АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Справа № 197/1296/16-к Суддя 1 інстанції ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/774/440/к/17 Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 вересня 2017р. м.Кривий Ріг
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів : ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Кривому Розі кримінальне провадження, №0000161, внесене, 13.03.2015р. до Единого реєстру досудових розслідувань відносно:
ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Могилівка Широківського

району Дніпропетровської області, громадянина України,

освіта середня спеціальна, працюючого ТОВ

«Колос МК» трактористом-машиністом, одруженого,

маючого на утриманні малолітню дитину, 2004 року

народження, зареєстрованого та проживаючого

за адресою:

АДРЕСА_1

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , заступника прокурора Дніпропетровської області на вирок Широківського районного суду Дніпропетровської області від 2 червня 2017р.
Вироком суду першої інстанції ОСОБА_6 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України і призначено покарання з застосуванням ст.69 КК України у виді обмеження волі строком на 4р. з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3р.

Вирішено питання по речовим доказам і процесуальним витратам

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_8 , ОСОБА_9
обвинувачений ОСОБА_6
захисник ОСОБА_10

В С Т А Н О В И Л А:
В апеляційній скарзі, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 , просить скасувати вирок Широківського районного суду Дніпропетровської області відносно ОСОБА_6 та ухвалити виправдувальний вирок.
Заступник прокурора Дніпропетровської області в апеляційній скарзі, просить скасувати вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_6 , в частині призначеного покарання, ухвалити свій вирок, яким призначити покарання за ч.2 ст.286 КК України, у виді позбавлення волі строком на 3р., з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2р.
За обставин, встановлених судом і детально наведених у вироку, ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину за ч.2 ст.286 КК України, за наступних обставин.
12.03.2015р., близько 21.00, ОСОБА_6 , керуючи технічно справним автомобілем «ChevroletAveo» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 йому належить, рухався по вул.Жовтневій с.Андріївка, Широківського району, Дніпропетровської області з боку с.Могилівка, в якості пасажира на задньому пасажирському сидінні знаходилася ОСОБА_11 .
12.03.2015р., близько 21.05 год., навпроти будинку №14 на вул.Жовтневій в с.Андріївка, Широківського району, Дніпропетровської області, під час руху, водій автомобіля «ChevroletAveo» реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_6 , рухаючись з перевищенням максимально допустимої швидкості руху, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, виявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, після виникнення небезпеки для руху, а саме втручання пасажира ОСОБА_11 в керування автомобілем, не вжив заходів, щодо зменшення швидкості керованого ним автомобіля, аж до зупинки транспортного засобу, в наслідок чого виїхав за межі проїжджої частини автодороги, де на лівому узбіччі, відносно напрямку свого руху, допустив наїзд на нерухому перешкоду у вигляді бетонного блоку та труби газопроводу низького тиску.
Своїми діями водій ОСОБА_6 грубо порушив вимоги п.п.1.3, 1.5., 2.3. (б), 12.3, 12.4, 12.9 (б) Правил дорожнього руху України, згідно з якими:
п.1.3 «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, а також бути взаємно ввічливими»;
п.1.5 «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;
п.2.3 б) «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:
б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;
п.12.3«У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.»
п.12.4«У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год.»
п.12.9 (б) «Водієві забороняється: перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4 - 12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил;»
Порушення п.п.12.4, 12.9 (б) Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_6 перебуває в причинному зв`язку з настанням події даної дорожньо-транспортної пригоди.
Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди потерпілій ОСОБА_11 спричинені тілесні ушкодження у вигляді: забійної рани лівої лобної області голови та відповідно їй розповсюджений крововилив у м`які тканини голови, лінійного перелому лобної кістки зліва у проекції рани, який переходить на луску лівої вискової кістки, епідуральної гематоми у проекції перелому (50 см3), лівобічної субдуральної гематоми (близько 250 см3), розповсюдженого субарахноїдального крововиливу обох півкуль мозку, дислокації мозку, сдавлення його вищевказаними гематомами, крововиливу у стовбуровий відділ мозку.
