Справа № 199/5178/17
У Х В А Л А
іменем України
09 листопада 2017 року м. Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

Головуючий суддя ОСОБА_1

При секретарі ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду заяву ОСОБА_3 про повернення майна та скасування його арешту,

В С Т А Н О В И В:
Заявник ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про скасування арешту мобільного телефону накладеного ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2016 року.
Вирішуючи заяву суд виходить з наступного.

Постановою старшого слідчого в ОВС слідчого відділу УСБУ у Дніпропетровській області підполковника юстиції ОСОБА_4 від 24 листопада 2016 року у межах кримінального провадження № 0000058 за ознаками кримінального провадження передбаченого ч. 2 ст. 201 КК України, мобільний телефон марки «Meizu m2», серійний номер НОМЕР_1 , imei1: НОМЕР_2 , imei2: НОМЕР_3 , які були вилучені під час обшуку 24 листопада 2016 року за адресою: АДРЕСА_1 , визнано речовим доказом та долучено до матеріалів кримінального провадження.

25 листопада 2016 року ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська. накладено заборону відчуження речей, які були вилучені 24 листопада 2016 року за адресою: АДРЕСА_1 .

Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 10 серпня 2017 року за результатами розгляду кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000058, ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 201, ч. 3 ст. 321, ч. 4 ст. 321, ч. 1 ст. 70 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_3 звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 3 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України.

Вирок не оскаржувався та набрав законної сили.

Під час постановлення вироку питання щодо зазначеного речового доказу судом вирішене не було.

За статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Перший протокол, Конвенція), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Перший протокол ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року й із огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Потреба у подальшому збереженні зазначеного майна органом досудового розслідування та його обтяження на цей час відпала, на теперішній час відсутній будь-який суспільний чи приватний інтерес, за якого була б нагальною потреба в обмеженні власника в користуванні та розпорядженні своїм майном і подальше збереження обтяження майна не відповідає критерію законності, призводить до свавільного втручання у право власності, не відповідає принципу пропорційності.

На підставі викладеного, заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 174, 392, 539 КПК України, суд

У Х В А Л И В:
Заяву ОСОБА_3 про повернення майна та скасування його арешту - задовольнити.

Речовий доказ: мобільний телефон марки «Meizu m2», серійний номер НОМЕР_1 , imei1: НОМЕР_2 , imei2: НОМЕР_3 , повернути ОСОБА_3 , скасувавши арешт зазначеного майна (заборону на користування, розпорядження та відчуження), накладений ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 25 листопада 2016 року.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення зазначеного строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий:

09.11.2017