Апеляційний суд міста Києва
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

4 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0004022 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця с. Шевченкове Кілійського району Одеської області,

українця, громадянина України, що зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1 ,

проживає за адресою:

АДРЕСА_2 , не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.289, ч.1 ст.185 КК України,

за апеляційною скаргою прокурора на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 4 серпня 2017 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 04.08.2017 року затверджено угоду про примирення, укладену 01.08.2017 року між обвинуваченим ОСОБА_7 і потерпілою ОСОБА_8 .

ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.289, ч.1 ст.185 КК України, і йому призначено узгоджене сторонами покарання:

- за ч.1 ст.289 КК України 3 роки позбавлення волі;

- за ч.1 ст.185 КК України 1 рік позбавлення волі.

________________________________

Справа № 11-кп/796/1946/2017
Категорія: ч.1 ст.289, ч.1 ст. 185 КК України
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_9
Доповідач: ОСОБА_1 .
На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки і на нього покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Судом прийнято рішення щодо речових доказів.

В апеляційній скарзі перший заступник прокурора міста Києва ОСОБА_10 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального правопорушення, встановлені судом, які викладені у вироку, доведеність винуватості обвинуваченого і правильність кваліфікації його дій, просить вирок суду першої інстанції скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що, затверджуючи угоду, суд істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону, оскільки вона може бути укладена тільки у випадках, коли кримінальне правопорушення завдає шкоди приватним інтересам (інтересам фізичної особи) та/або майновим інтересам юридичної особи, тобто лише щодо діянь, які посягають на приватні інтереси та не зачіпають значною мірою публічні інтереси.

Стаття 289 КК України розташована у Розділі XІ Злочини проти безпеки руху та експлуатації транспорту, і основним безпосереднім об`єктом вказаного кримінального правопорушення є суспільні відносини, які забезпечують безпеку дорожнього руху механічного транспорту, а додатковим об`єктом відносини власності на транспортний засіб, що виникають між власником і невласниками, та інші речові відносини між володільцем обмеженого речового права на транспортний засіб (титульним володільцем) і всіма іншими особами, крім самого власника. Оскільки діями ОСОБА_7 першочергово завдано шкоди суспільним інтересам у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, вважає, що укладення угоди про примирення у цьому кримінальному провадженні не допускається.

При цьому прокурор посилається на листи Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 223-1679/0/4-12 від 15.11.2012 року Про деякі питання здійснення кримінального провадження на підставі угод, № 223-558/0/4/13 від 05.04.2013 року Про доповнення до інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.11.2012 № 223-1679/0/4-12 Про деякі питання здійснення кримінального провадження на підставі угод.

Захисник ОСОБА_6 у запереченнях на апеляційну скаргу вказує на безпідставність тверджень прокурора про те, що основним безпосереднім об`єктом злочину, передбаченого ст.289 КК України, є суспільні відносини у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, оскільки таким об`єктом є контрольоване використання транспортних засобів, а додатковим необхідним або факультативним безпосереднім об`єктом можуть виступати життя і здоров`я особи, власність, інші блага.

Звертає увагу на відсутність в апеляційній скарзі доводів на підтвердження того, в чому саме виразилося порушення суспільних інтересів у сфері безпеки дорожнього руху, та причинного зв`язку між діями його підзахисного та порушенням цих суспільних інтересів. Не зазначено в апеляційній скарзі і те, чиї інтереси, окрім потерпілої, були порушені.

З огляду на викладені обставини просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора, а вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи прокурора на підтримку апеляційної скарги; доводи обвинуваченого і захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому захисник зазначив, про безпідставність доводів прокурора стосовно основного безпосереднього об`єкта злочину, вчиненого ОСОБА_7 ; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_7 незаконно заволодів транспортним засобом, що належить ОСОБА_8 , і таємно викрав її майно, за наступних обставин.