Тілесні ушкодження у потерпілої, у своїй сукупності, за ступенем тяжкості відносяться до тяжких, які є небезпечними для життя, і які призвели до смерті потерпілої, виникли від дії тупих твердих предметів, або при ударі об такі.
Смерть ОСОБА_11 настала ІНФОРМАЦІЯ_2 о 06.34 год. у комунальному закладі «Криворізька міська лікарня №17 « ДОР».
Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 , обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказує на незаконність і необґрунтованість ухваленого судового рішення відносно його підзахисного.
Вважає, що вирок суду відносно ОСОБА_6 підлягає скасуванню з підстав, зазначених у п.2, 4 ч.1 ст.409 КПК України, через невідповідність висновків суду викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність й відповідно до безпідставного засудження обвинуваченого.
Захисник наголошує на тому, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права, які полягають в невірному застосуванні ст.ст.75, 89 КК України при призначенні покарання ОСОБА_6 .
На думку сторони захисту, суд першої інстанції визнав ОСОБА_6 винним в інкримінованому йому злочині, посилаючись на суперечливий та неналежний доказ -висновок комісійної комплексної судової автотехнічної, транспортно-трасологічної та судово-медичної експертизи №3100/3101-16 від 25.10.2016р.
При цьому ОСОБА_7 звертає увагу, на те, що суд безпідставно поставився критично до висновку експерта №58/27-112 від 17.06.2015р., складеному старшим експертом НДЕКЦ при ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_12 , дослідженням якого була встановлена відсутність невідповідностей дій водія ОСОБА_6 вимогам ПДР України, вважає, що висновок комісійної комплексної судової автотехнічної, транспортно-трасологічної та судово-медичної експертизи №3100/3101-16 від 25.10.2016р. є недостовірним і неналежним доказом, оскільки він ґрунтується на неспроможних вихідних даних.
Захисник зазначає, що під час проведення зазначених слідчих дій ОСОБА_6 в присутності експерта ОСОБА_12 , на місці події, детально розказував та показував дані щодо розташування осіб у авто і часу втручання в дії водія. При цьому експерт прийшов до висновку, що при врахуванні факту впливу пасажира на дії водія при керуванні транспортним засобом, не можливо надати оцінку щодо своєчасності застосування гальмування водієм, оскільки це потребує оцінки суб`єктивних якостей водія.
Крім того, захисник звертає увагу на те, що експерти які проводили комісійну комплексну судову автотехнічну, транспортно-трасологічну та судово-медичну експертизу, дійшли висновку про можливість надання оцінки щодо своєчасності застосування водієм екстреного гальмування навіть при наявності впливу пасажиру на дії водія, керуючого транспортним засобом, при цьому розрахували таку своєчасність застосування гальмування, використовуючи стандартну формулу, яка не відрізняється від формули розрахунків при виникненні небезпеки для руху у звичайних умовах дорожньої обстановки.
Сторона захисту вказує на те, що експертиза від 25.10.2016р. не спростовує висновків експерта від 17.06.2015р. в частині питання щодо розташування осіб у авто і час втручання в керування водієм автомобілем.
Крім того, як зазначає захисник, висновки сторони захисту підтверджуються посиланнями експертів на сторінці 21 комплексної експертизи від 25.10.2016р. на те, що експерти відмітили, що вирішення питання відносно обставин та умов спричинення тих чи інших тілесних ушкоджень не входить до компетенції експертної комісії, а вирішується шляхом слідства, в тому числі відповісти на питання обіймала чи ні потерпіла в момент ДТП ОСОБА_6 .
Сторона захисту звертає увагу на те, що на вирішення обох експертиз в авто технічній частині були поставлені майже ідентичні питання, однак вони не містять будь-яких умов щодо часу втручання пасажира в дії водія чи розташування осіб в авто, тобто перед експертами не ставилося питання - як повинен був діяти в дорожній обстановці водій автомобіля за умови втручання пасажира у його дії під час керування транспортним засобом і чи є, у зв`язку з таким втручанням і розташуванням осіб у авто, в діях водія невідповідності вимогам ПДР, які могли б знаходитись в причинному зв`язку з ДТП.
Захисник наголошує на тому, що матеріали справи містять два взаємовиключних автотехнічних висновків, що не може не викликати сумнівів в доведеності вини ОСОБА_6 , на його думку один з цих висновків є неналежним доказом у справі.
На думку захисника відновлення кримінального провадження відносно ОСОБА_6 , яке було раніше закрито за відсутності доказів вини останнього, потім подальше його обвинувачення та засудження є незаконним.
Також захисник вважає, що за наявності суттєвих протиріч у двох експертизах, сторона обвинувачення не довела, що належним та допустимим є саме комісійна комплексна судово автотехнічна, транспортно-трасологічна та судово-медична експертиза від 25.10.2016р., а не експертиза №58/27-112 від 17.06.2015р., що на його думку підтверджує невинуватість його підзахисного.
