Справа № 152/563/18
В И Р О К
іменем України
11 травня 2018 року м. Шаргород
Справа №152/563/18
Провадження №1-кп/152/63/18
Шаргородський районний суд
Вінницької області
головуючого судді ОСОБА_1
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, військовозобов`язаного, раніше не судимого,
з участю сторін кримінального провадження
сторони обвинувачення:
прокурора Жмеринської
місцевої прокуратури ОСОБА_4 ,
малолітнього потерпілого ОСОБА_5 ,
представника малолітнього
потерпілого ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_3 ,
інших учасників судового
представника Служби у справах
дітей Шаргородської РДА ОСОБА_7 ,
представника Шаргородського
РВ з питань пробації ОСОБА_8 ,

Таким чином, суд вважає доведеним, що ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.164 КК України, тобто злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів).
Виходячи з аналізу норм частини 1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання, в тому числі: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення; чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення; чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме; яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому і чи повинен він її відбувати; як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.
Згідно із ст.8 Конституції України, в Україні діє принцип верховенства права.
Кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч.1 ст.8 КПК України).
Статтею 2 КПК України встановлено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Виходячи з аналізу частини 2 статті 9 КПК України, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Крім того, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч.6 ст.22 КПК України).
Суд створив необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Так, обвинувачений ОСОБА_3 , будучи допитаним під час судового розгляду, винуватим себе у вчиненні злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті від 17.04.2018 року, визнав частково. Суду показав, що перебував у не зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10 . Від спільного проживання у не зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 він має малолітню доньку ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 26.02.2006 року він повинен сплачувати аліменти на утримання доньки. Проте, аліменти у 2016-2018 роках він не сплачував взагалі умисно та свідомо, оскільки не міг працевлаштуватися, а від непостійних тимчасових заробітків на підсобних роботах отримував незначний дохід, в середньому 650 грн. на тиждень. Заробітки були нестабільними. Цього доходу йому вистачало для того, щоб утримувати себе. На обліку в центрі зайнятості він не перебував і не звертався з приводу працевлаштування, оскільки самостійно шукав тимчасові підробітки. На сезонні роботи в місцеві сільськогосподарські підприємства також не влаштовувався, оскільки він має водійське посвідчення на керування майже всіма категоріями автомобільного транспорту, але вважає, що в підприємствах немає потреби у водіях. Отримані від тимчасових заробітків доходи витрачав на свої власні потреби, і про них не повідомляв державного виконавця, а аліментів на утримання дитини не сплачував. До того ж, коли він перестав спільно проживати із ОСОБА_6 , то остання забрала все спільно нажите ними майно собі, тому він вважав, що це майно слід зараховувати в рахунок аліментів. З цієї підстави визнає себе винуватим частково. На теперішній час він розкаюється у вчиненому, запевняє суд, що активно шукає роботу, щоб працевлаштуватися, регулярно сплачувати аліменти та погасити наявну заборгованість. Просить його суворо не карати.
