АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-cc/796/4431/2017 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 вересня 2017 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Емполі» ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 15 серпня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора відділу Генеральної прокуратури України ОСОБА_8 та накладено арешт на грошові кошти, що знаходяться у безготівковому вигляді на розрахункових рахунках № НОМЕР_1 (980, 987,840), № НОМЕР_2 (980) ТОВ «Емполі» (); № НОМЕР_3 (980), № НОМЕР_4 (980), № НОМЕР_5 (980), № НОМЕР_6 (980), № НОМЕР_7 (980), № НОМЕР_8 (980) ФОП ОСОБА_9 (код НОМЕР_9 ); № НОМЕР_10 (980), № НОМЕР_11 (980), № НОМЕР_12 (980) ТОВ «Нафтотрейд Ресурс» (), відкритих у ПАТ «ПУМБ» (МФО 334851, , адреса: м. Київ, вул. Андріївська,4) в частині видатку коштів з можливістю зарахування на зазначені рахунки коштів, що надходять, повідомляючи правоохоронні органи усно та письмово, про суму коштів, що знаходяться на цьому рахунку за першим запитом слідчого, на час його надання і на момент оголошення ухвали слідчого судді.

Згідно ухвали, слідчий суддя прийшов до висновку про наявність правових підстав для накладення арешту на вказані грошові кошти з метою забезпечення можливого судового рішення в частині конфіскації майна та відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).

Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, представник ТОВ «Емполі» ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій обґрунтовуючи звернення до суду у встановлений законом строк, просить її скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого.
В обґрунтування своєчасного звернення до суду з апеляційною скаргою зазначає, що оскаржуване рішення було постановлена слідчим суддею без повідомлення та участі власника майна, який на даний час копію ухвали не отримував, а дізнався про її існування 21.08.2017 року під час ознайомлення з матеріалами провадження в приміщенні Печерського районного суду міста Києва.
Мотивуючи апеляційні вимоги зазначає, що під час розгляду клопотання слідчим суддею не повно та не всебічно досліджено обставини кримінального провадження, що проявилась у тому числі у ненаданні можливості представнику ТОВ «Емполі» самостійно представити перед судом свою позицію щодо відсутності підстав для накладення арешту на майно. Крім того, в оскаржуваній ухвалі всупереч вимогам ст. 172 КПК України відсутнє обґрунтування щодо необхідності такого розгляду за відсутності власника майна.

Також стверджує, що всупереч ч. 3 ст. 370 КПК України, слідчим суддею не в повній мірі з`ясовано позицію ТОВ «Емполі» як третьої особи, щодо майна якої вирішувалось питання про арешт та не було враховано, що ТОВ «Сонар-Компані» вже повернуло ТОВ «Україна 2001» помилково перераховані ними грошові кошти і виконало в повній мірі взяті з цього приводу на себе зобов`язання.

Апелянт зазначає, що у зв`язку з тим, що ТОВ «Емполі» не отримувало від вказаних в ухвалі юридичних осіб будь-яких грошових коштів, які є предметом кримінального провадження, а ТОВ «Сонар-Компані» в свою чергу виконало взяті на себе зобов`язання щодо повернення власнику помилково перерахованих коштів, в подальшому застосування арешту на грошові кошти ТОВ «Емполі» призводить до додаткових збитків, зокрема, появ вимог майнового характеру, подання позовів про відшкодування завданих збитків та позначається на діловій репутації компанії.

Представник власника майна зазначив, що кримінальним процесуальним законом не передбачено мету накладення арешту як припинення злочинної діяльності та попередження збитків, також зазначив про неможливість накладення арешту з метою забезпечення збереження речових доказів є помилковим, оскільки кошти, що перебувають на рахунках ТОВ «Емполі» не є матеріальними об`єктами та не можуть бути речовими доказами.

В судове засідання у справі представник власника майна не з`явився та про причини своєї неявки не повідомив. Тому колегія суддів вирішила за можливе розглянути дану справу за відсутності представника власника майна, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405, ч. 1 ст. 172 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали судового провадження, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 395 КПК України ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення. Згідно частини 3 зазначеної статті, якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, клопотання слідчого про арешт майна було розглянуто слідчим суддею без повідомлення та участі представника власника майна. Копія ухвали представником ТОВ «Емполі» отримано 21.08.2017 року під час ознайомлення з матеріалами провадження в приміщенні Печерського районного суду міста Києва та того ж дня подано апеляційну скаргу, а відтак в силу положень ст. 395 КПК України, строк на апеляційне оскарження не пропущено.
Що стосується безпосередньо апеляційної скарги, то слід звернути увагу на такі обставини.

Оскільки дана ухвала оскаржена тільки представником ТОВ «Емполі», то колегія суддів, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, переглядає ухвалу слідчого судді в межах апеляційної скарги, а щодо інших юридичних осіб, на рахунки яких накладено арешт вказаною ухвалою слідчого судді, то в цій частині питання законності та обґрунтованості накладення арешту колегією суддів не перевіряється.

Як вбачається з матеріалів, наданих до суду апеляційної інстанції, Головним слідчим управлінням Національної поліції України проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань 19.06.2017 за № 0000690, за фактом заволодіння коштами ТОВ «Суффле Агро Україна» шляхом обману та зловживання довірою, вчинене в особливо великих розмірах за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Органами досудового розслідування зазначено, що 21.04.2017 року на поточний рахунок № НОМЕР_13 , який відкрито невстановленими особами у ПАТ «БМ Банк» від імені ТОВ «Україна 2001», було здійснено незаконне перерахування коштів з рахунку ТОВ «Суффле Агро Україна» на загальну суму 43 500 000 грн. При цьому у призначенні платежу вказано «за кукурудзу».