Захисник вказує, що експерти автотехніки не були присутні на місці ДТП, на відміну від експерта, який проводив експертизу від 17.06.2015р., що призвело до невірних розрахунків в комплексній експертизі від 25.10.2016р.
Сторона захисту наголошує на тому, що, незважаючи на те, що комісія експертів дійшла висновку про неспроможність вихідних даних, комісії продовжила розрахунки і поклала їх в основу експертизи, зокрема швидкість руху 63,5 км/год., що на думку захисника ставить під сумнів зазначений висновок експертів і підтверджує неналежність такого доказу в розумінні ст.85 КПК України.
Крім того, захисник вказує на те, що у вироку суд невірно виклав позицію потерпілого ОСОБА_13 відносно обрання судом міри покарання обвинуваченому ОСОБА_6 - на розсуд суду, посилаючись на те, що в письмовій заяві від 16.12.2016р. потерпілий зазначив, що цивільній позов до обвинуваченого заявляти не буде і вважає, що позбавляти ОСОБА_6 свободи не потрібно, крім того в судовому засіданні потерпілий підтвердив, що за відсутності розписок, обвинувачений відшкодував йому майнову шкоду в розмірі 29000 грн.
Сторона захисту вважає, що при призначенні обвинуваченому покарання, суд першої інстанції не врахував обставини вчинення ДТП, яке сталося внаслідок збігу випадкових обставин, які полягали саме в неправильній поведінці самої потерпілої, а також обставини, що пом`якшують покарання - відшкодування завданого збитку.
Окрім того, суд не взяв до уваги думку прокурора і потерпілого про можливість застосування до ОСОБА_6 ст.75 КК України, а обґрунтування позиції суду про відсутність підстав для застосування ст.75 КК України, а саме смерть потерпілої, на думку сторони захисту не містить під собою правового обґрунтування та є суб`єктивною думкою судді.
Захисник вказує на те, що посилання у вироку, як на обтяжуючу покарання обставину, те, що обвинувачений раніше притягувався до кримінальної відповідальності, є невірним, оскільки ОСОБА_6 , в силу ст.89 КК України є особою, раніше не судимою.
Крім того, захисник вважає, що при призначені обвинуваченому покарання суд першої інстанції допустив ряд порушень, які не узгоджуються з положеннями п.п.№.3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2013р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» і недостатньо врахував вимоги п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23.12.2003р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», де зазначено, що при призначенні покарання за ст.286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
Сторона захисту не погоджується із призначенням ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, при цьому звертає увагу, що стороною обвинувачення і захисту в судовому засіданні підкреслювалася необхідність збереження за обвинуваченим права керування транспортними засобами, оскільки єдиним джерелом для існування його сім`ї, є робота на підприємстві машиністом-трактористом, що підтверджено наявною в матеріалах справи довідкою.
Прокурор, обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, вказує на неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок його м`якості.
Прокурор вважає, що суд незаконно застосував до ОСОБА_14 ст.69 КК України, при цьому належним чином не мотивував прийнятого рішення, тобто не навів, яким чином обставини, що пом`якшують покарання та які відомості про особу обвинуваченого, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину.
Прокурор звертає увагу на те, що на досудовому розслідуванні і на початку судового розгляду обвинувачений не визнавав своє вини у вчиненому злочині, після дослідження доказів під тягарем беззаперечних доказів, з метою пом`якшення покарання та уникнення суворої кримінальної відповідальності, визнав свою вину, тому на його думку, визнання судом першої інстанції, обставиною, що пом`якшує покарання - щире каяття обвинуваченого, є неправильним.
На думку прокурора безпідставне застосування судом першої інстанції положень ст.69 КК України до обвинуваченого ОСОБА_14 призвело до призначення останньому покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину і його особі внаслідок м`якості, у зв`язку з чим, вирок суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку, з призначенням більш суворого покарання.
Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні при апеляційному розгляді, підтримав апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , просив її задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених в апеляційній скарзі захисника, а також заявив клопотання про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016році», який набрав чинності 7 вересня 2017р.
