Номер провадження: 11-кп/785/46/17
Номер справи місцевого суду: 520/9295/15-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03.10.2017 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурорів: ОСОБА_6 , ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Одесі апеляційну скаргу з доповненнями прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_6 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 16.08.2016 року у кримінальному провадженні №0000232 від 19.01.2015 року, -
встановив:
оскаржуваним вироком районного суду:
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Костянтинівка, Роздільнянського району Одеської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст. 286 КК України та виправдано в зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Згідно оскаржуваного вироку суду органом досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин:
ОСОБА_9 , 19 січня 2015 року, приблизно о 07 годині 10 хвилин, керуючи власним технічно справним автомобілем марки «NISSAN BLUEBIRD» реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по лівій смузі проїзної частини вулиці імені космонавта Комарова з боку вулиці Генерала Петрова у напрямку вулиці 25-ї Чапаївської дивізії у Київському районі міста Одеси, де під час руху як водій наближався до перехрестя вулиці Космонавта Комарова і міжквартального проїзду, розташованого біля будинків № 10 і № 10/1 зазначеної вулиці, дорожній рух по якому регулювався світлофорами. В цей час на вказаному перехресті за межами проїзної частини вулиці Космонавта Комарова, а саме на тротуарі, розташованому праворуч від проїзної частини по ходу руху автомобіля марки «NISSAN BLUEBIRD» реєстраційний номер НОМЕР_1 , нерухомо стояла пішохід ОСОБА_10 , яка чекала включення зеленого сигналу світлофора для пішоходів, щоб перейти на протилежний бік проїзної частини вулиці Космонавта Комарова.
Також в цей час попереду автомобіля марки «NISSAN BLUEBIRD» реєстраційний номер НОМЕР_1 в попутному з ним напрямку по правій смузі проїзної частини вулиці Космонавта Комарова здійснював рух автобус марки «MERCEDES-BENZ 609D» реєстраційний номер НОМЕР_2 , який зупинився перед перехрестям з міжквартальним проїздом, розташованим біля будинків №10 і №10/1 зазначеної вулиці, оскільки на світлофорі для руху транспортних засобів по вулиці Космонавта Комарова відбулася зміна сигналу з «зеленого» на «жовтий», а потім з «жовтого» на «червоний». Під час руху по проїзній частині вулиці Космонавта Комарова, при наближенні до перехрестя з міжквартальним проїздом, розташованим біля будинків №10 і №10/1 зазначеної вулиці, маючи реальну і об`єктивну можливістю завчасно виявити, що на світлофорах, розташованих по вулиці Космонавта Комарова, відбулася зміна сигналу з «зеленого» на «жовтий», а потім з «жовтого» на «червоний», а також маючи можливість виявити те, що на правій смузі проїзної частини зазначеної вулиці перед вказаним перехрестям на сигнал світлофора, що забороняє рух, зупинився автобус марки «MERCEDES-BENZ 609D» реєстраційний номер НОМЕР_3 , водій ОСОБА_9 в порушення вимог п.п.1.5, 2.3 (б), 8.7.3 (г), (е), 8.10 Правил дорожнього руху України, діючи з необережності, вираженої у злочинній самовпевненості, грубо проігнорувавши «жовтий» та «червоний» світлові сигнали світлофорів, які забороняють рух, своєчасно не вжив заходів до зниження швидкості руху керованого ним автомобіля і зупинки автомобіля перед стоп-лінією, а продовжив рух через вказане перехрестя в раніше зазначеному режимі. Внаслідок чого передньою частиною кузова керованим автомобілем марки «NISSAN BLUEBIRD» реєстраційний номер НОМЕР_4 скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_10 , яка по пішохідному переходу, розташованому перед вищевказаним перехрестям, перетинала проїзну частину вулиці Космонавта Комарова з права наліво відносно напрямку руху його автомобіля.
