Постанова Іменем України

06 вересня 2018 р.

м. Київ
справа № 607/3743/16-к

провадження № 51-2918км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 02 серпня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000477, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і жителя м. Тернополя, раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 березня 2017 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 185 КК України, і виправдано, оскільки не доведено, що в його діянні є склад кримінального правопорушення.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 02 серпня 2017 року вирок відносно ОСОБА_6 залишено без змін.
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався в тому, що він 14 вересня 2015 року приблизно о 20.00 год., приїхав автомобілем марки «ГАЗ», модель «2752 414 ЗНГ», державний номерний знак НОМЕР_1 ,разом з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на територію масиву Ліщина Байковецької сільської ради у Тернопільському районі Тернопільської області, взявши з собою дві бензопили марки «Shtihl» модель «MS 180/С» та марки «Shtihl» модель «MS 361», де умисно, з корисливих спонукань, використовуючи зазначені бензопили, зрізав одне дерево породи «Тополя», щільним об`ємом 0,63 куб. м, вартістю 204,12 грн, та одне дерево породи «Граб», щільним об`ємом 0,75 куб. м, вартістю 256,5 грн, які порізав на частини та разом іншими особами завантажив до салону автомобіля, і збирався залишити місце події, проте був виявлений працівниками поліції.
Таким чином, ОСОБА_6 намагався завдати Байковецькій сільській раді Тернопільського району Тернопільської області матеріальну шкоду на суму 460,62 грн.
Стороною обвинувачення дії ОСОБА_6 кваліфіковані за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 185 КК України як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна.
Дослідивши докази, суд дійшов висновку, що вони не доводять того, що в діянні ОСОБА_6 наявний склад інкримінованого кримінального правопорушення.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ставить вимогу про скасування судових рішень щодо ОСОБА_6 та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Посилається на порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність. Вказує на те, що суд першої інстанції однобічно і неповно розглянув кримінальне провадження, не надав належну оцінку доказам, внаслідок чого не встановив дійсних обставин кримінального провадження. Вважає, що докази у справі свідчать про те, що ОСОБА_6 , намагаючись привласнити деревину, вчинив самоправство. Зазначає, що суд не був позбавлений можливості перекваліфікувати дії виправданого, що, на його переконання, не погіршує становище останнього. Вказує, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки доказам і необгрунтовано залишив без зміни вирок суду першої інстанції.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор підтримала касаційну скаргу.
Інші учасники судового провадження повідомлені про час та місце розгляду касаційної скарги, проте в судове засідання вони не прибули, що не перешкоджає розгляду.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
У відповідності до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 374 КПК України передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі й визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі й поданих у судовому засіданні.
Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється в разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Згідно зі ст. 62 Конституції України, положень ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.
Суд касаційної інстанції не перевіряє судові рішення на предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження, натомість при перегляді судових рішень виходить з фактичних обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
За встановлених судом першої інстанції фактичних обставин кримінального провадження, а також виходячи з досліджених в судовому засіданні доказів, суд дійшов правильного висновку про те, що поза розумним сумнівом допустимими та достатніми доказами не доведено, що в діянні ОСОБА_6 є склад кримінального правопорушення, у вчиненні якого він обвинувачувався органом досудового розслідування.
Відповідно до змісту ст. 92 КПК України обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в даному кримінальному провадженні зроблено не було. Як видно з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції зі свого боку забезпечив сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні в рамках кримінального процесуального закону.
Ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_6 було пред`явлено обвинувачення, суд навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку.
При цьому встановив, що надані прокурором докази, а також показання свідків у судовому засіданні, ні самі по собі, ні в своїй сукупності не доводять того, що ОСОБА_6 намагався завдати сільській раді матеріальні збитки на вказану в обвинувальному акті суму в 460,62 грн.
Суд звернув увагу, що ОСОБА_6 обвинувачувався у замаху на крадіжку, що є злочином із матеріальним складом. В такому разі обов`язковим є встановлення вартості майна, на заволодіння якого були спрямовані дії винного.
Зокрема, суд надав належну оцінку доказам, які були надані органом досудового слідства на підтвердження винуватості ОСОБА_6 , серед яких, зокрема дані, що містяться у протоколі огляду від 15 вересня 2015 року з ілюстраційною таблицею, згідно з якими 15 вересня 2015 року з 01 год. 00 хв. до 01 год. 30 хв. на зазначеній у протоколі ділянці лісу виявлено свіжозрізані дерева, а на ґрунтовій дорозі між пнями розташований вантажно-пасажирський фургон марки «ГАЗ», у вантажному відділенні якого виявлено порізану деревину, а у пасажирському відділенні дві бензинові пили марки «Shtihl»; протоколі огляду предмету від 16 жовтня 2015 року, під час якого у багажному відділенні вказаного автомобіля виявлено деревину м`яких порід, а саме «Тополі», розмірами 145 х 70 х 100 см, а у салоні «Грабу», розмірами 85 х 135 х 120 см, із зафіксованим зауваженням захисника про необхідність корегування зазначених обмірів; протоколі огляду предмету від 12 листопада 2015 року, під час якого слідчим оглянуто бензопили марки «Shtihl» моделі «MS 180/С» та марки «Shtihl» модель «MS 361», які визнані речовими доказами згідно із постановою від 12 листопада 2015 року.
