АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 639/7612/16-к Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/790/1735/18 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Умисне вбивство
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Харківської області у складі:

Головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

перекладача - ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні, захисника ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_10 на вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 лютого 2018 року відносно ОСОБА_8 , -

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Жданівка Магдалинівського району Дніпропетровської області, циган, громадянин України, з неповною середньою освітою, одружений, не працевлаштований, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ст.89 КК України не судимий,

визнаний винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України та йому призначено покарання у виді 8 (восьми) років позбавлення волі.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

Згідно вироку, 17 липня 2016 року, приблизно о 17 годині ОСОБА_8 разом зі своїм знайомим ОСОБА_11 перебували у приміщенні кафе в магазині «Піт-Стоп», розташованому за адресою: м. Харків, вул. Володарського, 80. В цей час між ними раптово виникла сварка, під час якої ОСОБА_11 почав висловлювати погрози фізичною розправою на адресу ОСОБА_8 та членів його сім`ї. З приводу цього, у ОСОБА_8 виник злочинний умисел, спрямований на спричинення потерпілому тілесних ушкоджень і він, діючи умисно, належним йому розкладним ножом, наніс ОСОБА_11 один проникаючий удар в область грудної клітини, у праву бокову поверхню, після чого, продовжуючи свої злочинні дії, наніс потерпілому ще один проникаючий удар ножом в область живота, а також спричинив непроникаюче колото - різане поранення правої бокової поверхні грудної клітини, колото-різане поранення по задньо-зовнішній поверхні лівого ліктьового суглобу, різану рану на передній поверхні живота та різану рану лівої гомілки, після чого потерпілий вибіг з приміщення магазину, а обвинувачений ОСОБА_8 з місця скоєння злочину зник.

ІНФОРМАЦІЯ_2 , приблизно о 19 годині 52 хвилини ОСОБА_11 , під час транспортування до медичного закладу, помер від отриманих тілесних пошкоджень в кареті швидкої медичної допомоги. Згідно висновку судово - медичної експертизи № 2090-ДМ/16 від 11.08.2016р., причиною його смерті стали два проникаючі колото-різані поранення тіла із пошкодженням правої легені та печінки, що ускладнились розвитком крововтрати, яка і стала безпосередньою причиною його смерті.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати у зв?язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом закону, який підлягає застосуванню ч.1 ст. 115 КК України, а також невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м?якості.

Вказує на те, що дослідженими в суді доказами, не спростовано відсутність у ОСОБА_8 дійсного наміру на вбивство, оскільки, впевнившись у достатності тілесних ушкоджень для спричинення смерті ОСОБА_11 , обвинувачений не став більше спричиняти тілесні ушкодження, так як в них вже не було жодної необхідності, два проникаючих порання було завдано у життєво важливі ділянки тіла людини. Висновок експерта підтверджує, що між діями обвинуваченого та смертю потерпілого є прямий зв`язок. Тому просить повторно допитати в якості свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , а також дослідити висновок судово-медичної експертизи №2090-ДМ від 11.08.2016 р.

Просить ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України та призначити йому покарання у виді дванадцяти років.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок суду змінити й, враховуючи його похилий вік, пом?якшити призначене покарання.

Вказує на те, що сварка між ним та потерпілим виникла по ініціативі останнього, який йому погрожував та мав фізичну перевагу, так як був молодшим, тому, з метою самозахисту, наніс ОСОБА_11 ножові порання. Щиро розкаюється у вчиненому, зазначає, шо не бажав настання смерті потерпілого.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 просить вирок суду змінити, перекваліфікувати дії ОСОБА_8 з ч.2 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України та пом?якшити призначене йому покарання.

Вказує на те, що судом невірно кваліфіковані дії ОСОБА_8 , оскільки ініціатором конфлікту був потерпілий, який погрожував обвинуваченому, проявляв агресію відносно нього, чим спровокував відповідну реакції з боку останнього. Вважає, що дії ОСОБА_8 слід кваліфікувати як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони.

