Постанова
Іменем України
22 травня 2018 року

м. Київ
справа № 713/1049/15-к

провадження № 51-1056 км18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на вирок Вижницького районного суду Чернівецької області від 29 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 6 червня 2017 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000189, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого 8 лютого 2014 року Вижницьким районним судом Чернівецької області за ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі КК) до чотирьох років позбавлення волі та звільненого на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням упродовж трирічного іспитового строку,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК.

ОСОБА_7 , громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Вижницького районного суду Чернівецької області від 29 жовтня 2015 року засуджено:
ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк сім років з конфіскацією майна. На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Вижницького районного суду Чернівецької області від 8 лютого 2014 року та остаточно ОСОБА_6 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк сім років шість місяців з конфіскацією майна;
ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк сім років з конфіскацією майна.
Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів.
Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 6 червня 2017 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 змінено:
виключено з мотивувальної частини вироку посилання на пояснення під час досудового розслідування потерпілого ОСОБА_10 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ;
на підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_7 час попереднього ув`язнення з 29 жовтня 2015 року по 16 березня 2016 року, з 6 жовтня 2016 року по 6 червня 2017 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі;
на підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_6 час попереднього ув`язнення з 1 квітня 2015 року по 16 березня 2016 року, з 6 жовтня 2016 року по 6 червня 2017 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. В решті вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишено без змін.
Згідно з вироком ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнано винуватими у тому, що вони 29 березня 2015 року приблизно о 19 годині 00 хвилин, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та діючи за попередньою змовою групою осіб, на АДРЕСА_3 за встановлених судом обставин з метою заволодіння чужим майном вчинили напад на ОСОБА_10 , поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, в ході якого заподіяли йому легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я та заволоділи майном потерпілого на загальну суму 1450 грн.

Вимоги касаційних скарг і узагальненні доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить судові рішення щодо нього змінити, перекваліфікувати його дії з ч. 2 ст. 187 на ч. 2 ст. 186 КК, призначивши за цією статтею більш м`яке покарання. Стверджує, що розбій не вчиняв та вказує, що потерпілий повертав йому борг; тілесні ушкодження в голову потерпілому не завдавав, попередньої змови на заволодіння чужим майном з ОСОБА_7 у нього не було. Вважає, що висновок судово-медичної експертизи є неналежним доказом, оскільки її дані суперечать обставинам кримінального провадження.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить судові рішення щодо ОСОБА_6 скасувати і закрити кримінальне провадження. Вказує на недоведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину, за який його засуджено. На думку захисника, не здобуто жодного доказу та не доведено, що ОСОБА_6 вчинено з ОСОБА_7 розбій за попередньою змовою та не встановлено умислу та мети на заволодіння чужим майном. Вважає, що показання потерпілого щодо кількості завданих йому ударів не підтверджується даними висновку судово-медичної експертизи та стверджує, що цей висновок є недопустимим доказом, оскільки суд з порушенням ст. ст. 9, 22, 26 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) за власною ініціативою витребував з Вижницької лікарні медичну карту для проведення повторної судово-медичної експертизи, не вирішив питання про її огляд в судовому засіданні та не визнав її речовим доказом. Крім того, захисник вбачає порушення ст. 290 КПК у зв`язку з тим, що дані медичної карти потерпілого не відкривались сторонам. Водночас захисник вважає, що дії його підзахисного мали б бути кваліфіковано за ч. 2 ст. 186 КК.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить ухвалу апеляційного суду щодо нього скасувати, при цьому призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Стверджує, що розбій не вчиняв та вказує на відсутність достатніх доказів для доведення винуватості у його вчиненні. Вважає, що всупереч положенням ст. 404 КПК суд апеляційної інстанцій належним чином не перевірив всі доводи, які містилися в його та захисника апеляційних скаргах. На думку засудженого ОСОБА_7 , апеляційний суд не звернув увагу на протиріччя у показаннях потерпілого щодо кількості ударів, заподіяних йому, та даних судово-медичної експертизи. Вважає протоколи добровільної видачі та огляду речей неналежними та недопустимими доказами у зв`язку з їх отриманням з порушенням вимог КПК.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_9 , вказуючи на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. На обґрунтування наводить доводи, які аналогічні доводам касаційної скарги засудженого ОСОБА_7 , посилаючись на те, що стороною обвинувачення не надано належних та допустимих доказів, які б доводили винуватість ОСОБА_7 у вчиненні розбою, а тому останній підлягає виправдуванню за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення. Вказує, що всупереч ст. 404 КПК апеляційний суд не розглянув всі доводи апеляційних скарг. Посилається на те, що показання потерпілого ОСОБА_10 не підтверджуються іншими доказами. Вважає протокол добровільної видачі недопустимим доказом, отриманим з порушенням вимог КПК.

Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважала, що касаційні скарги засуджених та захисників необхідно залишити без задоволення, а судові рішення щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 без зміни.

Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які просили касаційні скарги задовольнити, доводи прокурора ОСОБА_5 , перевіривши матеріали кримінального провадження, суд вважає, що касаційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412414 цього Кодексу.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, зазначені в касаційних скаргах доводи засуджених та захисниківє аналогічними доводам їх апеляційних скарг, які були предметом перевірки судом апеляційної інстанції.
При цьому апеляційний суд, дотримуючись положень ч. 3 ст. 404 КПК, за клопотанням сторони захисту повторно дослідивши докази, проаналізував всі доводи апеляційних скарг та навів мотиви прийнятого рішення. Зокрема, суд виключив з вироку посилання на пояснення під час досудового розслідування потерпілого ОСОБА_10 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 і дійшов правильного висновку про відсутність підстав, передбачених ст. 87 КПК, для визнання недопустимими таких доказів, як висновок повторної судово-медичної експертизи, протоколи добровільної видачі та огляду речей, на що вказували апелянти.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 370 КПК щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення та положенням ст. 419 КПК.
Отже, доводи засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_9 про порушення апеляційним судом вимогст. 404 КПК є безпідставними.
Висновок місцевого суду, з яким обґрунтовано погодився суд апеляційної інстанції, про доведеність винуватості ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у розбої, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, які було безпосередньо досліджено, а також оцінено за критеріями, визначеними ч. 1 ст. 94 КПК.
Такий висновок суду підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_10 , який в суді першої та апеляційної інстанцій показував, що 29 березня 2015 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 застосували до нього насильство, в ході якого заволоділи його грошовими коштами; свідка ОСОБА_11 про те, що в цей день з чужого мобільного телефону їй подзвонив син, ОСОБА_10 , та сказав, що йому потрібно гроші, щоб віддати хлопцям. Ввечері ОСОБА_10 розповів про його побиття ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Указані показання потерпілого та свідка об`єктивно узгоджуються з даними, що містяться у протоколі проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_10 , в ході якого він розповів та показав про обставини, за яких ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вчинено розбій; висновку повторної судово-медичної експертизи № 1193 від 29 вересня 2015 року, згідно з якою з 29 березня по 6 квітня 2015 року потерпілий знаходився на стаціонарному лікуванні у Вижницькій ЦРЛ з діагнозом: закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, цефалгічний синдром. При проведенні повторної судово-медичної експертизи ОСОБА_10 виявлено тілесне ушкодження у вигляді струсу головного мозку, яке виникло в результаті дії твердого тупого предмета або удару об такий. По строку може відповідати вказаному в обставинах і відноситься до легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд витребував медичну карту ОСОБА_10 , належним чином дослідивши її дані в судовому засіданні, та обґрунтовано зазначив, що висновок повторної судово-медичної експертизи є повним та об`єктивним, а тому відсутні підстави для сумніву у його достовірності.
Крім того, висновки суду ґрунтуються на показаннях свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 про те, що 30 березня 2015 року в їх присутності в якості понятих у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було вилучено грошові кошти.
Таким чином, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, суд правильно встановив обставини кримінального провадження та у відповідності до вимог ст. 374 КПК навів у вироку докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 та ОСОБА_7 урозбої, вчиненому за попередньою змовою групою осіб.

При цьому суд дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було застосовано до ОСОБА_10 фізичне насильство саме з метою заволодіння чужим майном в момент нападу.
Також з матеріалів кримінального провадження вбачається, що дії ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були узгодженими, зі спільним умислом, спрямованим на заволодіння майном потерпілого, а тому доводи касаційних скарг засуджених та захисників про відсутність попередньої змови на вчинення вказаного злочину є необґрунтованими.
Кваліфікація дій ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 187 КК є правильною.
Отже, посилання засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_8 про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 187 КК є безпідставними
При призначенні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 покарання суд дотримався вимог ст. ст. 50 і 65 КК, якими передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Мотивуючи своє рішення про призначення ОСОБА_6 покарання, суд зазначив, що він за місцем проживання характеризувався посередньо, а за місцем тимчасового утримання позитивно, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, а на «Д» обліку у лікаря-нарколога перебуває з 27 липня 2010 року з діагнозом «гостра алкогольна інтоксикація», ранішесудимий і злочин вчинив під час іспитового строку за попереднім вироком, а також врахував вчинення ним злочину в стані алкогольного сп`яніння як обставину, що обтяжує покарання.
Враховуючи наведене, підстав для пом`якшення ОСОБА_6 покарання, суд не вбачає.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б підставами для скасування чи зміни судових рішень, не встановлено.
Тому касаційні скарги засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 необхідно залишити без задоволення.
На підставі наведеного та керуючись статтями 433, 434, 436, 441442 КПК України, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року, Суд

у х в а л и в:

вирок Вижницького районного суду Чернівецької області від 29 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 6 червня 2017 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 без задоволення.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3