П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2017 року м. Київ
Судова палата у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_3,
суддів:ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
при секретарях:ОСОБА_9., ОСОБА_10,
за участю:прокурора Генеральної прокуратури України ОСОБА_12, захисника ОСОБА_11,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою захисника ОСОБА_11 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2017 року щодо ОСОБА_1,

у с т а н о в и л а:

Вироком Долинського районного суду Кіровоградської області від 20 листопада 2015 року ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, раніше не судимого, засуджено за частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк шість років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

Згідно з вироком ОСОБА_1 визнано винуватим та засуджено за те, що він 12 жовтня 2014 року о 19 годині 30 хвилин, керуючи мотоциклом «Yamaha» (без реєстраційних номерів), рухаючись по вул. Новій зі сторони вул. Леніна в напрямку пров. Транспортного в м. Долинська Долинського району Кіровоградської області, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу на перехресті вул. Нової та пров. Щорса в м. Долинська порушив вимоги пункту 18.1 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР) та не вжив заходів для зменшення швидкості мотоцикла з метою безпечного проїзду зони пішохідного переходу, унаслідок чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_2, яка переходила проїзну частину по пішохідному переходу.

У результаті контактування з мотоциклом ОСОБА_2 відкинуло вліво відносно напрямку руху мотоцикла під керуванням ОСОБА_1 і вона потрапила під колеса автобуса «БАЗ А079.23» (номерний знак НОМЕР_1), що рухався в зустрічному напрямку.

Унаслідок дорожньо-транспортної події ОСОБА_2 отримала тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили смерть потерпілої.

Апеляційний суд Кіровоградської області ухвалою від 4 липня 2016 року вказаний вирок місцевого суду залишив без зміни.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 30 березня 2017 року вирок Долинського районного суду Кіровоградської області від 20 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 4 липня 2016 року щодо ОСОБА_1 залишив без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_11 - без задоволення.

У заяві захисник ОСОБА_11 порушує питання про перегляд Верховним Судом України (далі - Суд) ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2017 року щодо ОСОБА_1 на підставі пункту 3 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Заявник вказує на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції висновку щодо застосування норми права, передбаченої статтею 286 КК, викладеному в постановах Суду від 20 листопада 2014 року № 5-18кс14 та від 5 листопада 2015 року № 5-218кс15. Зазначає, що суди не з'ясували характер дій інших учасників дорожньо-транспортної події, черговість допущених ними порушень (хто з них створив аварійну ситуацію) і не дослідили причинно-наслідковий зв'язок між їхніми діями та настанням злочинного наслідку.

Крім того, захисник вважає, що обвинувальний акт щодо ОСОБА_1 не відповідає вимогам статті 291 КПК, оскільки не містить формулювання обвинувачення. У зв'язку з цим стверджує, що суд касаційної інстанції не врахував висновок щодо застосування цієї норми права, викладений в постанові Суду від 24 листопада 2016 року № 5-328кс16. Заявник просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_1 та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Судова палата у кримінальних справах Суду заслухала суддю-доповідача, захисника ОСОБА_11 про наявність підстав для задоволення заяви, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення, перевірила матеріали справи та матеріали, додані до заяви, обговорила доводи заяви і дійшла такого висновку.

1. Ухвала суду касаційної інстанції щодо ОСОБА_1 переглядається за заявою захисника ОСОБА_11 на підставі пункту 3 частини першої статті 445 КПК і за правилами глави 33 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 445 КПК підставою для перегляду судових рішень Судом, що набрали законної сили, є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції висновку щодо застосування норм права, викладеному в постанові Суду.

Отже, здійснюючи перегляд судових рішень із цієї підстави, Суд повинен перевірити на предмет відповідності/невідповідності висновку щодо застосування норм права судом касаційної інстанції в оспореному рішенні шляхом зіставлення його з правовим висновком про застосування цих же норм, який міститься в постанові Суду.

