Справа № 214/2049/16-к
1-кп/214/137/17
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2017 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

за участю прокурора - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11

за участю захисника - ОСОБА_12

за участю обвинуваченого ОСОБА_13

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Кривому Розі кримінальне провадження № 0000025 за обвинуваченням:

ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Южноукраїнськ Миколаївської області, громадянина України, маючого повну загальну середню освіту, не одруженого, раніше не судимого, командира відділення військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України Міністерства внутрішніх справ України, на даний час не працює, що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , -
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 407 ч.4 КК України, суд, -

В С Т А Н О В И В:

Указом Президента України №15/2015 від 14.01.2015 року «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» № 113-VIII від 15.01.2015 року, відповідно до ст.106 ч.1 п.п.1, 17, 20, ст.112 Конституції України та ст.ст.4, 11 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII від 21.10.1993 року оголошено проведення, зокрема, на території Миколаївської області часткової мобілізації та постановлено здійснити призов військовозобов`язаних для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, інших військових формувань України в обсягах, визначених мобілізаційними планами з урахуванням резерву.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про оборону України» №1932-XII від 06.12.1991 року та ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII від 21.10.1993 року особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. На виконання цього Указу Президента України та визначених завдань ІНФОРМАЦІЯ_2 10.02.2015 року з урахуванням стану здоров`я та інших даних, а також відсутності визначених ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII від 21.10.1993 року підстав для відстрочки або звільнення від призову на військову службу під час мобілізації, здійснено призов ОСОБА_13 на військову службу під час мобілізації, яку він з 18.03.2015 року проходить у військовій частині НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) на посаді командира відділення у військовому званні сержанта. Згідно ст.24 ч.1 п.4 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 року з 10.02.2015 року ОСОБА_13 набув статусу військовослужбовця і під час проходження військової служби повинен, окрім іншого, дотримуватися вимог ст.ст.6, 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України №548-XIV від 24.03.1999 року, та ст.ст.1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України №551-XIV від 24.03.1999 року, які вимагають від нього свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, постійно бути зразком високої культури, скромності і витримки, берегти військову честь, захищати свою і поважати гідність інших людей, бути ввічливим і дотримуватись військового етикету, поводитися з гідністю і честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків. 09.10.2015 року ОСОБА_13 був госпіталізований до нейрохірургічного відділення ІНФОРМАЦІЯ_3 (49005, м. Дніпропетровськ, вул. Погребняка, 16), а 30.10.2015 року виписаний із вказаного лікувального закладу та згідно ст. 262 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України №548-XIV від 24.03.1999 року, зобов`язаний самостійно повернутися до військової частини НОМЕР_1 , доповісти безпосередньому командирові про своє прибуття і здати медичні та інші документи. Тоді ж ОСОБА_13 , діючи в умовах особливого періоду, з прямим умислом, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою тимчасово незаконно ухилитися від неї, вирішив стати на злочинний шлях та у порушення зазначених статутних вимог після закінчення лікування не з`являтися вчасно на службу без поважних причин. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_13 , після виписки з Державної лікарні з поліклінікою ГУМВС України в Дніпропетровській області 30.10.2015 року у визначений час о 08год. 00хв. 31.10.2015 року до військової частини військової частини НОМЕР_1 не з`явився і командуванню про своє прибуття не доповів, хоча об`єктивно повинен був і міг це зробити, а направився до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де став проводити час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для з`явлення у військову частину, звернення до правоохоронних або інших державних органів чи органів військового управління за наявності реальної можливості для цього. 23.02.2016 року біля 11год. 00хв, тобто більше ніж через один місяць, усвідомлюючи протиправність і помилковість своїх дій, побоюючись кримінальної відповідальності за вчинений злочин, ОСОБА_13 добровільно та з власної ініціативи прибув до військової частини НОМЕР_1 і заявив про себе. Таким чином, ОСОБА_13 , являючись військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації військової частини НОМЕР_1 на посаді командира відділення у військовому званні сержанта, діючи в умовах особливого періоду, з прямим умислом, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою тимчасово незаконно ухилитися від неї, маючи об`єктивні можливості своєчасно прибути до цієї частини та виконувати обов`язки військової служби, у порушення вимог ст.ст.6, 11, 16, 49, 262 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України №548-XIV від 24.03.1999 року, та ст.ст.1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України №551-XIV від 24.03.1999 року, після виписки з Державної лікарні з поліклінікою ГУМВС України в Дніпропетровській області (49005, м. Дніпропетровськ, вул. Погребняка, 16) 30.10.2015 року у визначений час о 08год. 00хв. 31.10.2015 року до військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) не з`явився і командуванню про своє прибуття не доповів, хоча об`єктивно повинен був і міг це зробити, а направився до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де став проводити час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для з`явлення у військову частину, звернення до правоохоронних або інших державних органів чи органів військового управління за наявності реальної можливості для цього, поки 23.02.2016 року біля 11год. 00хв, тобто більше ніж через один місяць, усвідомлюючи протиправність і помилковість своїх дій, побоюючись кримінальної відповідальності за вчинений злочин, добровільно та з власної ініціативи прибув до військової частини НОМЕР_1 і заявив про себе, чим вчинив нез`явлення вчасно на службу без поважних, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, військовослужбовцем (крім строкової служби), тобто вчинив кримінальне правопорушення злочин, передбачений