Крім часткового признання ОСОБА_3 вини, його винуватість у вчиненні злочину підтверджується наступними доказами:
- показаннями малолітньої потерпілої ОСОБА_5 , яка суду показала, що обвинувачений ОСОБА_3 є її батьком. На час розгляду справи їй виповнилося повних 13 років. Їй відомо, що батько повинен сплачувати на її утримання аліменти, але аліментів ОСОБА_3 не сплачує, жодного разу він не звертався до неї з приводу того, щоб в рахунок аліментів придбати одяг, взуття чи шкільне приладдя. Протягом останніх років вона взагалі з батьком не спілкувалася, оскільки він не приходив до неї додому, а також у школу;
- показаннями законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_6 , яка суду показала, що проживала у не зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . Її дівоче прізвище « ОСОБА_12 ». У 2015 році вона одружилася з ОСОБА_13 і їй присвоєно прізвище « ОСОБА_14 ». З обвинуваченим у неї є одна спільна малолітня дитина донька ОСОБА_11 , на утримання якої за рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області з 2006 року ОСОБА_3 повинен сплачувати аліменти в розмірі ? частини від його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Вона неодноразово зверталася до ОСОБА_3 про сплату аліментів, попереджала, що звернеться у поліцію про притягнення до відповідальності за несплату аліментів, проте, ОСОБА_3 не сплачував аліментів. Просить суворо покарати ОСОБА_3 , відповідно до закону;
- повідомленням ОСОБА_6 від 07.03.2018 року про вчинений злочин, відповідно до якого вона повідомила орган досудового розслідування про злісне ухилення ОСОБА_3 від сплати аліментів на утримання доньки, а також просить притягнути ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності за ухилення від сплати аліментів (а.с.40);
- витягом з ЄРДР від 05.04.2018 року, з якого вбачається, що 05.04.2018 року до ЄРДР внесено повідомлення ОСОБА_6 про вчинений злочин ОСОБА_3 , передбачений ч.1 ст.164 КК України (а.с.39);
- копією виконавчого листа Шаргородського районного суду Вінницької області від 28.02.2006 року, з якого вбачається, що із ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі ? частини від усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 08.02.2006 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.55);
- постановою державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 09.03.2006 року за виконавчим листом Шаргородського районного суду Вінницької області від 28.02.2006 року про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утримання доньки ОСОБА_5 (а.с.56);
- копією свідоцтва про народження дитини ОСОБА_5 (а.с.54);
- повідомленням Шаргородського РЦЗ від 12.04.2018 року за №02-16/413 про те, що обвинувачений ОСОБА_3 не перебуває на обліку у Шаргородському РЦЗ, з приводу працевлаштування та пошуків роботи не звертався та допомогу по безробіттю не отримує (а.с.52);
- повідомленням Шаргородського ОУПФУ Вінницької області від 11.04.2018 року за №201 про те, що з 2000 року по 2018 рік у базі даних СПОВ відсутні відомості про ОСОБА_3 (а.с.53).
Доказами на підтвердження встановлених судом обставин є зазначені вище показання малолітньої потерпілої ОСОБА_5 , законного представника малолітньої потерпілої ОСОБА_6 та досліджені судом документи.
Відтак, суд вважає, що ОСОБА_3 повинен нести кримінальну відповідальність за скоєне за ч.1 ст.164 КК України.
Разом з тим, суд вважає, що є зайвим та безпідставним включення до правової кваліфікації злочину, вчиненого ОСОБА_3 , прокурором, що затверджував обвинувальний акт 17.04.2018 року, та прокурором, який підтримував державне обвинувачення в суді, такої ознаки злісного ухилення від сплати аліментів як ненадання ОСОБА_3 будь-якої іншої допомоги на утримання дитини, оскільки, відповідно до обвинувального акту ОСОБА_3 обвинувачується за ч.1 ст.164 КК України, тобто у злісному ухиленні від сплати встановлених рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області аліментів на утримання доньки, при цьому, означеним рішенням суду стягнуто саме аліменти у розмірі чверті від доходів обвинуваченого і не встановлено інших видів допомоги на утримання дитини.
До того ж, примітка до ст.164 КК України передбачає, що під злісним ухиленням від сплати коштів на утримання дітей (аліментів)… слід розуміти будь-які діяння боржника, спрямовані на невиконання рішення суду (приховування доходів, зміну місця проживання чи місця роботи без повідомлення державного виконавця тощо).
Крім того, суд вважає, що є зайвим та безпідставним включення до правової кваліфікації злочину, вчиненого ОСОБА_3 , прокурором, що затверджував обвинувальний акт 17.04.2018 року, та прокурором, який підтримував державне обвинувачення в суді, періоду ухилення ОСОБА_3 від сплати аліментів з січня 2016 року до жовтня 2016 року та суми заборгованості за вказаний період в розмірі 7030,05 грн., виходячи з наступного.
Частиною 1 статті 164 КК України встановлено кримінальну відповідальність за злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів), а також за злісне ухилення батьків від утримання неповнолітніх або непрацездатних дітей, що перебувають на їх утриманні.
Примітка до ст.164 КК України в діючій редакції передбачає, що під злісним ухиленням від сплати коштів на утримання дітей (аліментів)… слід розуміти будь-які діяння боржника, спрямовані на невиконання рішення суду (приховування доходів, зміну місця проживання чи місця роботи без повідомлення державного виконавця тощо), які призвели до виникнення заборгованості із сплати таких коштів у розмірі, що сукупно складають суму виплат за три місяці відповідних платежів.