Згідно висновку судово-медичної експертизи №259 від 16 лютого 2015 року, внаслідок даної дорожньо-транспортної події потерпілій ОСОБА_10 , було заподіяно наступне тілесне ушкодження: закритий перелом зовнішньої кісточки лівого гомілковостопного суглоба без зміщення уламків, яке не було небезпечним для життя, а викликало тривалий розлад здоров`я строком понад три тижні і за цим критерієм, згідно п.п. 2.2.2 п 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (1995 р), відноситься до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
Згідно висновків судової авто-технічної експертизи №1586 від 21 травня 2015 року, належним виконанням вимог пункту 8.10 Правил дорожнього руху водій автомобіля «NISSAN BLUEBIRD» реєстраційний номер НОМЕР_4 ОСОБА_9 мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода, і саме його фактичні дії перебувають у причинному зв`язку з подією.
Допущенні водієм ОСОБА_9 порушення вимог п. 8.10 Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причино-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної події і настанням суспільно небезпечних наслідків у вигляді спричинення потерпілій ОСОБА_10 тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.
Таким чином, на думку органу досудового розслідування, ОСОБА_9 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.
Не погоджуючись з вироком районного суду, прокурор Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу та доповнення до неї, в яких просить вирок районного суду скасувати та постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначити йому покарання у вигляді штрафу у розмірі 3400 гривень.
В доводах апеляційної скарги прокурор, зазначає, що висновки суду є необґрунтованими, оскільки судом не прийнято до уваги висновки авто-технічної експертизи №1586 від 21.05.2015 року відповідно до якого дії водія автомобіля «NISSAN BLUEBIRD» реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_9 регламентувалися вимогами п.8.10. Правил Дорожнього руху України, та їх належне виконання водій гарантовано мав технічну можливість запобігти ДТП.
Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, просив вирок суду скасувати та постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу у сумі 3400 гривень; обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги прокурора; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; апеляційний суд приходить до висновку про таке.
У відповідності до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з положеннями ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до вимог ч.1 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта та на підставі доказів, наданих суду сторонами кримінального провадження.
Стаття 17 КПК України встановлює, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Згідно правового змісту норм ст.6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Стаття 62 Конституції України гарантує, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи трактуються на його користь, саме у цьому полягає основоположний принцип презумпції невинуватості.
Відповідно до ч.1 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на слідчого та прокурора.
Як зазначив Конституційний Суд України в рішенні №1-31/2011 від 20.10.2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та постанови законного і справедливого рішення у справі.
Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ при винесенні вироків» №5 від 29.06.1990 року, в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені в судовому засіданні, а всі сумніви у справі, в тому числі що стосуються достатності зібраних фактичних даних, якщо вичерпані всі можливості їх доповнення та усунення, повинні тлумачитися і вирішуватися на користь підсудних.
Положення ст.ст. 370, 373 КПК України регламентують, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього кодексу. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Таким чином, у правовій державі при ухваленні судового рішення не допускається обвинувальний ухил, по суті якого кожен, хто постав перед судом повинен бути визнаний винним, а навпроти гарантується та усіляко забезпечується презумпція невинуватості особи. Доведення вини особи поза розумним сумнівом є стандартом доведення, необхідним для визнання особи винною із застосуванням принципу змагальності судового процесу. При цьому, саме сторона обвинувачення несе тягар доведення вини і зобов`язана доводити свою версію подій за цим стандартом. Це означає, що позиція, яка представлена обвинуваченням, має бути доведена в тій мірі, що у «розумної (розсудливої) людини» не може лишатися «розумного сумніву», що обвинувачений винен.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється, якщо не буде доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.
Згідно з вимогами п.1 ч.3 ст.374 КПК України у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке предявлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.
Виправдовуючи ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, яке йому інкримінувалося органом досудового розслідування, суд першої інстанції з достатньою повнотою мотивував своє рішення та вказав, що вина обвинуваченого є недоведеною, оскільки суду не було надано доказів, підтверджуючих вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення.
Апеляційним судом встановлено, що ухвалюючи виправдувальний вирок, районний суд під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч.2 ст.22 КПК України, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них з точки зору належності, допустимості та достовірності.