ст.407 ч.4 КК України (в редакції Закону України №194-VIII від

12.02.2015 року).

Дії обвинуваченого ОСОБА_13 належить кваліфікувати за ст. 407 ч.4 КК України за ознаками нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, військовослужбовцем (крім строкової служби).

Встановлені судом підтверджуються наступними доказами.

Обвинувачений у судовому засіданні винним себе первісно визнав частково. При цьому показав, що його відпустив додому лікуватися лікар військової частини ОСОБА_15 , відпускного листа при цьому не видавав. Далі уточнив, що він, обвинувачений, проходив лікування в шпиталі, коли лікування закінчилося, повідомив про це ОСОБА_15 , останній сказав їхати додому, так як в нього, обвинуваченого було направлення до лікарні за місцем проживання. Далі уточнивши показання пояснив, що перед лікуванням в шпиталі знаходився в п. Куракіно, де його начальник в званні «підполковник» представив його, обвинуваченого, ОСОБА_15 та сказав, що він, обвинувачений, слухався останнього. Прибувши додому він, обвинувачений, пішов до лікаря - хірурга, який направив на здачу аналізів. Він, обвинувачений, здав аналізи. Коли він, обвинувачений, перебував на лікуванні в лікарні ім. Мечникова, йому сказали, що потрібно пройти аналізи, а потім буде призначена дата операції. За місцем проживання він, обвинувачений, був на прийомі у лікаря на прізвище « ОСОБА_16 », який зробив записи і він, обвинувачений, пішов до лікаря - проктолога, а останній дав направлення на здачу аналізів. Після того, як здав аналізи він, обвинувачений, в лікарні не був. Також показав, що після стаціонарного лікування не поїхав до військової частини, тому, що це дозволив йому начальник лікарні, який сказав, що потрібно їхати додому, готуватися до операції. Якщо б з військової частини йому раніше повідомили, що потрібно повернутися до частини, зробив би це раніше. Після повернення у військову частину його направили до військової прокуратури. Наміру ухилитися від військової служби не мав. В подальшому обвинувачений винним себе визнав повністю та показав, що перебуваючи в м. Южноукраїнську здав аналізи, більш ніякого лікування не проходив.

Як показав свідок ОСОБА_17 , обвинувачений є його сином, стосунки нормальні. В жовтні 2015 року син знаходився вдома в м. Южноукраїнську, приїхав із шпиталю та сказав що його направили додому. Перебуваючи вдома, ОСОБА_13 ходив до лікарні, готувався до операції, здавав аналізи. В лютому 2016 року син сказав, що подзвонили з військової частини і потрібно їхати до частини, що і зробив. Далі, уточнивши показання, свідок показав, що син прибувши додому казав, що його відпустив лікар військової частини. Щоб в період з жовтня 2015 року по лютий 2016 року сина хтось розшукував, йому, свідку, невідомо, з військкомату або міліції додому ніхто не приходив. Приїхав син у військовій формі, дома ходив в цивільному одязі. Син розказав, що його відпустили на час поки не подзвонять та не скажуть, що потрібно повертатися. Він, свідок, проходив військову службу і він мав сумніви в тому, чи законно син перебуває вдома, тому заставляв сина дзвонити до військової частини, останній казав, що в нього все нормально. Син на облік у військкомат не ставав, відпускний лист не показував.

