Постанова
Іменем України
10 квітня 2018 року
м. Київ

справа № 182/9021/14-к
провадження № 51-1034 км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу судді Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2017 року про відмову у відкритті апеляційного провадження.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
Ухвалою суду Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31січня 2017 року доведено до голови кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Дніпропетровської області про порушення правил адвокатської етики адвокатом ОСОБА_6 , в судовому засіданні при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_7 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.
ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу на зазначене судове рішення.
Ухвалою судді Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 ..
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
Не погоджуючись із указаним рішенням суду апеляційної інстанції, ОСОБА_6 звернувся із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на норми Конституції України, стверджує про істотні порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону та його прав на доступ до правосуддя та оскарження рішення суду першої інстанції. Зважаючи на це, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор висловив позицію щодо необґрунтованості касаційної скарги та необхідності залишення судового рішення без зміни, а касаційної скарги без задоволення.
Мотиви суду
Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 ст. 1 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) встановлено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством, аналіз якого свідчить, що унормування кримінальних процесуальних відносин відбувається шляхом чіткого та імперативного визначення процедур, регламентації прав їх учасників для попередження свавільного використання владними органами своїх повноважень і забезпечення умов справедливого судочинства.
Частиною 1 статті 392 КПК передбачено, що в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме:
1) вироки, крім випадків, передбачених статтею 394 цього Кодексу;
2) ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру;
3) інші ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом.
Ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.
Частина 4 ст. 399 КПК передбачає, що суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження лише, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, або судове рішення оскаржене виключно з підстав, з яких воно не може бути оскарженим згідно з положеннями ст. 394 цього Кодексу.
Як убачається з матеріалів провадження за скаргою, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу на рішення районного суду, яким повідомлено Голову кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Дніпропетровської області про порушення правил адвокатської етики адвокатом ОСОБА_6 тобто рішення, оскарження якого в апеляційному порядку не передбачено.
За таких обставин, відмовивши у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31січня 2017 року суддя апеляційного суду діяв у відповідності з вимогами кримінального процесуального закону.
Що стосується посилань у касаційній скарзі на те, що, відмовивши у відкритті апеляційного провадження з цих підстав, апеляційний суд залишив поза увагою загальні засади кримінального провадження, якими забезпечується право на апеляційне оскарження тих судових рішень, які прямо не передбачені нормами КПК, то вони не ґрунтуються на законі.
За змістом кримінального процесуального закону загальні засади кримінального провадження спрямовані на забезпечення законності кримінальної процесуальної діяльності та дотримання прав і законних інтересів осіб, що беруть участь у такому провадженні, і не суперечать вимозі імперативності.
Слід звернути увагу й на те, що в загальних засадах йдеться про "забезпечення права на оскарження", що є більш широким поняттям, ніж поняття "право", яке використовується під час здійснення кримінального провадження судом апеляційної інстанції, оскільки воно передбачає, крім самого "права", ще й гарантований державою механізм його реалізації.
Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що відмова апеляційного суду у відкритті апеляційного провадження у зв`язку із оскарженням судового рішення судді, що не передбачено законом, не є свідченням обмеження доступу до правосуддя, як про це йдеться в касаційній скарзі.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 Рішення у справі "Делкур проти Бельгії" від 17 січня 1970 року та пункт 65 Рішення у справі "Гофман проти Німеччини" від 11 жовтня 2001 року).
У рішенні Європейського суду з прав людини від 8 січня 2008 року щодо прийнятності заяви N 32671/02 у справі "Скорик проти України" зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, яку намагаються досягнути.
За таких обставин наявність визначених у законі вимог щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.
Таким чином, порушень прав ОСОБА_6 на доступ до правосуддя Верховний Суд не констатує, в зв`язку з чим вважає ухвалу апеляційного суду законною, обґрунтованою, вмотивованою й такою, що відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Враховуючи межі касаційного перегляду та обсяг повноважень касаційної інстанції, підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Верховний Суд
у х в а л и в:
Ухвалу судді Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 квітня 2017 року, якою відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31січня 2017 року - залишити без зміни, а касаційну скаргу ОСОБА_6 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3