23 березня 2016 року близько 1 години ОСОБА_7 з метою незаконного заволодіння транспортним засобом приїхав на належному його матері автомобілі Volkswagen Polo д/н НОМЕР_1 до торгівельного центру Квадрат, розташованого за адресою: м. Київ, б-р Перова, 36. Реалізовуючи умисел на незаконне заволодіння автомобілем BMW 316 д/н НОМЕР_2 , 1997 року випуску, ОСОБА_7 , використовуючи заздалегідь заготовлений металевий прут, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, відкрив водійські двері та проник у салон вказаного автомобіля, де переконався у справності рульового управління.

Після цього ОСОБА_7 направився в сторону торгівельного центру Квадрат з метою отримання допомоги для буксирування даного об`єкту посягання і близько 3 години домовився з незнайомим йому чоловіком про надання допомоги, за яку пообіцяв заплатити 100 гривень.

У подальшому ОСОБА_7 разом з невстановленою досудовим розслідуванням особою, яка не усвідомлювала його злочинного умислу, на автомобілі Volkswagen Polo під`їхали до автомобіля BMW 316, що знаходився поблизу п`ятого під`їзду будинку № 6 на вул. Стальського в м. Києві. Там невстановлена особа з`єднала автомобілі буксирувальним тросом, сіла за кермо автомобіля BMW 316, а ОСОБА_7 сів за кермо автомобіля Volkswagen Polo і, застосовуючи буксирування автомобіля BMW 316, незаконно заволодів вказаним транспортним засобом і залишив місце вчинення злочину.

Крім того, 23 березня 2016 року близько 4 години 30 хвилин ОСОБА_7 шляхом буксирування доставив автомобіль BMW 316, яким незаконно заволодів, на територію автомобільної стоянки, що розташована за адресою: м. Київ, вул. Затишна, 7-б. Оглянувши салон автомобіля, ОСОБА_7 виявив електронну книжку марки Nook BNTV 350 і таємно її викрав.

Дії ОСОБА_7 суд кваліфікував за ч.1 ст.289 КК України як незаконне заволодіння транспортним засобом та за ч.1 ст.185 КК України таємне викрадення чужого майна (крадіжка).

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, та правова кваліфікація його дій ніким з учасників судового провадження не оспорюються.

Що стосується доводів прокурора, що в цьому провадженні укладення угоди про примирення є неприпустимим, оскільки кримінальним правопорушенням першочергово завдано шкоди суспільним інтересам у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, то вони не ґрунтуються на вимогах закону.

Згідно з ч.3 ст.469 КПК України угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості та у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення. Укладення угоди про примирення у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, не допускається.
Згідно з ст.471 КПК України в угоді про примирення зазначаються її сторони, формулювання підозри чи обвинувачення та його правова кваліфікація із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, строк її відшкодування чи перелік дій, не пов`язаних з відшкодуванням шкоди, які підозрюваний чи обвинувачений зобов`язані вчинити на користь потерпілого, строк їх вчинення, узгоджене покарання та згода сторін на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 цього Кодексу, наслідки невиконання угоди.

В угоді зазначається дата її укладення та вона скріплюється підписами сторін.

Таким чином закон пов`язує можливість укладення угоди, серед іншого, з тяжкістю кримінального правопорушення, і не містить прямої заборони на укладення угоди у цьому кримінальному провадженні.

Стосовно посилань прокурора на інформаційні листи Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ слід зауважити, то вони не є джерелом права і носять рекомендаційний характер.

В той же час колегія суддів приймає до уваги висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 31.03.2016 року (справа № 5-27кс16), згідно з якими примирення є комплексним міжгалузевим інститутом кримінального та кримінального процесуального законодавства, спрямованого на задоволення/відновлення прав потерпілого та заохочення позитивної посткримінальної поведінки суб`єкта злочину. На забезпечення дієвості правових механізмів інституту примирення, його цілей і мети впливають складні зв`язки між принципами публічності і диспозитивності.

Також, як зазначено в цьому рішенні, суд надає особливого значення існуванню в інституті примирення конкуренції принципів публічності і диспозитивності, яка визначає пріоритети публічного і приватного інтересів та їх взаємозв`язок, і вважає, що для встановлення співвідношення публічних і приватних пріоритетів в інституті примирення сторін визначальною є категорія інтерес.