Захисник обвинуваченого, адвокат ОСОБА_10 в судовому засіданні апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_14 , просив її задовольнити скасувати вирок Широківського районного суду Дніпропетровської області відносно ОСОБА_6 та ухвалити свій виправдувальний вирок, а також підтримав клопотання підзахисного щодо застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016році», який набрав чинності 7 вересня 2017р.
Прокурори ОСОБА_8 , ОСОБА_9 в судовому засіданні при апеляційному розгляді, підтримали апеляційну скаргу заступника прокурора області, просили її задовольнити, скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_6 покарання, ухвалити свій вирок, яким визнати обвинуваченого винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, призначивши йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3р. з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2р., заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 .
Прокурор ОСОБА_9 не заперечував проти задоволення клопотання обвинуваченого про застосування Закону України «Про амністію у 2016році», який набрав чинності 7 вересня 2017р.
Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, прослухавши технічний запис судового засідання в порядку підготовки справи до апеляційного розгляду та обговоривши наведені в апеляційних скаргах доводи, порівнявши їх з матеріалами, наявними у кримінальному провадженні, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги сторін не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Виходячи з вимог ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції, переглядає рішення суду першої інстанції, в межах апеляційної скарги.
На думку колегії суддів, доводи сторони захисту щодо незаконності судового рішення і наявності підстав для ухвалення виправдувального вироку, а також щодо призначеного покарання, яке не відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, внаслідок суворості, і доводи сторони обвинувачення щодо неправильного застосування ст.69 КК України і призначення м`якого покарання ОСОБА_6 , вважає необґрунтованими, такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.
Перевіряючи доводи апеляційних скарг сторін, вивчивши матеріали кримінального провадження, прослухавши технічний запис судових засідань, колегія суддів встановила, що суд першої інстанції, всебічно, повно й неупереджено дослідив всі обставини кримінального провадження, оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку і дійшов правильного висновку, про те що обвинувачений ОСОБА_6 вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України, за ознакою порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, і з такими висновками колегія суддів повністю погоджується.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, відповідно до ст.337 КПК України, судовий розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_6 провів, здійснив в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акту, перевіривши в повному обсязі обставини на які посилалася сторона обвинувачення, дослідивши надані докази.
Виходячи з вимог ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК України порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Процесуальними джерелами доказів с показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Відповідно до ст.85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Згідно ч.1 ст.86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку встановленому кримінальним процесуальним Кодексом.
Суд першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_6 , допитив обвинуваченого, потерпілого ОСОБА_15 , свідків: ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , дослідив письмові докази по справі:
- витяг з кримінального провадження №0000161 (ар.пр.110, т.1);
- протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 12.03.2015р., за участю ОСОБА_6 (ар.пр.111-117, т.1);
- протокол огляду та затримання транспортного засобу від 12.03.2015р. (ар.пр.118, т.1);
- акт обстеження дорожніх умов на ділянці автомобільної дороги від 12.03.2015р. (ар.пр.12, т.1);
- протокол огляду транспортного засобу від 27.03.2015р. (ар.пр.123-128, т.1);
- висновок експерта від 23.03.2015 року № 44 трупа ОСОБА_11 (ар.пр.129-131, т.1);
- відомості Криворізької міської лікарні № 17 12.03.2015р. (ар.пр.148-150, т.1);
-протоколи проведення слідчх експериментів: від 09.06.2015р., за участю обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , 10.06.2015р., за участю свідка ОСОБА_20 (ар.пр.152-155, 156-159, т.1);
- висновок №58/27-112 від 17.06.2015р., складений старшим експертом НДЕКЦ при ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_12 (ар.пр.161-164, т.1);
- висновок комісійної комплексної судової автотехнічної, транспортно-трасологічної та судово-медичної експертизи №3100/3101-16 від 25 жовтня 2016р. (ар.пр.176-225, т.1);
- висновок експерта (експертиза за матеріалами справи) від 25.10.2016. №193, складених комісією судових експертів ДЗ Дніпропетровського НДІСЕ та відділу комісійних судово-медичних експертиз КЗ «Дніпропетровське обласне СМЕ ДОР» (ар.пр. 199-225, т.1).
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції кожен доказ дослідив повно і ретельно, надавши оцінку кожному доказу окремо.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції слушно, критично поставився до висновку експерта №58/27-112 від 17.06.2015р., складеному старшим експертом НДЕКЦ при ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_12 , щодо тверджень у висновку про відсутність в діях водія ОСОБА_6 невідповідностей вимогам ПДР України, котрі б з технічної точки зору перебували в причинному зв`язку з ДТП що настала, оскільки експертне дослідження не в повному обсязі враховувало обставини, які були встановлені після проведення первинної експертизи, а саме - розташування осіб у авто, час втручання в дії водія, були також враховані і наданні досліджені докази - схема ДТП, складена 12.03.2015р., протокол проведення слідчого експерименту від 09.06.2015р. за участю підозрюваного ОСОБА_6 , додатком до якого є схема до слідчого експерименту.
Окрім того, слід зазначити, що висновок комісійної, комплексної судової автотехнічної, транспортно-трасологічної та судово-медичної експертизи відображує більш повне і детальне дослідження обставин ДТП на підставі якого зроблено висновки.
У Законі України «Про судову експертизу» від 25.02.1994 р., зі змінами, а також в Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України 8.10.1998р. №53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26.12.2012р.№1950/5, які кореспондують з вимогами, зазначеними у ст.ст.101, 102 КПК України, де визначено поняття, щодо первинної, комісійної і комплексної експертиз.
Виходячи з п.1.2.11. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень експертами виконуються первинні, додаткові, повторні, комісійні та комплексні експертизи.
Первинною є експертиза, коли об`єкт досліджується вперше.
Комісійна є експертиза яка проводиться двома чи більшою кількістю експертів, що мають кваліфікацію судового експерта за однією експертною спеціалізацією (фахівцями в одній галузі знань).
Комплексною є експертиза, що проводиться із застосуванням спеціальних знань різних галузей науки, техніки або інших спеціальних знань (різних напрямів у межах однієї галузі знань) для вирішення одного спільного (інтеграційного) завдання (питання). До проведення таких експертиз у разі потреби залучаються як експерти експертних установ, так і фахівці установ та служб (підрозділів) інших центральних органів виконавчої влади або інші фахівці, що не працюють у державних спеціалізованих експертних установах.
Колегія суддів, вважає надуманими доводи сторони захисту, про те, що за наявності суттєвих протиріч у двох експертизах, сторона обвинувачення не довела, що комісійна комплексна судово автотехнічна, транспортно-трасологічна та судово-медична експертиза від 25.10.2016р., є належним та допустимим доказом, а не експертиза №58/27-112 від 17.06.2015р., і що комісійна експертиза від 25.10.2016р. базується на технічно неспроможних вихідних даних, заданих постановою слідчого, що призвело до невірних розрахунків в комплексній експертизі від 25.10.2016р.,
Як встановлено в судовому засіданні обставини події та вихідні дані задані слідчим ОСОБА_21 у постанові від 06.06.2016р. повністю співпадають із обставинами події та вихідними даними заданими слідчим ОСОБА_22 у постанові від 11.06.2015р. (ар.пр.161,178, т.1), крім того, слід зазначити, що в комісійній комплексній судовій автотехнічній, транспортно-трасологічній та судово-медичній експертизі №3100/3101-16 від 25.10.2016р. були наведені вихідні данні з висновку експерта №58/27-112 від17.06.2015р. (ар.пр.178, т.1).
Суд першої інстанції, надаючи перевагу висновку комісійної комплексної судової автотехнічної, транспортно-трасологічної та судово-медичної експертизи №3100/3101-16 від 25.10.2016р., і критично оцінюючи висновок №58/27-112 від 17.06.2015р. на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами дослідженими під час судового розгляду, та оцінених судом відповідно до ст.94 КПК України, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав, правильно обґрунтував і вмотивував ухвалене рішення.
Щодо доводів сторін обвинувачення і захисту про невідповідність призначеного судом обвинуваченому покарання внаслідок м`якості та суворості, колегія суддів вважає необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню.
Керуючись вимогами ст.50, 65 КК України суд першої інстанції, в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, його особу, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання і оцінивши їх у сукупності, дійшов правильного висновку, що покарання ОСОБА_6 можливо призначити із застосуванням ст.69 КК України, перейшовши до більш м`якого виду покарання, не передбаченого санкцією ч.2 ст.286 КК України, з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