З показань свідка ОСОБА_15 вбачається, що він в 2015 році проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді начальника медичної частини. У обвинуваченого було виявлено захворювання, останнього направили на лікування, обвинувачений підтримував телефонний зв`язок, а потім перестав телефонувати. В подальшому з`ясувалося, що обвинувачений перебуває за місцем свого проживання. Він, свідок, не надавав обвинуваченому дозволу не прибувати до військової частини після закінчення лікування. Останній не дзвонив про те, що його виписують із шпиталю. В подальшому обвинувачений подзвонив та повідомив про те, що знаходиться на амбулаторному лікуванні вдома, на що він, свідок, відповів щоб обвинувачений повертався до військової частини. Про необхідність повертатися у військову частину розмовляв з обвинуваченим неодноразово, надавав номер факсу, щоб обвинувачений надіслав медичні документи. Також показав, що обвинувачений був направлений до 21 військового шпиталю, м. Красноарміськ, з блокпосту.

Під час проведення очної ставки між свідком ОСОБА_15 та обвинуваченим, останній показав,що показання свідка ОСОБА_15 не підтверджує, останній казав, щоб він, обвинувачений їхав додому. Свідок ОСОБА_15 на очній ставці показав, що не надавав обвинуваченому дозволу їхати додому.

Як зазначено висновку службового розслідування (т.№2, а.с.9-11), після проходження стаціонарного лікування ОСОБА_13 телефонував ОСОБА_15 та запитував чи їхати йому до військової частини, чи їхати та проходити лікуванні за місцем проживання, після чого поїхав до м. Южноукраїнська, де пройшов обстеження а в подальшому лікувався самостійно, а на висловлену 19 лютого 2016 року по телефону вимогу молодшого лейтенанта ОСОБА_18 , 23 лютого 2016 прибув до військової частини.

З довідки (т.№2, а.с.15, 21) вбачається, що ОСОБА_13 проходив стаціонарне лікування з 9 жовтня 2015 року по 30 жовтня 2015 року.

Як вбачається з направлення (т.№2, а.с.17, 183), 10 жовтня 2015 року лікарнею МВС Дніпропетровської області ОСОБА_13 направлений на консультацію до нейрохірурга обласної лікарі ім. обласної лікарні ім. Мечникова, йому надані рекомендації щодо проходження обстежень та рекомендована консультація за місцем проживання.

Відповідно до записів (т.№2, а.с.18, 183), ОСОБА_13 10 жовтня 2015 року був оглянутий нейрохірургом.

Як вбачається з виписки з історії хвороби (т.№2, а.с.19, 186-187), ОСОБА_13 проходив стаціонарне лікування в лікарні ГУ МВС України в Дніпропетровській області з 9 жовтня 2015 року по 30 жовтня 2015 року після переводу з обласної лікарні ім. Мечникова. Призначене 21 жовтня 2015 року лікування рекомендовано продовжити, оперативне лікування з приводу варикозного захворювання нижніх кінцівок визначено у плановому порядку. Як зазначено у виписці, ОСОБА_13 виписаний для проведення подальшого лікування за місцем проживання.

Відповідно до консультаційного висновку від 29 жовтня 2015 року (т.№2, а.с.20, 184), ОСОБА_13 рекомендовано медикаментозне лікування, консультація, показано планове стаціонарне лікування для до обстеження і верифікації діагнозу в умовах лікарні УВС.

Як вбачається з записів (т.№2, а.с.22), при обстеженні 10 жовтня 2015 року у ОСОБА_13 патології не виявлено.

Відповідно до результатів обстеження (т.№2, а.с.23, 184), 27 жовтня 2015 року патології головного мозку у ОСОБА_13 не виявлено.