Під час примирення сторін у кримінальному судочинстві кожна зі сторін кримінально-правового конфлікту переслідує свої інтереси. Для потерпілого це відновлення порушених прав шляхом відшкодування заподіяної злочином шкоди, для захисту якої він у кримінальному процесі наділений відповідними правами. Для обвинуваченого (підозрюваного) це уникнення кримінальної відповідальності або призначення мінімального покарання. Держава, у свою чергу, будучи носієм публічного інтересу, регулює суспільні відносини, які є предметом кримінального процесуального права. І під час вирішення кримінально-правових конфліктів Європейський суд з прав людини зобов`язує національні суди дотримуватись балансу між приватними і публічними інтересами.

Угода про примирення являє собою ключовий інструмент узгодження інтересів учасників кримінально-правового конфлікту та забезпечення їх балансу. Адже сторони шляхом компромісних і взаємовигідних рішень між собою адаптують норму права про примирення щодо конкретного (їх) випадку, чим задовольняють свої інтереси, а в результаті і суспільні (публічні) інтереси.

Тобто існує така група суспільних відносин, охоронюваних кримінальним правом, у яких приватні інтереси їх учасників можуть переважати над суспільними (публічними) інтересами настільки, що волевиявлення потерпілого може мати вирішальне значення для кримінальної відповідальності винної особи. Без наявності приватних інтересів і вираження волевиявлення до їх реалізації ніякі публічні інтереси не можуть бути досягнуті.

Колегія суддів не погоджується з доводами прокурора про те, що основним безпосереднім об`єктом вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення є суспільні інтереси у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, оскільки основним безпосереднім об`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст.289 КК України, є контрольоване використання транспортних засобів, а додатковим обов`язковим об`єктом у цьому кримінальному провадженні власність потерпілої. І на це правильно звернув увагу захисник.

До того ж, в апеляційній скарзі прокурора жодним чином не йдеться про те, що ОСОБА_7 вчинив і кримінальне правопорушення, передбачене ст.185 КК України, родовим об`єктом якого також є право власності.

Однак діями ОСОБА_7 у цьому кримінальному провадженні першочергово було завдано майнової шкоди конкретній особі потерпілій ОСОБА_8 , порушені права якої було відновлено шляхом відшкодування завданої кримінальним правопорушенням майнової шкоди в повному обсязі і яка виразила своє волевиявлення на укладення угоди про примирення з обвинуваченим.

При цьому колегія суддів зауважує, що апеляційна скарга лише містить посилання на загальнотеоретичні поняття, і в ній прокурор не навів жодних доводів на обґрунтування того, чому у цьому кримінальному провадженні приватні інтереси обвинуваченого ОСОБА_7 і потерпілої ОСОБА_8 не можуть мати перевагу над публічними інтересами.

Перед ухваленням рішення про затвердження угоди суд з`ясував у обвинуваченого, що він цілком розуміє права, передбачені п.1 ч.4 ст.474 КПК України, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ст.473 КПК України, характер обвинувачення та вид покарання із звільненням від його відбування з випробуванням, а так само з`ясував у потерпілої що вона цілком розуміє наслідки затвердження угоди, передбачені ст.473 КПК України. Також суд перевірив угоду на відповідність вимогам закону і встановив, що її умови не суперечать вимогам кримінального процесуального закону та закону України про кримінальну відповідальність.

Узгоджене сторонами угоди покарання за видом та розміром відповідає вимогам ст.65 КК України і не виходить за межі загальних засад призначення покарання, встановлених законом України про кримінальну відповідальність. Крім іншого, обвинувачений і потерпіла дійшли згоди і про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

На переконання колегії суддів, угода про примирення між обвинуваченим ОСОБА_7 і потерпілою ОСОБА_8 не суперечить інтересам суспільства, у ній повною мірою забезпечено баланс інтересів учасників примирення для цілей норм ч.3 ст.469 і п.7 ст.474 КПК України, що спростовує доводи прокурора про протилежне.

Отже, судом першої інстанції були дотримані вимоги кримінального процесуального закону, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 4 серпня 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3