Крім того, Суд зазначає, що до його компетенції не належить розгляд помилок щодо фактів, нібито допущених судами першої чи апеляційної інстанцій. Якби це було інакше, Суд перебирав би на себе невластиві для нього функції та перевищив би межі своїх повноважень.

Таким чином, за загальним правилом, перегляд оспореного судового рішення відбувається виключно з тих фактичних обставин, які встановлені судами факту; у справі щодо ОСОБА_1 - судами першої та апеляційної інстанцій.

2. За змістом постанов Суду від 20 листопада 2014 року та 5 листопада 2015 року, на які вказує заявник, предметом дослідження в цих провадженнях було питання наявності чи відсутності обов'язкового елементу об'єктивної сторони складу злочину, передбаченого статтею 286 КК, - причинного зв'язку між допущеними обома учасниками дорожнього руху порушеннями правил безпеки дорожнього руху та суспільно небезпечними наслідками, тобто з'ясування ступені участі (внеску) кожного з них у спричиненні злочинного наслідку.

Як зазначалось у наведених постановах, при встановленні фактичних обставин справи суди визнали винуватим у вчиненні дорожньо-транспортної події та її наслідках одного з учасників дорожнього руху і водночас вказували, що порушення цим учасником вимог ПДР було викликано діями іншого учасника дорожнього руху - потерпілого, який, керуючи транспортним засобом, мав технічну можливість запобігти зіткненню шляхом виконання конкретних норм ПДР, і його дії з технічного погляду також перебували у причинному зв'язку з дорожньо-транспортною подією.

Отже, судами не було досліджено характер і черговість порушень кожного з водіїв, не з'ясовувалося питання, чи могла винна особа за цих обставин передбачити і прорахувати дії іншого учасника дорожнього руху, хоча, як правило, у причинному зв'язку з наслідками визнаються порушення правил безпеки дорожнього руху з боку того водія, який створив аварійну ситуацію та мав більшу можливість уникнути зіткнення.

З огляду на викладене в постановах від 20 листопада 2014 року № 5-18кс14 та від 5 листопада 2015 року № 5-218кс15 Суд констатував неоднакове застосування судом касаційної інстанції норми статті 286 КК та дійшов такого висновку: у випадку дорожньо-транспортної події за участю декількох водіїв для вирішення питання про наявність чи відсутність в їхніх діях складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідними частинами статті 286 КК, необхідно встановити причинний зв'язок між діяннями (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали, дослідити характер та черговість порушень, які вчинив кожен з водіїв, хто з них створив небезпечну дорожню обстановку (аварійну ситуацію), тобто з'ясувати ступінь участі кожного у спричиненні злочинного наслідку. При цьому виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, яка керувала транспортним засобом.

Натомість в оспореній ухвалі суд касаційної інстанції визнав кваліфікацію дій ОСОБА_1 за частиною другою статті 286 КК правильною, погодившись із висновками місцевого та апеляційного судів про те, що порушення саме водієм ОСОБА_1 вимог пункту 18.1 ПДР знаходилось у причинному зв'язку із суспільно небезпечними наслідками.

Як убачається з вироку, суд зазначив, що в цій дорожній ситуації ОСОБА_1 повинен був при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу зменшити швидкість керованого ним мотоцикла, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу ОСОБА_2, яка переходила проїзну частину по пішохідному переходу. Невиконання ОСОБА_1 вимог пункту 18.1 ПДР призвело до наїзду на ОСОБА_2, яку в результаті контактування з мотоциклом відкинуло вліво відносно напрямку його руху, і вона потрапила під колеса автобуса «БАЗ А079.23», що рухався в зустрічному напрямку, та отримала тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили її смерть.

Крім того, суд спростував твердження ОСОБА_1 про створення аварійної ситуації іншими учасниками дорожнього руху - водієм автобусу «БАЗ А079.23» та невстановленим водієм автомобіля «SKODA», пославшись на висновок судової інженерно-транспортної (автотехнічної) експертизи, за даними якої в цій дорожній ситуації при своєчасному виконанні вимог пункту 18.1 ПДР ОСОБА_1 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода. У результаті дій водія мотоцикла ОСОБА_1 (його наїзду на пішохода) для водія автобуса «БАЗ А079.23» було створено аварійну ситуацію, у якій той не мав можливості своїми однобічними діями уникнути дорожньо-транспортної пригоди. У зв'язку з цим регламентація дій водія автобуса «БАЗ А079.23» із запобігання наїзду з моменту об'єктивно можливого виявлення небезпеки для руху вимогами пункту 12.3 ПДР, з технічної точки зору, є формальною.

З огляду на обставини, встановлені судом, які свідчать про створення ОСОБА_1 унаслідок порушення вимог ПДР небезпечної дорожньої обстановки й аварійної ситуації для інших учасників дорожнього руху, а отже і про наявність в його діях безпосереднього причинного зв'язку з наслідками, немає підстав стверджувати, що ухвала суду касаційної інстанції не відповідає висновку Суду щодо застосування норми статті 286 КК.

3. У заяві захисник ОСОБА_11 вказує також на невідповідність ухвали суду касаційної інстанції щодо ОСОБА_1 висновку щодо застосування норми статті 291 КПК, що міститься в постанові Суду від 24 листопада 2016 року № 5-328кс16, у зв'язку з тим, що викладені в обвинувальному акті відомості становлять зміст письмового повідомлення про підозру, а не зміст обвинувачення.

Водночас у зазначеній постанові Суд визнав правильним висновок касаційного суду, відповідно до якого відсутність в обвинувальному акті вказівки, що ОСОБА обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило судам нижчих інстанцій ухвалити законні та обґрунтовані рішення, й не є підставою для їх скасування. При цьому Суд зазначив, що вимоги закону щодо викладу фактичних обставин та правової кваліфікації в обвинувальному акті дотримано, підстав стверджувати, що формальне недотримання вимог пункту 5 частини другої статті 291 КПК вплинуло на право на захист ОСОБА, немає.

Крім того, Суд звернув увагу, що важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але й для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист.

В оспореній ухвалі касаційний суд дійшов висновку про відсутність порушення норми статті 291 КПК, погодившись з мотивами, викладеними в рішенні апеляційного суду.

Як убачається з матеріалів справи, обвинувальний акт щодо ОСОБА_1, який був складений слідчим та затверджений прокурором 28 травня 2015 року, містить відомості, передбачені пунктами 1-9 частини другої статті 291 КПК, зокрема: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення частини другої статті 286 КК та формулювання обвинувачення.

Про офіційне доведення до відома стороні захисту про фактичні та юридичні підстави пред'явленого відповідно до обвинувального акта обвинувачення свідчить розписка ОСОБА_1 та його захисника про отримання ними копії обвинувального акта і реєстру матеріалів досудового розслідування.

Також з матеріалів справи вбачається, що після оголошення в судовому засіданні прокурором обвинувального акта ОСОБА_1 підтвердив зрозумілість пред'явленого обвинувачення.

Крім того, при складанні обвинувального акта слідчим було враховано висновки, викладені Долинським районним судом Кіровоградської області в ухвалі від 4 лютого 2015 року про повернення обвинувального акта прокурору для виконання вимог статті 291 КПК.

Отже, вказівка в обвинувальному акті про достатність доказів для підозри ОСОБА_1, а не обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, суті обвинувального акта не змінює, оскільки в ньому наведені фактичні дані, що в своїй сукупності дають уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, а також можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

Ураховуючи наведене, Суд вважає, що обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, у зв'язку з чим у задоволенні заяви захисника ОСОБА_11 необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», статтями 453, 454, 456 Кримінального процесуального кодексу України, Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

Відмовити в задоволенні заяви захисника ОСОБА_11 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2017 року щодо ОСОБА_1.

Постанова є остаточною і може бути оскаржена тільки з підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України.

Головуючий ОСОБА_3

Судді:

ОСОБА_4 ОСОБА_6

ОСОБА_5 ОСОБА_7
ОСОБА_8