Згідно консультаційного висновку (т.№2, а.с.24-25), у ОСОБА_13 виявлено автономна тригемінальна цефалгія, рекомендовано медикаментозне лікування, консультація лікарів.

Як вбачається з витягу з наказу (т.№2, а.с.60), ОСОБА_13 18 березня 2015 року зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 для подальшого проходження військової служби.

Відповідно до витягу з наказу (т.№2, а.с.61), ОСОБА_13 16 жовтня 2015 року призначений на посаду заступника командира взводу.

Як вбачається з книги обліку (т.№2, а.с.62-69), ОСОБА_13 з 20 березня 2015 року по 13 травня 2015 року та з 10 липня 2015 року по 18 вересня 2015 року перебував у відрядженні у м. Маріуполі, з 18 вересня 2015 року по 3 жовтня 2015 року перебував у відпустці.

Відповідно до довідки (т.№2, а.с.70), ОСОБА_13 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції в м. Маріуполь.

Як визначено у довідці (т.№2, а.с.82), при проходженні військово-лікарської комісії 29 січня 2015 року ОСОБА_13 визнаний придатним до військової служби.

Відповідно до облікової картки (т.№2, а.с.83), ОСОБА_13 в 2010-2011 роках проходив військову службу.

Як вбачається з картки (т.№2, а.с.85-86), 29 січня 2015 року ОСОБА_13 визнаний придатним до військової служби.

Відповідно до свідоцтва (т.№2, а.с.191-192), 11 квітня 2016 року ОСОБА_13 визнаний обмежено придатним до військової служби.

Як вбачається з амбулаторної картки (т.№2, а.с.193-195), записів про проходження ОСОБА_13 лікування в жовтні 2015 року лютому 2016 року не мається.

Згідно повідомлення (т.№2, а.с.197), ОСОБА_13 з 30 жовтня 2015 року по 23 лютого 2016 року не знаходився на амбулаторному або стаціонарному лікуванні в КЗ «Спеціалізована медико-санітарна частина №2 МОЗ України» у м. Южноукраїнську.

Відповідно до повідомлення (т.№2, а.с.201), 12 листопада 2015 року та 13 листопада 2015 року ОСОБА_13 здавав аналізи в КЗ «Спеціалізована медико-санітарна частина №2 МОЗ України» у м. Южноукраїнську.

Суд, відповідно до ст.ст. 86, 94 КПК України, оцінюючи досліджені у судовому засіданні показання обвинуваченого, свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_15 , висновок (т.№2, а.с.9-11), довідку (т.№2, а.с.15, 21), направлення (т.№2, а.с.17, 183), записи (т.№2, а.с.18, 183), історію хвороби (т.№2, а.с.19, 186-187), висновок (т.№2, а.с.20, 184), записи (т.№2, а.с.22), результати обстеження (т.№2, а.с.23, 184), висновок (т.№2, а.с.24-25), витяги з наказів (т.№2, а.с.60, 61), книгу обліку (т.№2, а.с.62-69), довідки (т.№2, а.с.70, 82), облікову картку (т.№2, а.с.83), картку (т.№2, а.с.85-86), свідоцтво (т.№2, а.с.191-192), амбулаторну картку (т.№2, а.с.193-195), повідомлення (т.№2, а.с.197), повідомлення (т.№2, а.с.201), вважає, що ці докази отримані у порядку, встановленому цим Кодексом, а тому є допустимими.

Суд, відповідно до ст.ст. 85, 94 КПК України, оцінюючи досліджені у судовому засіданні показання обвинуваченого, вважає, що ці докази прямо підтверджують обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а саме, стосуються обставин перебування обвинуваченого поза межами військової частини. Тому цей доказ є належним.

Суд, відповідно до ст.ст. 85, 94 КПК України, оцінюючи досліджені у судовому засіданні показання свідка ОСОБА_17 , вважає, що цей доказ прямо підтверджує обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а саме, що обвинувачений з жовтня 2015 року по лютий 2016 року перебував у м. Южноукраїнську та стосуються пояснень обвинуваченого причин перебування поза межами військової частини. Тому цей доказ є належним.