Також орган обвинувачення послався на листи-відповіді, які були надані на запити слідчого директором ДП «Тернопільське лісове господарство»: за № 755 від 21 вересня 2015 року із додатком, згідно з яким кубомаса деревини становить 0,72 м. куб. (без зазначення періоду); станом на 15 вересня 2015 року вартість 1 м. куб. дров твердих порід в даному підприємстві становить 330 грн.; за № 874 від 20 жовтня 2015 року, відповідно до якого, виходячи з запропонованих слідчим даних, щільний об`єм дров по породах становить: тополя 1,45 м. х 0,70 м. х 1,00 м. х 0,62 = 0,63 куб. м.; граб 1,20 м. х 0,75 м. х 1,35 м. х 0,62 = 0,75 куб. м. Станом на IV квартал 2015 року ДП «Тернопільський лісгосп» реалізує дрова паливні (1 куб.м за цінами: для твердолистяних порід (в т.ч. граб) - 342 грн. з ПДВ; для м`ягколистяних порід (в т.ч. тополя) - 324 грн. з ПДВ.
Суд правильно звернув увагу, що протокол огляду від 15 вересня 2015 року не містить даних щодо вимірів деревини у автомобілі, а як видно зі змісту довідок ДП, запитів слідчого та протоколу огляду від 16 жовтня 2016 року, вони містять дані про розміри деревини, які різняться між собою: так в протоколі огляду висота вказана 0,85 м, а в запитах та довідках-відповідях ДП 0,75 м. Свідок ОСОБА_9 , який брав участь під час огляду предмета від 16 жовтня 2015 року як інженер ДП, показав суду, що висота деревини становить 0,75 м.
Колегія суддів вважає, що суд зробив обґрунтований висновок про те, що ця різниця вплинула на правильність визначення розміру шкоди, а, крім того, звернув увагу, що вказана в обвинувальному акті вартість дров була обрахована не на час вчинення злочину.
Саме наявність таких суперечливих даних викликала необхідність призначення експертизи для встановлення вартості майна. Натомість, під час досудового слідства постановами слідчого від 15 лютого 2016 року та 01 квітня 2016 року стороні захисту було відмовлено у задоволенні клопотань про призначення відповідної експертизи з тих підстав, що у Тернопільському НДЕКЦ МВС України відсутній відповідний експерт, а також у зв`язку з тим, що при проведенні огляду автомобіля обвинуваченого 16 жовтня 2015 року за участю інженера з лісозаготівель ДП «Тернопільський лісгосп» вже було визначено вид та об`єм деревини відповідно до ДСТУ 4020-2-2001.
Під час судового розгляду кримінального провадження суд 30 листопада 2016 року за клопотанням захисника та 30 січня 2017 року за клопотанням прокурора постановляв ухвали про призначення судової товарознавчої експертизи із залученням фахівця для визначення виду, роду й вартості дров, замах на викрадення яких інкримінувався ОСОБА_6 , з метою визначення розміру матеріальної шкоди. Проте, зазначені ухвали суду залишені без виконання через відсутність в експертній установі відповідного фахівця.
А тому за відсутності такого висновку встановити наявність складу злочину в діях ОСОБА_6 неможливо, оскільки в даному кримінальному провадженні встановлення вартості майна є необхідним для відмежування злочину від адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 51 КУпАП (дрібного викрадення чужого майна).
Таким чином, суд згідно зі ст. 94 КПК України повно та всебічно дослідив усі докази, дав їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку. На підставі досліджених доказів, суд дійшов висновку, що допустимими та достатніми доказами не доведено наявність обов`язкового елементу шкоди, розмір якої передбачає кримінальну відповідальність, а отже і складу кримінального правопорушення в діянні ОСОБА_6 . Суд касаційної інстанції визнає такий висновок правильним.
Отже, рішення про виправдання ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 185 КК України є обґрунтованим.
Що стосується доводів прокурора про те, що докази у кримінальному провадженні дають підстави кваліфікувати дії ОСОБА_6 за 356 КК України яксамоправство, і суд не був позбавлений можливості перекваліфікувати дії останнього, то слід взяти до уваги таке.
Статтею 337 КК України визначено межі судового розгляду. Відповідно до частини 1 цієї норми судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. Частиною 2 статті передбачено, що під час судового розгляду прокурор може змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення, відмовитися від підтримання державного обвинувачення, розпочати провадження щодо юридичної особи.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, прокурор, будучи наділеним законом повноваженнями на зміну обвинувачення в суді, не скористався своїм процесуальним правом. Розгляд кримінального провадження був проведений судом на засадах змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і доведеності перед судом їх переконливості, в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту. Процесуальних підстав для розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_6 за ст. 356 КК України у суду не було.
За таких обставин суд апеляційної інстанції обгрунтовано зазначив в своїй ухвалі про неможливість приймати рішення про винуватість особи у вчиненні іншого кримінального правопорушення поза межами пред`явленого обвинувачення.
При розгляді кримінального провадження апеляційний суд навів у своєму рішенні детальні мотиви прийнятого рішення, постановивши ухвалу, яка в повній мірі відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для скасування судових рішень, про що йдеться у касаційній скарзі прокурора, перевіркою кримінального провадження не встановлено.
За таких обставин касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, п. п. 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК України та § 3 Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 02 серпня 2017 року відносно ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3