АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі ОСОБА_4

за участю прокурора ОСОБА_5

представника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві апеляційну скаргу представника власника майна ТОВ «СЕГЕТІС», адвоката ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 06 листопада 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури міста Києва ОСОБА_5 та накладено арешт на майно, а саме на об`єкт нерухомого майна нежилі приміщення з № 1 по № 15 групи приміщень № 87, загальною площею 123, 7 кв.м., розташованих за адресою: м. Київ, вул. Мечникова, 7 літера А, які на праві власності належать ТОВ «СЕГЕТІС», шляхом заборони відчужувати, розпоряджатися будь-яким чином зазначеними приміщеннями.

Постановлене рішення слідчий суддя мотивував тим, що стороною обвинувачення доведено наявність підстав для застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження з метою спеціальної конфіскації та збереження речових доказів.

В апеляційній скарзі представник власника майна просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою в задоволенні клопотання прокурора відмовити. Так апелянт зазначає про відсутність підстав для застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження, оскільки ТОВ «СЕГЕТІС» є добросовісним набувачем вказаного майна, на момент його придбання воно не володіло і не могло володіти інформацією про незаконність його походження, а тому дане майно, відповідно до вимог ст. 96-2 КК України, не підлягає спеціальній конфіскації. Крім того, на думку апелянта, прокурором не доведено і відповідність арештованого майна критеріям ст. 98 КПК України, у зв`язку з чим воно не може бути використане як доказ.

Також, апелянт зазначає про своєчасність оскарження ухвали слідчого судді, посилаючись на ті обставини, що розгляд клопотання про арешт майна відбувся без повідомлення його власника, а копію постановленого судом рішення представник останнього отримав 15 листопада 2017 року.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника власника майна, який підтримав подану апеляційну скаргу і просив її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи ухвалу слідчого судді законною і обґрунтованою, дослідивши матеріали судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Враховуючи ті обставини, що розгляд клопотання прокурора про арешт майна відбувся без повідомлення його власника, а копію постановленого судом рішення, відповідно до розписки (а.с. 74), його представник отримав 15 листопада 2017 року та 20 листопада 2017 року подав апеляційну скаргу, колегія суддів, виходячи з положень ст. 395 КПК України, погоджується з доводами представника про своєчасність оскарження ухвали слідчого судді.

Що стосується посилань апелянта про відсутність підстав для накладення арешту на майно, то колегія суддів, дослідивши надані їй матеріали, вважає наступне.

Відповідно до вимог ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
На переконання колегії суддів, розглядаючи клопотання про арешт майна, слідчий суддя прийшов до обґрунтованого висновку з приводу наявності підстав для застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження.
Як вбачається з наданих суду матеріалів, першим слідчим відділом управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури міста Києва здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000045 від 04 грудня 2012 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 398, ч. 1 ст. 357, ч. 2 ст. 233, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 212, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України.

В ході досудового розслідування вказаного кримінального провадження було встановлено, що службові особи Головного управління комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), у період часу з 2007 по 2010 роки, шляхом умисного протиправного використання можливостей свого службового становища, діючи за попередньою змовою групою осіб із іншими особами, всупереч інтересам служби та порушуючи вимоги приватизаційного законодавства, без врахування інтересів територіальної громади міста Києва, що передбачає право на доцільне, економічне, ефективне користування і розпоряджання комунальним майном, закріплене Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», в порушення цілей, пріоритетів та умов приватизації комунального майна, визначених Програмою приватизації комунального майна територіальної громади міста Києва на 2007-2010 роки, що затверджена Рішенням Київської міської ради від 08 лютого 2007 року № 62/723, не забезпечивши інформаційної відкритості та публічності процесу приватизації, у тому числі наявними комунальними засобами масової інформації, що передбачено ч. 1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» та ст.ст. 7, 11, 13 Закону України «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації», з цією метою безпідставно делегувавши товарній біржі повноваження забезпечувати розміщення та опублікування в друкованих засобах масової інформації повідомлень про об`єкти нерухомості, тим самим штучно створюючи умови для відсутності попиту на об`єкти приватизації, порушуючи обов`язкові вимоги ст. 13 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» щодо проведення рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна), використовуючи підконтрольні суб`єкти господарювання, у тому числі ТОВ «Прем`єрбудінвестмент» за заниженою вартістю вчинили незаконне відчуження об`єктів нерухомості, що перебували у комунальній власності територіальної громади міста Києва, на користь третіх осіб, у тому числі ТОВ «СЕГЕТІС».