Суд, відповідно до ст.ст. 85, 94 КПК України, оцінюючи досліджені у судовому засіданні показання свідка ОСОБА_15 , вважає, що цей доказ прямо підтверджує обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а саме, що обвинувачений після проходження стаціонарного лікування не прибув до військової частини. Тому цей доказ є належним.

Суд, відповідно до ст.ст. 85, 94 КПК України, оцінюючи досліджений у судовому засіданні висновок службового розслідування (т.№2, а.с.9-11), вважає, що цей доказ прямо підтверджує обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а саме, що обвинувачений з жовтня 2015 року по лютий 2016 року був відсутнім у військовій частині. Тому цей доказ є належним.

Суд, відповідно до ст.ст. 85, 94 КПК України, оцінюючи досліджені у судовому засіданні витяги з наказів (т.№2, а.с.60, 61), книгу обліку (т.№2, а.с.62-69), довідки (т.№2, а.с.70, 82), облікову картку (т.№2, а.с.83), картку (т.№2, а.с.85-86), вважає, що ці докази прямо підтверджують обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а саме, призову обвинуваченого на військову службу та проходження ним військової служби. Тому ці докази є належними.

Суд, відповідно до ст.ст. 85, 94 КПК України, оцінюючи досліджені у судовому засіданні свідоцтво (т.№2, а.с.191-192), довідку (т.№2, а.с.15, 21), направлення (т.№2, а.с.17, 183), записи (т.№2, а.с.18, 183), історію хвороби (т.№2, а.с.19, 186-187), консультаційний висновок (т.№2, а.с.20, 184), записи (т.№2, а.с.22), результати обстеження (т.№2, а.с.23, 184), консультаційний висновок (т.№2, а.с.24-25), амбулаторну картку (т.№2, а.с.193-195), вважає, що ці докази прямо підтверджують обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а саме, стану здоров`я обвинуваченого та проходження ним лікування Тому ці докази є належними.

При наданні оцінки з точки зору достовірності визнаним судом допустимим та належним доказам, суд керується вимогами ст. 17 ч.4 КПК України, згідно якої усі сумніви доведеності вини особи тлумачаться на користь цієї особи та ст. 62 Конституції України, згідно якої, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, і приходить до наступних висновків.

Висновок (т.№2, а.с.9-11), довідку (т.№2, а.с.15, 21), направлення (т.№2, а.с.17, 183), записи (т.№2, а.с.18, 183), історію хвороби (т.№2, а.с.19, 186-187), висновок (т.№2, а.с.20, 184), записи (т.№2, а.с.22), результати обстеження (т.№2, а.с.23, 184), висновок (т.№2, а.с.24-25), витяги з наказів (т.№2, а.с.60, 61), книгу обліку (т.№2, а.с.62-69), довідки (т.№2, а.с.70, 82), облікову картку (т.№2, а.с.83), картку (т.№2, а.с.85-86), свідоцтво (т.№2, а.с.191-192), амбулаторну картку (т.№2, а.с.193-195), повідомлення (т.№2, а.с.197), повідомлення (т.№2, а.с.201) суд вважає достовірними доказами.

Показання свідка ОСОБА_17 є послідовними, не мають суперечностей, не оспорюються обвинуваченим, а тому є достовірними.

Показання свідка ОСОБА_15 є послідовними, не суперечливими, а тому суд вважає їх достовірними. При цьому суду вважає, що у судовому засіданні не встановлено підстав, з яких би свідок ОСОБА_15 надавав неправдиві показання.

Оцінюючи показання обвинуваченого з точки зору їх достовірності суд приходить до наступного. Показання обвинуваченого про те, що він проходив лікування в шпиталі, а потім перебував в м. Южноукраїнську, де здав аналізи і більш ніякого лікування не отримував є достовірним, так як вони узгоджуються з довідкою (т.№2, а.с.15, 21), направленням (т.№2, а.с.17, 183), записами (т.№2, а.с.18, 183), історією хвороби (т.№2, а.с.19, 186-187), консультаційним висновком(т.№2, а.с.20, 184), записами (т.№2, а.с.22), амбулаторною карткою (т.№2, а.с.193-195), повідомленнями (т.№2, а.с.197, 201). Показання обвинуваченого про те, що ОСОБА_15 сказав йому, обвинуваченому, їхати додому, суд вважає такими, що спростовуються показаннями свідка ОСОБА_15 , а тому не бере їх до уваги при вирішення справи.