Вказана редакція примітки до ст.164 КК України набрала чинності 05.10.2016 року і діє відповідно до ЗУ №1404-VІІІ від 02.06.2016 року «Про виконавче провадження», Прикінцевими та перехідними положеннями до якого внесено зміни до примітки до ст.164 КК України щодо обліку строку заборгованості із сплати коштів на утримання дітей у розмірі, що сукупно складають суму коштів за шість місяців на строк, що сукупно складає суму коштів відповідних платежів за три місяці.
Таким чином, вказані зміни до примітки до статті 164 КК України, яка встановлює, в чому саме полягає злісне ухилення від сплати аліментів на утримання дітей, погіршують становище обвинуваченого, оскільки зменшено строк, за який обраховується сукупна сума виплат відповідних платежів, зокрема, з шести місяців до трьох місяців.
Відповідно до ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Частиною 2 ст.5 КК України встановлено, що закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.
Враховуючи, що Прикінцевими та перехідними положеннями ЗУ №1404-VІІІ від 02.06.2016 року «Про виконавче провадження» внесено зміни до примітки до ст.164 КК України, які набрали чинності з 05.10.2016 року і які погіршують становище обвинуваченого щодо обліку строку сукупної суми виплат відповідних платежів, то цей закон не має зворотної дії в часі.
Відтак, на думку суду, є зайвим та безпідставним включення до правової кваліфікації злочину, вчиненого ОСОБА_3 , періоду ухилення ОСОБА_3 від сплати аліментів з січня 2016 року до жовтня 2016 року та суми заборгованості за вказаний період в розмірі 7030,05 грн., тобто до сукупної суми виплат за три місяці відповідних платежів.
Заборгованість по аліментах у сумі 7030,05 грн. за період з січня 2016 року до жовтня 2016 року може включатися лише до загальної суми заборгованості по аліментах, яку допустив ОСОБА_3 .
Відповідно до ч.1 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно тієї особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.
Частиною третьою статті 337 КПК України встановлено, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Відтак, з огляду на аналіз зазначеного кримінального процесуального законодавства, суд вважає за необхідне з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, відповідно до вимог ч.3 ст.337 КПК України, виключити з обвинувачення ОСОБА_3 таку ознаку діяння обвинуваченого, як ненадання ним дитині будь-якої іншої допомоги, а також період ухилення ОСОБА_3 від сплати аліментів з січня 2016 року до жовтня 2016 року та суми заборгованості за вказаний період в розмірі 7030,05 грн., оскільки це покращує його становище.
Зазначене, також, узгоджується із положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якими встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом… Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 щиро розкаявся у скоєному, про що зазначив у судових дебатах та в останньому слові, запевняючи суд, що шкодує з приводу вчинення злочину, працевлаштується та виплачуватиме аліменти в подальшому, погашатиме заборгованість.
Цю обставину суд враховує як пом`якшуючу покарання обвинуваченого ОСОБА_3 .
При цьому, на думку суду ОСОБА_3 у повному обсязі визнано вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.164 КК України, зокрема, у злісному ухиленні від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів), оскільки останній повідомив суду, що умисно та свідомо не сплачував аліментів на утримання доньки ОСОБА_5 .
Ствердження обвинуваченого про часткове визнання вини через те, що після розлучення з ОСОБА_6 між ним на колишньою дружиною не відбувався розподіл спільно нажитого майна, а отже, це майно, на його думку, слід було зарахувати в рахунок аліментів, суд вважає помилковим, оскільки ці обставини не стосуються кримінального провадження, яке розглядається, так як розподіл майна між подружжям вирішується у порядку цивільного судочинства і не стосується порядку сплати і розміру аліментів на утримання дитини та відповідальності за злісне ухилення від сплати аліментів.
Крім того, суд вважає, що прокурором, який затверджував обвинувальний акт та підтримував обвинувачення в суді безпідставно пом`якшуючою покарання обставиною зазначається активне сприяння ОСОБА_3 розкриттю злочину, оскільки доказів на підтвердження такої обставини суду не представлено. З матеріалів, які надані стороною обвинувачення для приєднання до кримінальної справи не вбачається, що ОСОБА_3 повідомив правоохоронні органи про вчинення ним злочину, а навпаки, вбачається, що про вчинений обвинуваченим злочин повідомила законний представник потерпілої ОСОБА_6 .
