АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп/796/1003/2018 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 1 ст. 286 КК України Суддя-доповідачОСОБА_2
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та заступника прокурора міста Києва ОСОБА_7 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 09 лютого 2018 року у кримінальному провадженні № 0010499 щодо обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

ОСОБА_8 , громадянина України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Нижній Тагіл Свердловської області, має середню-спеціальну освіту, одружений, пенсіонер, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

за участі: прокурорів ОСОБА_9 , ОСОБА_10

захисника ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 09 лютого 2018 року ОСОБА_8 визнано винуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1. ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді одного року позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст.ст. 75, 76, КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, з встановленням іспитового строку тривалістю один рік та на нього покладені обов`язки: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Крім того, судом у вироку вирішено питання щодо процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Як встановив суд першої інстанції, ОСОБА_8 12 листопада 2017 року, приблизно о 16 год. 30 хв., по пр. Мінському, 4-А в м. Києві, керуючи автомобілем марки «Шкода Октавіа», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався в крайній лівій смузі зі сторони пл. Шевченка в напрямку Великої кільцевої дороги та, наближаючись до нерегульованого наземного пішохідного переходу, не зменшив швидкість та не зупинився, щоб дати дорогу пішоходу, чим порушив п. 18.1 ПДР України та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , яка переходила проїзну частину пр. Мінського в м. Києві по нерегульованому пішохідному переходу зліва направо відносно руху автомобіля, яким керував ОСОБА_8 , внаслідок чого пішохід ОСОБА_11 отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження.

В апеляційній скарзі захисник не оспорює висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину і правильності кваліфікації його діяння за ч. 1 ст. 286 КК України, проте, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, просить змінити вирок суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_8 покарання та призначити обвинуваченому покарання у виді штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3 400 грн., без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На обґрунтування своїх вимог захисник вказує, що суд призначив ОСОБА_8 за вчинене ним кримінальне правопорушення основне покарання у виді позбавлення волі, яке не передбачено санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, а рішення щодо призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами достатньо не вмотивував. Зокрема, суд при призначенні додаткового покарання послався лише на ту обставину, що обвинувачений скоїв злочин внаслідок грубого порушення Правил дорожнього руху України, але залишив поза увагою дані про особу обвинуваченого, ступінь тяжкості та наслідки скоєного ним кримінального правопорушення, думку потерпілої, яка не наполягала на призначенні суворого покарання, а також те, що ОСОБА_8 є людиною похилого віку, часто їздить за місто за продуктами харчування, які особисто вирощує на дачі, отже це потребує наявності автотранспорту, до того ж за інформацією Нацполіції України до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху він раніше не притягувався.

В апеляційній скарзі заступник прокурора міста Києва ОСОБА_7 , не оспорюючи доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину і правильність кваліфікації його діяння за ч. 1 ст. 286 КК України, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 засудити за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн., з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

В обґрунтування апеляційних вимог, не оспорюючи рішення суду в частині призначення додаткового покарання, прокурор зазначає, що суд призначив ОСОБА_8 основне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, яке не передбачене санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, та ще звільнив від його відбування на підставі ст. 75 КК України, отже неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність. А з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу винного, який раніше не судимий, досяг пенсійного віку, задовільно характеризується за місцем проживання, щиро розкаявся у вчиненому, ОСОБА_8 слід призначити основне покарання у виді штрафу.

Іншими учасниками судового провадження, які мають право подати апеляційну скаргу, вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржений.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу захисника та частково погодився з апеляційною скаргою прокурора, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора та частково погодився з доводами апеляційної скарги захисника, дослідивши додаткові документи, які характеризують особу обвинуваченого, провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах поданих апеляційних скарг.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило середньої тяжкості тілесне ушкодження потерпілому, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам провадження та підтверджений представленими у справі доказами, які досліджувалися судом в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, ніким із учасників судового провадження не оспорюється, а тому й не перевіряється колегією суддів, виходячи з положень ч. 1 ст. 404 КПК України.

З огляду на фактичні обставини, встановлені судом, та доведеність винуватості, вірною є і кваліфікація дій ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 286 КК України.

Перевіряючи вирок суду першої інстанції, виходячи з апеляційних доводів захисника та прокурора, в частині призначення ОСОБА_8 покарання, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В той же час згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Санкцією ч. 1 ст. 286 КК України за вчинення цього злочину передбачено покарання у виді штрафу від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, або виправні роботи на строк до двох років, або арешт на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Як убачається зі змісту вироку, вирішуючи питання про вид та міру покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 необережного кримінального правопорушення, яке помилково визнав злочином середньої тяжкості, бо кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України, відповідно до ст. 12 КК України віднесено до категорії злочинів невеликої тяжкості; взяв до уваги відомості про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо; за відсутності обставин, які б обтяжували покарання, визнав обставинами, які його пом`якшують, - пенсійний вік обвинуваченого та щире каяття у скоєному; врахував думку потерпілої, яка не наполягала на суворому покарання, а також прийняв до уваги ту обставину, що ОСОБА_8 вчинив злочин внаслідок грубого порушення Правил дорожнього руху України і його поведінка на дорозі не є небезпечною для оточуючих.

