Справа № 460/4550/16-к
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Яворівський районний суд Львівської області
у складі головуючого судді: ОСОБА_1 ,
при секретарі: ОСОБА_2 ,
з участю прокурора: ОСОБА_3 ,
обвинуваченого: ОСОБА_4 ,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Красилівка Броварського району Київської області, українця, громадянина України, освіта середня спеціальна, не одруженого, безпартійного, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , мобілізованого військовослужбовця військової частини польова пошта НОМЕР_1 , не судимого,
за ст.408 ч.1 КК України, -
В С Т А Н О В И В:
06 вересня 2014 року, ОСОБА_4 призваний ІНФОРМАЦІЯ_2 для проходження військової служби за мобілізацією. Цього ж дня, він прибув для проходження військової служби у військову частину-польова пошта НОМЕР_1 , , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , де наказом командира цієї частини, був зарахований до списків особового складу, поставлений на всі види забезпечення та призначений на посаду заступника командира бойової машини 1 механізованого відділення 2 механізованого взводу 11 механізованої роти 4 механізованого батальйону цієї частини.
Вимогами ст.ст.17, 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян Українию Статті 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначають, що військовий обов`язок встановлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення Збройних Сил України військовослужбовцями.
У відповідності до вимог ст.ст.11, 16-17, 30, 49, 127-128 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України та ст.ст.1, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних сил України, солдат ОСОБА_4 , під час проходження військової служби, зобов`язаний св`ято і непорушно додержуватися Конституції та Законів України, військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно та чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно виконувати накази командирів, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних сил України, виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших люде1, поводитися з гідністю та честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків та виконувати завдання, пов`язані із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.
В порушення вищевказаних вимог нормативно-правових актів, солдат ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , діючи з прямим умислом, бажаючи ухилитися від військової служби та проводити час на власний розсуд, усвідомлюючи супільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби через особисту недисциплінованість та несумлінне ствлення до виконання своїх службових обов`язків, без поважних причин, не з`явився на службу з відпустки у військову частину-польова пошта НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та перебував поза її межами до 21 вересня 2016 року.
У вказаний період часу, солдат ОСОБА_4 , проводив час на власний розсуд, ухилявся від обов`язків військової служби, свою належність до Збройних Сил України, а також той факт, що він незаконно перебуває за межами вказаної військової частини, приховував. Під час незаконного перебування за межами військової частини, солдат ОСОБА_4 , до органів місцевої влади та військового управління з питань подальшого проходження військової служби не звертався, хоч об`єктивно мав можливість це зробити.
Таким чином, своїми діями обвинувачений ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем (крім строкової служби), вчинив дезертирство, тобто самовільне залишення військової частини та місця служби з метою ухилитися від військової служби, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст.408 ч.1 КК України.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав свою вину, підтвердив факт вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.408 КК України за обставин, викладених у обвинувальному акті, пояснивши при цьому, що як мобілізований військовослужбовець, він, після повернення із зони АТО, знаходячись у відпустці, у зв`язку із складними сімейними обставинами та народженням дитини, змушений був залишитися вдома, щоб вирішити всі сімейні проблеми. На даний час, він вже звільнений з військової служби в запас, розуміє, що поступив неправильно, щиро розкаюється у вчиненому, просить також суворо його не карати і не позбавляти волі.
Відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, суд, заслухавши думку учасників судового розгляду визнає недоцільним подальше дослідження доказів, стосовно фактичних обставин самовільного залишення ОСОБА_4 військової частини та місця служби з метою ухилитися від військової служби, так як вони ніким не оспорюються і учасники судового розгляду не заперечують проти цього.
При цьому, суд з`ясував правильне розуміння сторонами кримінального провадження змісту цих обставин, відсутність сумнівів у добровільності їх позиції, роз`яснивши їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Аналізуючи докази, що були дослідженні по справі, суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 , у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ст.408 ч.1 КК України в судовому засіданні доведена повністю і кримінальне правопорушення кваліфіковано вірно, оскільки він, як військовослужбовець, вчинив дезертирство, тобто самовільне залишення військової частини та місця служби з метою ухилитися від військової служби.
Обираючи вид і розмір покарання, суд враховує характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем служби та проживання, має на утриманні малолітню дитину, брав участь у бойових діях в зоні АТО, повністю визнав свою вину, обставини, які пом`якшують покарання, як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 заявив письмове клопотання про застосування до нього ст.2 Закону України «Про амністію у 2016 році» та просить звільнити його від покарання, оскільки на день набрання чинності цим Законом, він брав безпосередню участь в зоні АТО.
Прокурор в судовому засіданні не заперечує про звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання, на підставі ст.2 Закону України «Про амністію у 2016 році».
Відповідно до ст.2 Закону України «Про амністію у 2016 році», звільняються від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі особи, кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно яких не набрали законної сили, а також особи, визнані винними у вчиненні злочину, що не є особливо тяжким злочином проти життя та здоров`я особи та не є діяннями, передбаченими частинами другою, третьою і четвертою статті 408, статтею 410, частиною другою третьою і четвертою статті 411 Кримінального кодексу України, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, отримали статус учасника бойових дій (крім осіб, зазначених у частині четвертій статті 86 КК України, статті 4 Закону України «Про застосування амністії в Українв» та статті 9 цього Закону.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 брав безпосередню участь в антитерористичній операції в період з 22 жовтня 2014 року по 05 січня 2015 року, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції в період її проведення, свою вину у вчиненні ним злочину, передбаченого ч.1 ст.408 КК України, який згідно з ст.12 КК України, не є тяжким злочином, визнає повністю та щиро розкаюється у вчиненому.
Обмежень щодо застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_4 амністії, передбачених ч.4 ст.86 КК України, стґ4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» та ст.9 Закону України «Про амністію у 2016 році», судом не встановлено, амністія до нього не застосовувалася.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що на обвинуваченого ОСОБА_4 поширюється дія Закону України «Про амністію у 2016 році», а тому він підлягає звільненню від відбування покарання.
Наслідки застосування амністії обвинуваченому ОСОБА_4 , роз`яснено.
Керуючись ст.ст.373, 374 КПК України, суд,-
У Х В А Л И В:
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.408 ч.1 КК України, призначивши йому покарання у виді позбавлення волі на строк два роки.
Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_4 ст.75 КК України, звільнивши його від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом одного року іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обовязки.
Згідно ст.76 КК України, покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 такі обовязки:
-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації,
-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Заяву обвинуваченого ОСОБА_4 , задовольнити.
Звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного за цим вироком покарання на підставі статті 2 Закону України «Про амністію у 2016 році».
На вирок може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Львівської області, протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, через Яворівський районний суд Львівської області.
Вирок виготовлений в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Суддя: ОСОБА_1