Справа № 754/8360/18
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2018 року Слідчий суддя Деснянського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві клопотання ОСОБА_4 про скасування арешту на майно, -

В С Т А Н О В И В :

27.06.2018 р. до суду надійшло клопотання ОСОБА_4 про скасування арешту майна.

Клопотання мотивовано тим, що у провадженні СВ Деснянського УП ГУНП в м. Києві перебуває кримінальне провадження № 0001637 від 09.02.2016 року. Під час досудового розслідування слідчим суддею Деснянського районного суду м. Києва від 03.03.2016 року задоволено клопотання старшого слідчого ОСОБА_5 про накладення арешту на майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 . Заявниця є власником вказаної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 23.05.2016 року. З того часу вона вільно володіла, користувалася та розпоряджалася майном до звернення у 2017 році до суду із позовом заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави до неї про витребування майна з чужого незаконного володіння. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07.05.2018 року у задоволенні позову відмовлено. Враховуючи те, що рішення у цивільній справі прийнято, вона є власником майна, підстав для накладення арешту на даний час немає, у зв`язку з чим ОСОБА_4 просить скасувати арешт, накладений на квартиру АДРЕСА_1 у кримінальному провадженні.

У судовому засіданні прокурор заперечувала проти задоволення клопотання, зважаючи на те, що досудове розслідування на даний час триває, а судове рішення, на яке посилається заявниця, не набрало законної сили.

Заявниця ОСОБА_6 у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила.

Суд вважає можливим розглядати клопотання у відсутність нез`явившихся осіб, за наявних у справі матеріалів.

Вислухавши думку прокурора, вивчивши письмові матеріали клопотання, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Як вбачається з письмових матеріалів справи, у провадженні СВ Деснянського УП ГУНП в м. Києві перебуває кримінальне провадження № 0004915 від 26.04.2016 року.

Під час досудового розслідування слідчим суддею Деснянського районного суду м. Києва від 03.03.2016 року задоволено клопотання старшого слідчого ОСОБА_5 про накладення арешту на майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 . Заявниця є власником вказаної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 23.05.2016 року.

У 2017 році заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07.05.2018 року у задоволенні позову відмовлено. Рішення суду законної сили не набрало.

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.

Згідно з ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому КПК України порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов) чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Згідно з ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Згідно зі ст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права

У рішеннях ЄСПЛ у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Малама проти Греції», «Україна-Тюмень проти України», «Спорронг та Льонрот проти Швеції» констатовано, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном через введення в дію «законів». Крім того, верховенство права, один із фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей Конвенції. Також суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти через вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

Крім того, у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 року) ЄСПл зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним, тобто для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи» (справа «Ізмайлов проти Росії», п. 38 рішення від 16.10.2008 року).

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, з метою запобігання порушення справедливого балансу між інтересами власника майна, гарантованими йому законом і завданнями цього кримінального провадження, тривалість досудового розслідування, слідчий суддя вважає, що клопотання ОСОБА_4 є передчасним, а тому таким, що не підлягає задоволенню, оскільки на сьогодні необхідність у накладенні арешту на майно не відпала через те, що досудове розслідування триває, а судове рішення, на яке посилається заявниця, не набрало законної сили.

На підставі викладеного, керуючись ст. 171, 173, 174, 223, 303, 305-307, 309, 395 КПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні клопотання ОСОБА_4 про скасування арешту на майно відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1