За вказаних обставин, суд дійшов висновку, що ОСОБА_8 слід призначити основне покарання у виді позбавлення волі та додаткове - у виді позбавленням права керувати транспортними засобами, а також вважав можливим застосувати положення ст. 75 КК України до основного покарання.

Таким чином, з огляду на санкцію ч. 1 ст. 286 КК України, суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 за вчинене ним кримінальне правопорушення основне покарання у виді позбавлення волі, яке не передбачено ч. 1 ст. 286 КК України, звільнивши при цьому від його відбування на підставі ст. 75 КК України, тобто неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, про що обґрунтовано вказують в апеляційних скаргах як захисник, так і прокурор.

У той же час колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 відповідно до вимог ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням. Захисник та прокурор просять в апеляційних скарзах призначити йому більш м`який вид покарання - штраф. Проте звільнення від відбування покарання у виді штрафу статтею 75 КК України не передбачено, а призначення більш м`якого виду покарання, від відбування якого особу не може бути звільнено з підстав, передбачених ст. 75 КК України, і яке буде підлягати реальному виконанню, у даному випадку, є погіршенням становища обвинуваченого, отже вирок суду першої інстанції повинен бути скасований в частині покарання з постановленням за правилами ст. 420 КПК України апеляційним судом у цій частині нового вироку. Крім того, згідно з вимогами ч. 1 ст. 421 КПК України обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання або в інший спосіб погіршити становище засудженого лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подав прокурор, потерпілий чи його представник.

Що стосується доводів захисника про необґрунтоване призначення судом першої інстанції ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, то вони є непереконливими.

При вирішенні питання про призначення додаткового покарання, яке в даному випадку є факультативним, суд врахував як особу обвинуваченого, так і обставини кримінального провадження, яке сталося внаслідок грубого порушення ОСОБА_8 п. 18.1 Правил дорожнього руху України у звичайній дорожній обстановці, а тому рішення про доцільність призначення додаткового покарання, на думку колегії суддів, є обґрунтованим.

До того ж, врахувавши сукупність усіх обставин у провадженні, з якими захисник пов`язує свої апеляційні вимоги, суд першої інстанції призначив додаткове покарання у мінімальному розмірі, передбаченому законом України про кримінальну відповідальність, за вчинене ОСОБА_8 кримінальне правопорушення.

При цьому, доводи у скарзі захисника про те, що ОСОБА_8 , будучи людиною похилого віку, часто їздить за місто за продуктами харчування, які особисто вирощує на дачі, отже позбавлення права керувати транспортними засобами ускладнить для нього забезпечення сім`ї продуктами харчування, не заслуговують на увагу, оскільки такі обставини ніякими доказами не підтверджені, водночас суспільна небезпека від можливих наслідків порушення Правил дорожнього руху України значно перевищує особисті інтереси обвинуваченого.

Враховуючи наведене, вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання на підставі п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413, ст. 414 КПК України підлягає скасуванню з постановленням за правилами ст. 420 КПК України апеляційним судом у цій частині нового вироку.

При ухваленні вироку щодо ОСОБА_8 в частині покарання та вирішуючи питання про його вид та розмір, з огляду на апеляційні прохання щодо основного покарання, колегія суддів, виходячи з вимог ст. 65 КК України, враховує, що обвинувачений вчинив злочин проти безпеки руху та експлуатації транспорту невеликої тяжкості з необережною формою вини, його наслідки у виді спричинення потерпілій середньої тяжкості тілесних ушкоджень та конкретні обставини вчинення, позицію потерпілої в суді, яка не вимагала для ОСОБА_8 суворого покарання, дані про особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, має сім`ю, не перебуває на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра, характеризується в цілому позитивно.

Не встановивши обставин, які обтяжують покарання, колегія суддів враховує обставини, що його пом`якшують, а це визнані судом першої інстанції щире каяття та статус пенсіонера, а також добровільне відшкодування потерпілій завданої матеріальної шкоди.

З огляду на викладене, враховуючи положення ч. 2 ст. 57, ч. 3 ст. 61 КК України, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_8 покарання за вчинений ним злочин у виді штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керувати транспортним засобом, як це визначив суд першої інстанції, на строк один рік, оскільки саме таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження нових злочинів.

За таких обставин, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а апеляційна скарга захисника лише частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 374, 404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 09 лютого 2018 року задовольнити частково, а апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва ОСОБА_7 - повністю.

Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 09 лютого 2018 року стосовно ОСОБА_8 в частині призначеного покарання скасувати.

ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 286 КК України призначити покарання у виді штрафу в розмірі 200 (двісті) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3 400 (три тисячі чотириста) гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

У решті вирок Оболонського районного суду м. Києва від 09 лютого 2018 року стосовно ОСОБА_8 залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанціїпротягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

_________________ __________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4