Крім того, на думку захисника, судом призначено надто суворе покарання і не враховано пом`якшуючі обставини, а саме: явку з повинною, щире каяття, похилий вік.

Просить призначити ОСОБА_8 покарання за ст. 124 КК України у виді шести років позбавлення волі.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_10 просить вирок суду першої інстанції змінити в частині призначеного обвинуваченому покарання, визнати його винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.1ст. 115 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 15 (п?ятнадцять) років.

Вважає, що суд при визначенні міри покарання не взяв до уваги особу обвинуваченого, який неодноразово був засуджений до позбавлення волі, в тому числі за зґвалтування, що характеризує його як особу, що має антигромадський характер.

Вказує на те, що після скоєного злочину ОСОБА_8 спокійно пішов додому, не здійснив жодної спроби надати першу медичну допомогу потерпілому, позбавився від знаряддя вбивства, переховувався від правоохоронних органів, а потім, з метою уникнути відповідальності за умисне вбивство, звернувся до поліції із зізнанням.

На думку потерпілої, сукупність вищевикладеного, свідчить про те, що умисел обвинуваченого ОСОБА_8 був направлений саме на позбавлення життя потерпілого.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора та потерпілої, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника та підтримали свої скарги; обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали свої апеляційні скарги та заперечували проти скарг прокурора та потерпілої дослідивши матеріали провадження колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Колегія суддів погоджується із кваліфікацією дії ОСОБА_8 саме за ч.2 ст. 121 КК України, виходячи з наступного.

Згідно з роз`ясненням, яке міститься у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 р. № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин злочину, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень, причини припинення злочинних дій. При умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.

Виходячи з положень ст. 115 КК України умисне вбивство може бути скоєне лише з прямим умислом, коли винна особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання.

Учасниками судового провадження не оспорюється факт нанесення ОСОБА_8 ножових ударів ОСОБА_11 та від яких в подальшому настала смерть останнього під час його транспортування до медичного закладу в кареті швидкої медичної допомоги.

Відповідно до висновку експерта смерть ОСОБА_11 настала від двох проникаючих колото-різаних поранень тіла із пошкодженням правої легені та печінки, що ускладнились розвитком крововтрати, яка і стала безпосередньою причиною смерті.

Умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, має місце тоді, коли в результаті описаного у ч.1 ст.121 КК України діяння настає смерть потерпілого. Особливістю цього кваліфікованого виду умисного тяжкого тілесного ушкодження є те, що у ньому присутні два суспільно небезпечні наслідки (первинний - тяжкі тілесні ушкодження і похідний - смерть), психічне ставлення до яких з боку винного є різним. До заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження він ставиться умисно, а до настання смерті потерпілого від такого ушкодження - необережно.

При цьому винний усвідомлює можливість настання похідного наслідку в результаті настання первинного.

Для відмежування умисного вбивства від заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, внаслідок якого сталася смерть потерпілого, слід ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого злочину, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Пояснення свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , про те, що коли ОСОБА_11 вже був поранений та лежав на землі, а ОСОБА_8 перебував у безпосередній близькості з останнім, тримаючи в руці ножа, свідчать про те, що обвинувачений, за наявності в нього умислу на позбавлення ОСОБА_11 життя, мав змогу ще спричиняти потерпілому тілесні ушкодження для досягнення такої мети, для чого у обвинуваченого не було перешкод, однак не вчинив цього.

Твердження сторони обвинувачення про впевненість обвинуваченого у достатності спричинених ним ОСОБА_11 тілесних ушкоджень для настання смерті останнього також не підтверджені об`єктивними доказами, оскільки ОСОБА_8 є особою із неповною середньою освітою та не має будь яких спеціальних пізнань для оцінки достатності завданих тілесних ушкоджень за для настання смерті, удари ножом наносились ОСОБА_8 хаотично.

