Справа № 1-46/2011
1-в/755/205/18
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ "04" вересня 2018 р.

Суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві подання старшого державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_4 про надання дозволу на примусову реалізацію арештованого майна боржника,-

встановив:

Старший державний виконавець Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_4 звернувся до суду з поданням про надання дозволу на примусову реалізацію арештованого майна боржника.

В обґрунтування подання вказує, що на виконанні Дніпровського РВ ДВС м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві перебуває виконавчий лист Дніпровського районного суду м. Києва виданий 24.04.2012 року про конфіскацією майна засудженого ОСОБА_5 , якому на праві власності належить 1/3 частина квартири, що за адресою АДРЕСА_1 , але в цій квартирі також зареєстрована неповнолітня малолітня дитина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Служба у справах дітей Дніпровської у м. Києві державної адміністрації не дає дозвіл на реалізацію нерухомого майна боржника, у зв`язку з тим, що за даною адресою зареєстрована малолітня дитина, житлові права якої не можуть бути порушені, тому просить суд надати дозвіл на примусову реалізацію арештованого майна боржника.

В судовому засіданні прокурор просив подання задовольнити.

В судове засідання старший державний виконавець Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_4 не з`явився, подання не підтримав, інші учасники судового розгляду також не з`явились.

Суд, заслухавши думку прокурора, дослідивши подання та додані до нього матеріали вважає його таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, згідно з ч.1 ст. 59 КК України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого.

Відповідно до ч.2 ст. 48 КВК України виконання покарання у виді конфіскації майна здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує політику у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) за місцезнаходженням майна відповідно до Закону України „Про виконавче провадження".

Як вбачається з подання відділу ДВС та доданих матеріалів єдиною підставою для направлення подання до суду є відсутність дозволу органів опіки та піклування на передачу на реалізацію вказаного нерухомого майна, яке передбачено не законом, а наказом Міністерства юстиції від 30.09.2016 р. №2831/5.

Тобто, звертаючись до суду, відділ ДВС просить встановити інший, не зазначений у поданні спосіб, ніж той, який передбачений у ст. 64 Закону України „Про виконавче провадження", та будь-який інший, не зазначений у поданні порядок, ніж передбачений у ст. 62 Закону України „Про виконавче провадження", виконання вироку суду у виді конфіскації майна, який би не потребував дозволу органів опіки та піклування на передачу на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають неповнолітні.

Вирішуючи зазначене питання, суд виходить з того, що виключний перелік питань, які вирішуються судом під час виконання вироків, визначений у ст. 537 КПК України. З даного переліку питання, поставлене у заяві відділу ДВС, може підпадати під дію лише пункту «14» зазначеної статті, а саме про те, що суд під час виконання вироків має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконання вироків.

Тобто, для втручання суду у вирішення питань під час виконання вироку повинні бути обставини, що б свідчили про наявність сумнівів та/або протиріч під час цього виконання.

Таких обставин при розгляді даного подання відділу державної виконавчої служби судом не встановлено, необхідність отримання дозволу передбачено у вказаній вище Інструкції, а також у Законі України „Про охорону дитинства" (ст. 18), Постанові Кабінету Міністрів України „Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини" № 866 від 24 вересня 2008 року (п. 67), а спосіб і порядок виконання судового рішення про конфіскацію майна визначено у Законі України „Про виконавче провадження, і ці спосіб і порядок не підлягають розширеному тлумаченню.

Встановлення судом іншого способу і порядку, ніж передбачено Законом, буде явно незаконним і суперечитиме Конституції України, де у ст. 19 визначено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Питання доцільності, обґрунтованості, законності надання чи ненадання дозволу органом опіки і піклування, дій органів виконання покарання щодо отримання такого дозволу, питання застосування норм інших галузей права при виконанні передбаченого Кримінальним кодексом України покарання у виді конфіскації майна, не входить до повноважень суду під час виконання вироків.

Враховуючи викладене, подання старшого державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_4 слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 369-371, 537, 539 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні подання старшого державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_4 про надання дозволу на примусову реалізацію арештованого майна боржника ОСОБА_5 - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: