АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2018 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України,

за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 , -

в с т а н о в и л а :

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року

ОСОБА_6 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та тимчасово проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого: 29.03.2010 року вироком Бершадского районного суду Вінницької обл., за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 185, ст. 70 КК України до 4 років позбавлення волі. Постановою Літинського районного суду Вінницької області від 01.08.2012 року умовно-достроково звільнений від відбування покарання з невідбутим строком 1 рік 2 місяці 19 днів; 13.06.2013 року вироком Бершадського районного суду Вінницької обл., за ч.1 ст. 296 КК України із застосуванням ст. 71 КК України до 1 року 3 місяців позбавлення волі. 19.05.2015 року звільнений з місць позбавлення волі у зв`язку із відбуттям покарання,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Згідно з вироком ОСОБА_6 , 18 вересня 2017 року приблизно о 13:30, перебуваючи за адресою АДРЕСА_3 , побачив у раніше йому невідомого ОСОБА_8 мобільний телефон «Lenovo» чорного кольору, ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , підійшов та завів розмову із ним, під час якої у грубій формі наказав віддати йому мобільний телефон на що ОСОБА_8 відмовив. Після чого ОСОБА_6 вирвав з рук ОСОБА_8 мобільний телефон та погрожуючи йому, з місця вчинення злочину втік, викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим завдав матеріального збитку ОСОБА_8 на суму 1 300 грн.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить скасувати вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 28 листопада 2017 щодо ОСОБА_6 та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за скоєне ним кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України, із застосуванням ст. ст. 75,76 КК України.

Захисник вважає, що призначене судом ОСОБА_6 покарання не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Так, призначаючи покарання суд неналежним чином врахував тяжкість вчиненого злочину, те, що обвинуваченим було відшкодовано завдану шкоду потерпілому, позицію потерпілого стосовно міри покарання, наявність на утриманні обвинуваченого матері ОСОБА_9 , відсутність скарг за місцем проживання обвинуваченого, його відношення до вчиненого, наявність обставин, які пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння слідству у розкритті злочину та добровільне відшкодування завданого збитку.
Захисник зазначає, що ОСОБА_6 за місцем проживання характеризується посередньо, а за місцем роботи в ТОВ «Емилой Плюс» -позитивно. Обвинувачений має стійкі соціальні зв`язки: проживає разом із матір`ю, яка є тяжко хворою та перебуває на повному утриманні обвинуваченого. При призначенні покарання судом не було враховано, що потерпілий під час його допиту просив не позбавляти волі обвинуваченого ОСОБА_6 , претензій до останнього не має. Також, виступаючи в судових дебатах потерпілий ОСОБА_8 акцентував увагу на тому, що заперечує проти позбавлення волі обвинуваченого.

Обвинувачений ОСОБА_6 в апеляційній скарзі, посилаючись на такі ж обставини, як і захисник, просить змінити вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року щодо нього в частині призначення покарання та призначити покарання за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, у виді умовного відбування покарання згідно вимог ст. ст. 75, 76 КК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав.
Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, встановлених судом, та кваліфікація дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 186 КК України в апеляціях не заперечуються.

Також в апеляціях обвинуваченого та його захисника не заперечується висновок суду щодо виду та розміру покарання, призначеного ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 КК України.
Апелянти прохають про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, посилаючись при цьому на обставини, які були враховані судом першої інстанції при обранні виду та розміру покарання, призначеного за ч. 2 ст. 186 КК України.
З вироку суду убачається, що суд першої інстанції розглядав питання про можливість застосування відносно ОСОБА_6 вимог ст. ст. 69, 69-1, 75 КК України, проте не знайшов достатніх підстав для застосування вказаних норм закону при призначенні покарання обвинуваченому.
Зокрема, мотивуючи висновок про неможливість виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання у виді позбавлення волі, суд у вироку послався на характер вчиненого злочину, його спосіб та інші обставин встановлені у цьому кримінальному провадженні, які унеможливлюють застосування вимог ст. 75 КК України.
Частина обставини, на які посилаються апелянти, а саме: урахування тяжкості вчиненого правопорушення, ставлення обвинуваченого до вчиненого, наявність обставин, що пом`якшують відповідальність, та дані про особу обвинуваченого були враховані судом при призначенні ОСОБА_6 покарання та можливості застосування вимог ст. ст. 69, 69-1, 75 КК України.
Доводи апеляційних скарг про те, що на утриманні обвинуваченого перебуває його матір-пенсіонерка стороною захисту не підтверджені, а наявність у обвинуваченого матері, яка є пенсіонеркою та хворіє, не є достатньою підставою для звільнення засудженого від відбування покарання з урахуванням обставин кримінального провадження, якими суд першої інстанції мотивував у вироку неможливість застосування щодо ОСОБА_6 вимог ст. 75 КК України.
Посилання апелянтів на те, що суд першої інстанції не врахував думки потерпілого, який просив не позбавляти волі ОСОБА_6 є неспроможними, оскільки з урахуванням тяжкості злочину та даних особу винного, який є неодноразово судимим, у томі числі за аналогічний злочин, думка потерпілого про можливість призначення покарання без позбавлення волі не є підставою для застосування вимог ст. 75 КК України.
Отже, колегія суддів, вважаючи обґрунтованим висновок, викладений у вироку суду про неможливість застосування щодо ОСОБА_6 вимог ст. 75 КК України, та за відсутності інших підстав, які б давали суду дійти висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання у виді позбавлення волі, не вбачає підстав для скасування чи зміни вироку та звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі вказаної статті.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 418 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 28 листопада 2017 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,залишити без змін, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той же строк з дня вручення копії судового рішення.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3