Обвинуваченим було нанесено два удари один в область живота та другий - грудної клітини ОСОБА_11 , наслідком яких став розвиток у потерпілого крововтрати, яка і стала безпосередньою причиною його смерті.

Інших тілесних ушкоджень, які були б спрямовані у життєве важливі органи та становили хоча б якусь загрозу життю ОСОБА_11 , ОСОБА_8 не спричиняв, оскільки усі інші поранення були поверхневими та кваліфікуються як тілесні пошкодження легкого ступеню тяжкості.

Після нанесення ОСОБА_11 двох проникаючих поранень, ОСОБА_8 одразу ж припинив свої дії, хоча мав об`єктивну можливість продовжувати застосовувати ніж та спричиняти ним удари з метою досягнення бажаного наслідку у виді смерті ОСОБА_11 , який був живий.

Фактично відразу після отримання ОСОБА_11 поранень, свідками була викликана швидка медична допомога, обвинувачений ОСОБА_8 також стверджує, що прохав присутніх осіб викликати швидку медичну допомогу, як встановлено в судовому засіданні не перешкоджав цьому.

ОСОБА_8 , після вчинення зазначених дій пішов з місця вчинення злочину, однак не вчиняв будь-яких активний дій, спрямованих на приховування своєї причетності до скоєння злочину чи спотворення обстановки на місці подій, зокрема шляхом незаконного впливу на свідків події, враховуючи те, що знаряддя злочину, ніж, він викинув, а в подальшому вказав слідчому на місце де саме, однак вказані обставини слідчим не перевірені.

Також, з показань свідка ОСОБА_15 , яка є сторонньою особою, як до постраждалого, так і до обвинуваченого, вбачається, що конфлікт між ОСОБА_8 та ОСОБА_11 розпочався саме через поведінку ОСОБА_11 , який кричав та кидався в бік обвинуваченого.

Наведені дані свідчать про те, що між обвинуваченим та постраждалим не було стійких неприязних відносин, які могли б викликати у обвинуваченого бажання позбавити ОСОБА_11 життя, а причини сварки, яка виникла між ними у кафе, судом обґрунтовано розцінено як такі, що виникли раптово через поведінку потерпілого ОСОБА_11 .

Між тим, як свідчать встановлені обставини кримінального правопорушення, наносячи удари ножом в область грудної клітки та черева обвинувачений, усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій і передбачав, що внаслідок таких буде заподіяно шкоду здоров`ю ОСОБА_11 .

Водночас, ОСОБА_8 не конкретизував у своїй свідомості, яку ж саме шкоду здоров`ю (тяжкість тілесних ушкоджень) буде фактично заподіяно ним ОСОБА_11 .

У таких випадках особа має відповідати за той результат (шкоду), який фактично було заподіяно, - умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень.

Що стосується смерті потерпілого, то в її настанні присутня лише необережна форма вини, бо хоча ОСОБА_8 і не бажав цього результату і навіть свідомо не допускав його, але повинен був і міг передбачити, що внаслідок його злочинних дій може настати і такий наслідок, як смерть потерпілого.

Таким чином суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що поєднання обставин, обстановки та умов, за яких настала смерть ОСОБА_11 , мети та мотивів ОСОБА_8 , виключає кваліфікацію дій ОСОБА_8 як умисного вбивства за ч.1 ст.115 КК України, та його дії мають бути кваліфіковані за ч.2 ст.121 КК України.

Також колегія суддів не може погодитись з вимогами апеляційної скарги захисника обвинуваченого, щодо необхідності кваліфікації дій ОСОБА_8 за ст. 124 КК України.

Згідно п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 26.04.2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону» перевищенням меж

необхідної оборони відповідно до ч. 3 ст. 36 КК визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту, а згідно з ч. 2 ст. 38 КК перевищенням заходів, необхідних для затримання злочинця, - умисне заподіяння особі, що вчинила злочин, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці затримання злочинця.