Як убачається з матеріалів судового провадження, судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку були дослідженні всі без виключення надані стороною обвинувачення докази.
Що стосується доводів прокурора, щодо невірної оцінки зібраних органом досудового розслідування доказів, то вони спростовуються матеріалами справи та наявними в ній доказами, які за клопотанням прокурора були повторно дослідженні апеляційним судом.
Районний суд перевіривши та дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, з урахуванням пояснень обвинуваченого, потерпілої, свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , прийшов до вірного висновку про те, що досудовим слідством не доведено, що в діях ОСОБА_9 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, з чим погоджується апеляційний суд.
Оскільки склад злочину це сукупність встановлених у кримінальному законі об`єктивних та суб`єктивних ознак, які визначають вчинене суспільно небезпечне діяння як злочин.
Згідно статті 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння яке містить склад злочину передбаченого КК України.
Об`єктивну сторону злочину передбаченого ч. 1 ст.286 КК України у вчиненні якого обвинувачувався ОСОБА_9 складають діяння, наслідки та причинний зв`язок між ними. Діянням є порушення правил безпеки дорожнього руху.
На підтвердження винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, що керує транспортним засобом стороною обвинувачення районному суду фактично було надано один доказ висновок судової авто-технічної експертизи №1586 від 21 травня 2015 року, і саме на цей доказ посилається прокурор в своїй апеляційній скарзі. Відповідно до вказаного висновку експертизи, належним виконанням вимог пункту 8.10 Правил дорожнього руху водій автомобіля «NISSAN BLUEBIRD» реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_9 мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода, і саме його фактичні дії перебувають у причинному зв`язку з подією.
Як встановлено в судовому засіданні судом першої інстанції та апеляційним судом за результатами повторного дослідження доказів, вказаний висновок експертів був зроблений на підставі досліджень обставин ДТП, з урахуванням пояснень потерпілої та інших даних, які були встановлені на стадії досудового розслідування.
Разом з цим, під час судового засідання в суді першої інстанції, з метою забезпечення об`єктивного розгляду справи, з метою з`ясування обставин, що мають істотне значення для кримінального провадження, з урахуванням протиріч в показаннях обвинуваченого, потерпілої та свідків та висновках авто-технічних експертиз, які були проведені на стадії досудового розслідування, районним судом, після проведення під час судового розгляду слідчих експериментів за участю обвинуваченого ОСОБА_9 , потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 , тобто з метою аналізу сукупності всіх зібраних по справі доказів, за клопотанням сторони захисту, щодо задоволення якого не заперечував прокурор, була призначена судова авто-технічна експертиза на вирішення якої були поставлені наступні питання: як повинен був діяти водій автомобіля «Nissan Bluebird» державний номер НОМЕР_1 ОСОБА_9 в умовах ДТП; чи була технічна можливість у ОСОБА_9 , як водія автомобіля «Nissan Bluebird» державний номер НОМЕР_1 запобігти наїзду на пішохода ОСОБА_10 при обставинах ДТП.
Згідно висновку судової авто-технічної експертизи Одеського науково дослідного інституту судових експертиз №5756 від 08.04.2016 року, в умовах події при її розвитку по версії водія автомобіля «Nissan Bluebird» державний номер НОМЕР_1 ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_11 , дії водія автомобіля регламентувалися вимогами п.12.3 Правил Дорожнього руху, згідно з якими водієві слід з моменту об`єктивно можливого виявлення небезпеки для подальшого руху вжити заходи до зниження швидкості аж до зупинки. Водій автомобіля «Nissan Bluebird» державний номер НОМЕР_1 ОСОБА_9 , згідно заданих судом у рамках прийнятих до дослідження з його власної версії і версії свідка ОСОБА_11 вихідних даних шляхом виконання вимог п.12.3 ПДР, не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода. Одночасно, згідно вказаного висновку, за версією потерпілої щодо розвитку події, водій автомобіля мав технічну можливість запобігти ДТП (а.с. 175, 176, 196-203).