При призначенні ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості скоєного ним злочину, який, згідно ст.12 КК України належать до злочинів, вчинених з необережності, особу обвинуваченого, який згідно ст.89 КК України є не судимим (ар.пр.141-142, т.1), працює з 01.03.2005р. по теперішній час трактористом-машиністом ТОВ «КОЛОС-МК (ар.пр.7, т.2), одружений, має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (ар.пр.143, 144, т.1), за місцем роботи та місцем проживання характеризується позитивно (ар.пр.139, 140, т.1), на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває (ар.пр.136, 137, т.1), а також думку потерпілого який не наполягав на суворому покаранні (ар.пр.51, т.1).
Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , суд , згідно ст.66 КК України, визнав щире каяття та наявність на утриманні малолітньої дитини.
Обставин, які, відновідно до ст.67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , суд не встановив.
На підставі наведеного, з урахуванням обставин скоєного злочину, вчинення злочину з необережності, наслідків вчинення злочину - смерті потерпілої, а також двох обставин, що пом`якшують покарання, та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, беручи до уваги особу винного, і думку потерпілого, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для застосуванням до ОСОБА_6 положень ст.69 КК України і призначення йому більш м`якого виду покарання, не передбаченого санкцією ч.2 ст. 286 КК України, а саме призначення покарання у виді обмеження волі, з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Колегія суддів погоджується з призначеним обвинуваченому видом і строком покарання, вважає його необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочині і не вбачає підстав для призначення більш суворого покарання, як просить прокурор, а також для застосування положень ст.75 КК України, про що вказує сторона захисту.
7 вересня 2017р., обвинувачений ОСОБА_6 , в судовому засіданні апеляційної інстанції заявив клопотання про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році», який набрав чинності 7 вересня 2017р., посилаючись на те, що він має неповнолітнього сина ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_3 відносно, якого не позбавлений батьківських прав, при цьому надав копію свідоцтва про народження сина (ар.пр.83, т.2) та довідку служби у справах дітей Широківської райдержадміністрації №300 від 08.09.2017р., де вказано, що ОСОБА_6 не позбавлявся батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (ар.пр.86, т.2).
Колегія суддів, вислухавши думку сторін щодо заявленого обвинуваченим клопотання, які, кожен окремо не заперечували проти задоволення заявленого клопотання, вважає за необхідне, задовольнити клопотання ОСОБА_6 , виходячи з наступного.
7 вересня 2017р. набрав чинності Закон України №1810-VІІІ від 22 грудня 2016р. «Про амністію у 2016 році».
Виходячи з п.в. ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», звільняються від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, особи, визнанні винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до ст.12 КК України, особи визнані винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до ст.12 КК України, а також особи, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили - не позбавлених батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.
Оскільки ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні необережного злочину, який відповідно до ст.12 КК України не є особливо тяжким, вирок відносно нього не набрав законної сили, він має неповнолітнього сина, не позбавлявся батьківських прав і обвинувачений не заперечує проти застосування амністії, то колегія суддів, вважає за необхідне, на підставі п.в ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», ОСОБА_6 від відбування основного і додаткового покарання, призначеного вироком Широківського районного суду Дніпропетровської області від 2 червня 2017р. - звільнити.

Керуючись ст.ст.405, 407, 418, 419 КПК України, п.в ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 , заступника прокурора Дніпропетровської області - залишити без задоволення, а вирок Широківського районного суду Дніпропетровської області від 2 червня 2017р., яким ОСОБА_6 визнано винним і засуджено за ч.2 ст.286 із застосуванням ст.69 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на4р. з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3р., без змін.

На підставі п.в ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», звільнити засудженого ОСОБА_6 від відбування призначеного вироком Широківського районного суду Дніпропетровської області від 2 червня 2017р. за ч.2 ст.286, ст.69 КК України, основного і додаткового покарання.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена, шляхом подачі касаційної скарги, безпосередньо до суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
Судді Апеляційного суду
Дніпропетровської області

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4