На підставі ст. 94 КПК України, всебічно, повно й неупереджено дослідивши всі обставини кримінального провадження і, керуючись законом, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, суд приходить до внутрішнього переконання про те, що показання обвинуваченого, свідків, письмові докази містять достатні дані на підтвердження встановлених судом обставин, що дозволяє суду ухвалити обвинувальний вирок.

Суд також приходить до переконання, що будь-яких вагомих, достовірних доказів, які надають розумні підстави сумніватися у доведеності вини ОСОБА_13 , в судовому засіданні не добуто.

Обставиною, яка відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшує покарання обвинуваченого, суд вважає щире каяття.

Обставин, які відповідно до вимог ст. 67 КК України, обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому, суд приймає до уваги ступінь тяжкості вчиненого злочину, враховує обставину, яка пом`якшує покарання та відсутність обставин, які обтяжують покарання, відомості про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, не одружений, позитивно характеризується, не працює, та з урахуванням усіх зазначених обставин, вважає, що мірою покарання, необхідною для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, є позбавлення волі.

У судовому засіданні обвинувачений заявив клопотання про звільнення його від відповідальності на підставі ст. 2 Закону України про амністію. При обговоренні клопотання обвинувачений показав, що не заперечує проти застосування до нього амністії.

Обговорюючи питання про застосування до обвинуваченого амністії, суд виходить з наступного. Як передбачено ст. 85 КК України, на підставі закону про амністію засуджений може бути повністю або частково звільнений від основного та додаткового покарання.

На підставі ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року, який набрав законної сили 6 вересня 2017 року, підлягають звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб, кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, а також осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, що не є особливо тяжким злочином проти життя та здоров`я особи та не є діянням, передбаченим частинами другою, третьою і четвертою статті 408, статтею 410, частинами другою, третьою і четвертою статті 411 Кримінального кодексу України, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період проведення, отримали статус учасника бойових дій (крім осіб, зазначених у частині четвертій статті 86 Кримінального кодексу України, статті 4 Закону України "Про застосування амністії в Україні" та статті 9 цього Закону).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про застосування амністії в Україні», установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, суд за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.

Як передбачено ст. 10 України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року, питання про застосування амністії суд вирішує за ініціативою особи, яка підтримує публічне обвинувачення в суді, а також за ініціативою обвинуваченого (підсудного).

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року, застосування амністії не допускається, якщо засуджений заперечує проти цього.

Як передбачено ст. 13 Закону України «Про амністію в 2016 році», дія цього закону поширюється на осіб, які вчинили злочин до дня набрання ним законної сили включно.

Злочин, передбачений ст.407 ч.4 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_13 є умисним, відноситься згідно ст.12 КК України до тяжких злочинів, вчинений до набрання законної сили вказаним Законом.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_13 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції в м. Маріуполь, не заперечує проти застосування амністії.

В судовому засіданні не встановлено підстав, передбачених ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році», які перешкоджають застосуванню амністії до обвинуваченого ОСОБА_13 , тому суд вважає за можливе застосувати до обвинуваченого амністію, звільнивши його від призначеного покарання.

Керуючись ст. ст. 369 - 371, 373 376, 474, 475 КПК України, суд, -

З А С У Д И В:

Визнати ОСОБА_14 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 407 ч.4 КК України.

Призначити ОСОБА_19 за ст. 407 ч.4 КК України покарання у вигляді ТРЬОХ (3) років позбавлення волі.

Звільнити ОСОБА_14 від відбування покарання, призначеного за даним вироком на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році».

До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_13 залишити без змін - особисте зобов`язання.

Матеріали кримінального провадження залишити на зберіганні при обвинувальному акті.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 394 КПК України до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Згідно ст. 376 ч. 6 КПК України, копія вироку вручається негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Головуючий суддя : ОСОБА_1