Оцінюючи висновок експертизи, районний суд надав перевагу висновку судової авто-технічної експертизи №5756 від 08.04.2016 року в більшої достовірності версії розвитку події ДТП, яка була зазначена обвинуваченим ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_11 , зазначивши у вироку переконливі доводи, з яких підстав він не приймає до уваги висновок зазначеної експертизи щодо розвитку події за версією потерпілої.
Апеляційний суд вважає, що районний суд з достатньою повнотою дослідивши докази по справі, прийшов до обґрунтованого висновку, що під час судового розгляду пояснення потерпілої ОСОБА_10 про фактичні обставини ДТП були спростовані сукупністю досліджених судом доказів: поясненнями обвинуваченого ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_13 ; результатами слідчих експериментів проведених з обвинуваченим ОСОБА_9 , потерпілою ОСОБА_10 та свідком ОСОБА_11 ; висновком судової авто-технічної експертизи №5756 від 08.04.2016 року; а тому обґрунтовано не прийняв як доказ висновок судової авто-технічної експертизи №1586 від 21 травня 2015 року (а.с.146-150, 151-157, 170, 171-172, 173-174, 175, 196-203).
Щодо доводів прокурора про безпідставність критичної оцінки районного суду до пояснень потерпілої ОСОБА_10 , то вони є непереконливими, оскільки пояснення потерпілої були спростовані дослідженими в суді іншими доказами, зокрема поясненнями обвинуваченого та свідків, результатами проведених слідчих експериментів, а також висновком авто-технічної експертизи №5756 від 08.04.2016 року.
Твердження прокурора про те, що суд дав невірну оцінку показанням свідка ОСОБА_13 , апеляційний чуд також визнає безпідставними, оскільки допитаний районним судом свідок пояснив суду, що не бачив безпосередньо події наїзду автомобіля під керуванням обвинуваченого на потерпілу. В судовому засіданні апеляційного суду прокурор не ставив під сумнів достовірність викладених у вироку пояснень свідка ОСОБА_13 .
Будь-яких інших доводів щодо невірної оцінки районним судом доказів, які були надані стороною обвинувачення, прокурором в апеляційній скарзі не наведено.
За таких умов, доводи прокурора в апеляційній скарзі про те, що судом при розгляді кримінального провадження допущена неповнота судового слідства, висновки суду не відповідність фактичним обставинам справи, є голослівними, безпідставними та ні чим не підтвердженими.

Таким чином, незважаючи на закріплений у ст. 92 КПК України за слідчим та прокурором обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, на переконання апеляційного суду, стороною обвинувачення не надано суду доказів на підтвердження обвинувачення і такий висновок суду першої інстанції достатньо мотивований та ґрунтується на даних, які були належним чином перевірені в судовому засіданні і змістовно наведені у вироку.
Відповідно, встановивши відсутність в матеріалах провадження достатніх доказів, які були б предметом дослідження суду першої інстанції та об`єктивно і беззаперечно підтверджували винуватість у вчиненні інкримінованого обвинуваченим ОСОБА_9 кримінального правопорушення, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про виправдання ОСОБА_9 за ч.1 ст.286 КК України у зв`язку з недоведеністю, що в його діянні є склад цього кримінального правопорушення та вважає, що суд першої інстанції, діючи в межах визначених процесуальним законом повноважень, дотримуючись принципу змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, врахувавши вимоги ст.62 Конституції України, ухвалив законне й обґрунтоване рішення.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час розгляду справи судом першої інстанції, які могли би вплинути на правильність висновків суду, апеляційним судом не встановлено, виправдувальний вирок суду першої інстанції за своїм змістом відповідає вимогам ст. 374 КПК України, є законним та обґрунтованим, а тому апеляцію прокурора слід залишити без задоволення, а вирок суду - без змін.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,-
постановив:
Апеляційну скаргу з доповненнями прокурора Одеської місцевої прокуратури ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Київського районного суду м. Одеси від 16.08.2016 року у кримінальному провадженні №0000232 від 19.01.2015 року відносно ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виправданого в зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді апеляційного суду Одеської області
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4