У зв`язку з цим кримінальна відповідальність за такі дії настає лише

у випадках, спеціально передбачених статтями 118 та 124 КК.

Коли при перевищенні меж необхідної оборони чи заходів, необхідних для затримання злочинця, заподіяно тяжке тілесне ушкодження, яке спричинило смерть, дії винного за відсутності умислу на позбавлення потерпілого життя належить кваліфікувати за

ст. 124 КК.

В той же час ОСОБА_8 у своїх свідченнях стосовно мотивів вчинення кримінального правопорушення не вказував про застосування до нього насильства з боку ОСОБА_11 у тій мірі, щоб це створювало реальну або хоча б уявну загрозу його життю чи здоров`ю.

Також, будь яких доказів щодо наявності у ОСОБА_8 тілесних ушкоджень суду як стороною захисту, так і обвинувачення, не надано.

За твердженнями ОСОБА_8 , постраждалий висловлював на його адресу погрози, штовхнув його та із кимось розмовляв по телефону, вказані обставини обвинувачений сприйняв, як реальну загрозу його життю та здоров`ю.

Стороною захисту суду не надано жодного доказу того, що насильство, яке застосовувалось ОСОБА_11 , було дійсно настільки суттєвим, що викликало у ОСОБА_8 обґрунтоване побоювання за свою безпеку.

При цьому ОСОБА_8 жодного разу не звертався ні до правоохоронних органів зі скаргами на насильство з боку ОСОБА_11 , ні до медичних закладів з приводу отриманих травм чи тілесних ушкоджень.

Стороною захисту суду надана копія витягу з кримінального провадження №0000511 від 09.03.2015 року, правова кваліфікація ч.4 ст.296 КК України, згідно з фабулою якого, 09.03.2015 року, о 00-40 год., невідомі особи, за адресою: м. Харків, вул. Доватора, 2, з хуліганських мотивів, вчинили вибух невстановленого пристрою, внаслідок чого був пошкоджений паркан вказаного домоволодіння, орган досудового слідства Новобаварський ВП ГУ НП в Харківській області.

Як стороною захисту, так і обвинувачення, суду не надані докази щодо причетності до цих подій ОСОБА_11 , а також щодо прийнятого по вказаному вище кримінальному провадженню остаточного процесуального рішення.

Крім того, вказана подія мала місце більш ніж як за рік до конфлікту ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , а відтак не могла вважитись посяганням та мати наслідком право особи на необхідну оборону.

За таких обставин що існування у ОСОБА_8 обґрунтованих побоювань за свою безпеку або безпеку своєї родини, на час початку конфлікту із ОСОБА_11 , є надуманим об`єктивно не підтверджено.

Відтак ОСОБА_8 не знаходився в стані а ні дійсної а ні уявної необхідної оборони, а отже вимога перекваліфікувати його дії з ч.2 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України є необґрунтованою.

Призначаючи покарання ОСОБА_8 судом першої інстанціїї дотримано вимог ст. 65 КК України, враховано дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 який має неповну середню освіту, одружений, офіційно не працевлаштований, має постійне місце реєстрації та мешкання в м. Харкові, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, в силу ст. 89 не судимий.

У якості обставин, що пом`якшують покарання визнано з`явлення із зізнанням та щире каяття.

Обставин, які обтяжують покарання відповідно до ст.67 КК України судом не встановлено.

Також при призначенні покарання судом також враховано, дані щодо потерпілого (померлого) ОСОБА_11 , його поведінку, яка передувала конфлікту із обвинуваченим ОСОБА_8 , та конкретні обставини справи.

З урахуванням наведених вище даних призначене ОСОБА_8 покарання є необхідним і достатнім, сприятиме виправленню обвинуваченого та попередженню вчиненню ним нових злочинів, що є неможливим без його ізоляції від суспільства.

Відтак колегія суддів також не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг в частині пом`якшення призначеного ОСОБА_8 покарання.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги прокурора, захисника ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 лютого 2018 року відносно ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі касаційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Головуючий -

Судді -