Зокрема, відповідно до договору купівлі-продажу нежилого будинку від 28 грудня 2009 року, укладеного між Головним управлінням комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та ТОВ «Прем`єрбудінвестмент», посвідченого нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 , та зареєстрованого в Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій за № 5155, на користь вказаного товариства відчужено нежилі приміщення з № 1 по № 15 групи приміщень № 87, загальною площею 123, 7 кв.м, у місті Києві по вул. Мечникова, 7, літера А, за 592 284 грн. Після чого, цей договір 28 травня 2010 року був зареєстрований в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» за № 5132. У відповідності до висновку судової будівельно-оціночної експертизи від 22 серпня 2016 року № 11996/16-42, ринкова вартість вказаного об`єкта, станом на 22 грудня 2009 року складала 3 170 617 грн.

На даний час, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, вище зазначена група приміщень за адресою: місто Київ, вул. Мечникова, 7, літера А, належить на праві власності ТОВ «СЕГЕТІС».

Постановою слідчого в ОВС першого слідчого відділу управління з розслідувань кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури міста Києва ОСОБА_9 від 30 жовтня 2017 року нежилі приміщення з № 1 по № 15 групи приміщень № 87, загальною площею 123, 7 кв.м в міста Києві по вул. Мечникова, 7 літери А визнано речовим доказом.

Звертаючись з клопотанням про арешт вказаного майна, прокурор, серед іншого, зазначив, що метою застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження є збереження цього майна як речового доказу.

Враховуючи вище зазначені обставини, слідчий суддя, всупереч твердженням апелянта, дотримався вимог ст. 170 КПК України і прийшов до обґрунтованого висновку з приводу наявності підстав для задоволення вказаного клопотання та накладення арешту на зазначене в ньому майно.

Згідно положень ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Крім того, ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до вимог ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.
Чинним Кримінальним процесуальним кодексом України передбачено, що арешт майна з метою збереження речових доказів можливий, коли існує сукупність розумних підстав і підозр вважати, що таке майно є доказом злочину.
На думку колегії суддів, доводи клопотання та додані до нього матеріали містять достатньо даних, які вказують на ті обставини, що нежилі приміщення з № 1 по № 15 групи приміщень № 87, загальною площею 123, 7 кв.м, в міста Києві по вул. Мечникова, 7, літери А, містять відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, або набуті кримінально протиправним шляхом, а тому відповідають критеріям зазначеним у ст. 98 КПК України.
Таким чином, посилання апелянта на недоведеність стороною обвинувачення наявності у арештованого майна ознак речового доказу, є безпідставними та спростовуються наданими суду матеріалами.
Що стосується доводів апеляційної скарги про відсутність у посадових осіб ТОВ «СЕГЕТІС» статусу підозрюваних чи обвинувачених у даному кримінальному провадженні, що на думку апелянта виключає можливість накладення арешту на майно, то відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, тобто з метою збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи при наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що надані прокурором матеріали доводять наявність правових підстав для накладення арешту на майно, а також того, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що надані суду матеріали є достатніми для застосування в рамках даного кримінального провадження заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.
Разом з тим, колегія суддів не погоджується з ухвалою слідчого судді в частині, що стосується заборони власнику розпоряджатися будь-яким чином належним йому майном.
Так, відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпоряджання майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Враховуючи, що надані суду матеріали не містять відомостей з приводу існування таких обставин, а також того, що розпоряджання майно призведе до негативних наслідків, колегія суддів, виходячи з положень ст. 173 КПК України, вважає, що в цій частині ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, оскільки порушує принцип розумності і співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження та наслідками арешту майна для його власника.
У зв`язку з цим, апеляційна скарга представника власника майна ТОВ «СЕГЕТІС», адвоката ОСОБА_7 , підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 170, 171, 173, 376, 404, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника власника майна ТОВ «СЕГЕТІС», адвоката ОСОБА_7 , - задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 06 листопада 2017 року, якою задоволено клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури міста Києва ОСОБА_5 та накладено арешт на майно, а саме на об`єкт нерухомого майна нежилі приміщення з № 1 по № 15 групи приміщень № 87, загальною площею 123, 7 кв.м., розташованих за адресою: м. Київ, вул. Мечникова, 7 літера А, які на праві власності належать ТОВ «СЕГЕТІС», шляхом заборони відчужувати, розпоряджатися будь-яким чином зазначеними приміщеннями, скасувати в частині розпоряджатися будь-яким чином.

В іншій частині ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не

підлягає.

Судді: ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-сс/796/151/2018 Категорія ст. 170 КПК України

Слідчий суддя суду 1-ї інстанціїОСОБА_10
Доповідач ОСОБА_1