тяжких тілесних ушкоджень і могли утворитися від одномоментної дії числених твердих сторонніх тіл в область правого ока.

За встановлених судом фактичних обставин дії ОСОБА_6 носили активний характер та останній раптово діяв щодо потерпілого.
Наведені обставини в сукупності з даними про локалізацію і характер утворення тілесних ушкоджень свідчать про те, що ОСОБА_6 умисно здійснюючи постріл з газового пістолета в обличчя потерпілого без будь-якого попередження з відстані від 26 до 60 сантиметрів, який цього не очікував і не спроможний був захищатися, розраховував на особливу вразливу дію застосованого знаряддя і такі можливі наслідки, як поранення потерпілого, від чого його здоровю буде спричинена шкода, і хоча не бажав, але свідомо припускав такі наслідки. При чому тяжкість цих наслідків у його свідомості не була конкретизована, тобто ОСОБА_6 діяв з невизначеним і непрямим умислом. У такому випадку є всі підстави констатувати наявність непрямого умислу в діях ОСОБА_6 щодо спричинення потерпілому тяжкого тілесного ушкодження за якого особа хоча не бажає спричинити але свідомо припускає спричинення шкоди здоров`ю потерпілого, однак при цьому не конкретизує точними межами у своїй свідомості тяжкості цієї шкоди. У таких випадках, особа має відповідати за той результат (шкоду), який фактично було заподіяно, тобто умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень.

Зазначені обставини вказують на наявність у діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого статтею121 КК України, що виключають можливість кваліфікації цього діяння за ознаками необережного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження.
При призначенні покарання, яке ОСОБА_6 має відбувати реально, суд правильно врахував, ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відносяться до тяжких, конкретні обставини вчинення злочину, характер та спосіб вчиненого, роль засудженого у вчиненні злочину та його постзлочинну поведінку.
Одночасно судом було враховано й те, що засуджений вперше притягується до кримінальної відповідальності, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем роботи та реєстрації, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, обставиною, яка пом`якшує покарання було визнано судом часткове відшкодування шкоди потерпілому, обставин, що обтяжують покарання судом встановлено не було, а тому, враховуючи усі ці дані в сукупності, а також ті, на які є посилання у касаційній скарзі, апеляційний суд правильно призначив засудженому мінімальне покарання передбачене санкцією ч. 1 ст. 121 КК України.
Таким чином, суд врахував усі пом`якшуючі покарання обставини та дані про особу засудженого, що позитивно його характеризують, в тому числі й ті, з якими засуджений пов`язує свої касаційні вимоги.
Отже покарання засудженому ОСОБА_6 визначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів, та відповідає вимогам статті 65 КК України. Підстав вважати призначене ОСОБА_6 покарання явно несправедливим через його суворість, не вбачається.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, касаційні скарги мають бути залишені без задоволення, а судові рішення - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, Суд

ухвалив:

Вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2017 року й ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 листопада 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скаргизасудженого ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_7 без задоволення.
Постанова остаточна та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3