Вказані кошти службові особи ТОВ «Суффле Агро Україна» були перераховані на рахунок ТОВ «Україна 2001» за придбання кукурудзи, проте, будучи введеними в оману невстановленими особами перерахували їх на рахунок, який насправді не відкривався службовими особами ТОВ «Україна 2001».

В подальшому, з метою заволодіння зазначеними коштами, невстановлені особи, маючи доступ до системи керування клієнт-банк з обслуговування рахунку № НОМЕР_13 , перебуваючи у невстановленому досудовим розслідуванням місці, перерахували значну їх частину на підконтрольні їм підприємства, а саме: ТОВ «ВКФ «Вторметсервіс», ТОВ «ТрейдАссіст», ТОВ «Іфпостач», ТОВ «Сонар-Компані»,ТОВ «Кемпром»,ТОВ «БелойлСістем»,ПП «Турбопаливо», ТОВ «Емполі», ТОВ «Інтер Глобал», ТОВ «Нафтотрейд Ресурс», ФОП ОСОБА_10 .

Кошти у сумі 43 500 000 грн., які незаконно перераховані на рахунки зазначених товариств є об`єктом кримінально протиправних дій, а тому, у відповідності до ст. 98 КПК України, 31.05.2017 були визнані речовим доказом у кримінальному провадженні.

15.08.2017 року прокурор відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням і підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Генеральної прокуратури України ОСОБА_8 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на грошові кошти, я у кримінальному провадженні № 0000690.
15.08.2017 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва клопотання прокурора було задоволено.
З таким рішенням слідчого судді погодитися неможливо з огляду на такі обставини.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Однак, зазначених вимог закону слідчий суддя та прокурор, який вніс клопотання не дотрималися.

Зокрема прокурор у клопотанні, ставлячи питання про накладення арешту на майно, обґрунтовує необхідність у його накладенні метою припинення злочинної діяльності, викриття групи осіб, які організували дану незаконну діяльність, з метою відшкодування спричинених збитків, заподіяних злочином, забезпечення подальшого цивільного позову.

Слідчий суддя в свою чергу наклав арешт з метою забезпечення можливого судового рішення в частині конфіскації майна та відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).

Разом з тим колегія суддів звертає увагу, що ч. 2 ст. 170 КПК України не передбачає можливості накладення арешту з метою припинення злочинної діяльності чи викриття групи осіб, які організували дану незаконну діяльність. Арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження, застосування якого допускається з метою збереження речових доказів, спеціальної конфіскації, конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов) чи стягнення з юридичної особи неправомірної вигоди. Натомість припинення злочинної діяльності та викриття групи осіб, які організували дану незаконну діяльність досягається застосуванням інших засобів та методів, передбачених чинним кримінальним процесуальним законом.

Що стосується відшкодування заподіяних злочином збитків, що можна розцінювати як передбачене п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов) чи стягнення з юридичної особи неправомірної вигоди, то в даному випадку орган досудового розслідування позбавлений правових підстав для ініціювання накладення арешту, оскільки відносно ТОВ «Емполі» кримінальне провадження не здійснюється, а у матеріалах клопотання взагалі відсутні відомості щодо наявності у кримінальному провадженні цивільного позову.

Накладення арешту на вказані грошові кошти з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання також не ґрунтується на вимогах закону, оскільки передбачає наявність у вчиненні особою, щодо якої такий захід застосовується, обґрунтованої підозри кримінального правопорушення, а якщо це застосовується відносно юридичної особи, то застосування арешту майна з даних підстав відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України вважатиметься законним, якщо відносно неї здійснюється кримінальне провадження. Оскільки відносно ТОВ «Емполі» кримінальне провадження не здійснюється, то накладення арешту з метою забезпечення конфіскації майна є таким, що не відповідає вимогам закону. Крім того, враховуючи що орган, яким ініційовано накладення арешту на майно не зазначав у тексті клопотання забезпечення саме такої мети як майбутньої конфіскації майна, то слідчий суддя при постановленні ухвали, самостійно визначаючи мету забезпечення конфіскації майна вийшов за межі своїх повноважень.

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку, що слідчий суддя, приймаючи рішення вийшов за межі розгляду клопотання слідчого про накладення арешту на майно, чим істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону.

На підставі вищевикладених обставин, які свідчать про однобічність, неповноту і формальність судового розгляду, апеляційна скарга директора ТОВ «Емполі» підлягає задоволенню, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, як незаконна та необґрунтована, з постановленням судом апеляційної інстанції нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно за недоведеності необхідності арешту майна, який при викладених у клопотанні обставинах явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом, і завданням цього кримінального провадження.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Емполі» ОСОБА_7 задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 15 серпня 2017 року, в частині, якою задоволено клопотання прокурора відділу Генеральної прокуратури України ОСОБА_8 та накладено арешт на грошові кошти, що знаходяться у безготівковому вигляді на розрахункових рахунках № НОМЕР_1 (980, 987,840), № НОМЕР_2 (980) ТОВ «Емполі» (), відкритих у ПАТ «ПУМБ» (МФО 334851, , адреса: м. Київ, вул. Андріївська,4) в частині видатку коштів з можливістю зарахування на зазначені рахунки коштів, що надходять, повідомляючи правоохоронні органи усно та письмово, про суму коштів, що знаходяться на цьому рахунку за першим запитом слідчого, на час його надання і на момент оголошення ухвали слідчого судді скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора відділу Генеральної прокуратури України ОСОБА_8 про накладення арешту на грошові кошти, що знаходяться у безготівковому вигляді на розрахункових рахунках № НОМЕР_1 (980, 987,840), № НОМЕР_2 (980) ТОВ «Емполі» (); відмовити.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення є остаточною і оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

____________________ _______________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4