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , судом не встановлено.
Виходячи з норми ст.12 КК України, вчинений ОСОБА_3 злочин, що передбачений ч.1 ст.164 КК України, є злочином невеликої тяжкості.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , згідно з вимогами ст.ст.65-67 КК України та роз`ясненнями, що містяться в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами), суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, та вимоги ч.2 ст.50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.
При цьому, суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 враховує таку пом`якшуючу покарання обставину, як щире каяття, оскільки обвинувачений визнав вину, надав показання про факт та обставини вчинення злочину, що свідчить про наявність належної критичної оцінки своєї протиправної поведінки та про готовність нести кримінальну відповідальність.
Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_3 позитивно характеризується за місцем проживання в с. Клекотина (а.с.48) та за зареєстрованим місцем проживання в с. Михайлівка (а.с.47), не перебуває на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра (а.с.50, 51).
До кримінальної відповідальності ОСОБА_3 притягується вперше (а.с.46).
Відповідно до абзацу 17 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок суд приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого.
З досудової доповіді, що складена представником персоналу органу пробації Шаргородського районного відділу з питань пробації Центрально-Західного управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України від 08.05.2018 року вбачається, що ОСОБА_3 раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, вчинив умисний злочин. ОСОБА_3 має власне житло, але постійно проживає з матір`ю ОСОБА_15 у будинку останньої, не працює, але має тимчасові заробітки. ОСОБА_3 висловлює мотивацію до позитивних змін, має намір працевлаштуватися на постійну роботу і покращувати своє матеріальне становище та сплачувати аліменти на утримання дитини (а.с.28-30).
Крім того, досудова доповідь містить розділ 3 «Оцінка ризику вчинення повторного кримінального правопорушення», з якого вбачається, що ризик вчинення ОСОБА_3 повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки останнього для суспільства чи окремих осіб середній.
З висновку органу пробації про можливість виправлення ОСОБА_3 вбачається, що виправлення останнього можливе без ізоляції його від суспільства і до нього може бути застосована пробація та можливе застосування покарання у виді громадських робіт (а.с.28-30).
Таким чином, виходячи з аналізу доказів, в тому числі про особу обвинуваченого, суд вбачає підстави для застосування до ОСОБА_3 пробації системи наглядових та соціально-виховних заходів, що застосовуються за рішенням суду та відповідно до закону до засуджених, виконання певних видів кримінальних покарань, не пов`язаних з позбавленням волі ( п.6 ч.1 ст.2 ЗУ «Про пробацію»).
З урахуванням обставини, що пом`якшує покарання та враховуючи відсутність обтяжуючих покарання обставин, особу винного, його ставлення до вчиненого діяння та наслідків діяння, а саме: що він щиро розкаявся та усвідомив протиправну поведінку, суд вважає, що необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 та попередження вчинення ним нових злочинів, є призначення покарання у виді громадських робіт.
До того ж, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд враховує, що ним вчинено умисний злочин проти особистих прав його неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка, відповідно до вимог ст.51 Конституції України, має право на утримання від свого батька до досягнення повноліття, а відповідно до вимог ст.ст.27, 28 Конвенції про права дитини від 10.11.1989 року, що ратифікована Україною відповідно до Постанови ВР №789-ХІІ від 27.09.1991 року, має право на рівень життя, необхідний для його фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, на освіту, і, при цьому, основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, несуть батьки, які виховують дитину.
Цивільні позови у кримінальній справі не заявлялися.
Крім того, відповідно до вимог ст.331 КПК України, враховуючи відсутність клопотань учасників судового розгляду про обрання обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу, підстав для його обрання немає.
Керуючись ст.368, ч.1 ст.369, ст.ст.373-376 КПК України, на підставі ч.1 ст.164 КК України, суд
засудив:
ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.164 КК України, за якою засудити його до покарання у виді громадських робіт строком на сто двадцять годин.
До набрання вироком суду законної сили запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 не застосовувати.
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку суду надсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Головуючий суддя ОСОБА_1