АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 жовтня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

захисників підозрюваного адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_9 , на ухвалу слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 вересня 2017 року, якою відносно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, з середньою освітою, одруженого, який має на утриманні малолітню дитину, не працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не засудженого, підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 2 ст. 127 КК України,

задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_10 та застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб до 18 листопада 2017 року включно;

строк тримання під вартою підозрюваному ухвалено рахувати з дня затримання з 20 вересня 2017 року;

строк дії ухвали визначено до 18 листопада 2017 року включно,
в с т а н о в и л а:
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу слідчого судді Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 22.09.2017 року.

Апелянт посилається на те, що ОСОБА_9 має постійне місце проживання, за яким позитивно характеризується; на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває; однак у 2004 році переніс захворювання хронічного гепатиту С, та потребує щорічного стаціонарного лікування в медичному закладі, і тому в умовах тримання в СІЗО може дати ускладнення; має на утриманні неповнолітнього сина, 2013 року народження та непрацездатну матір пенсійного віку; раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.

Також захисник вважає необґрунтованою підозру, оскільки в діях підозрюваного немає складу кримінальних правопорушень, передбачених ст. 146 ч. З та ст.. 127 ч. 2 КК України, а винуватість ОСОБА_9 у скоєнні зокрема злочину, передбаченого ст. 127 КК України, ґрунтується тільки на показах свідків та потерпілих, однак, жоден з них прямо не вказав на підозрюваного, як на особу, яка катувала цих потерпілих.

Крім того, вважає, що органом досудового слідства дана неправильна кваліфікація дій підозрюваного за ч. 3 ст. 146 КК України, оскільки у підозрі кваліфікованим видом тяжких наслідків вказано: «...що в наслідок віку та хворобливого стану потерпілих, завдано тяжкі наслідки їх здоров`ю», таким чином, кваліфікація злочину відповідає частині другій, санкція якої передбачає позбавлення волі на строк до п`яти років, а відтак, відповідно до ч. 3 ст. 12 КК України цей злочин є злочином середньої тяжкості.

Поміж іншого, апелянт вважає, що ризики, відповідно до ст. 177 КПК України щодо ОСОБА_9 в цьому кримінальному провадженні відсутні або низькі, враховуючи його стан здоров`я, наявність постійного місця проживання та роботи, непрацездатну матір та малолітнього сина (тобто міцність соціальних зв`язків), а також відсутність в минулому випадків притягнення до будь-якої (зокрема, кримінальної) відповідальності, немає жодних підстав стверджувати про наявність ризику переховування ОСОБА_11 від правосуддя; підозрюваний не може знищити або сховати речі, які мають значення для становлення обставин кримінального провадження, а саме: майно, здобуте злочинним шляхом - особисті документи та майно потерпілих тощо, так як відповідно до матеріалів провадження ці речі та майно вже вилучені під час обшуків, що підтверджується відповідними матеріалами. Отже, відсутні ризики знищення доказів; жодних підстав передбачати незаконний вплив на свідків немає, так як свідки та потерпілі по цій справі вже допитані; конкретних підстав передбачати перешкоджання іншим чином кримінальному провадженню немає; ОСОБА_9 не судимий і ніколи не притягувався до кримінальної відповідальності, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, на утриманні знаходяться малолітній син та непрацездатна матір, характеризується позитивно, отже, немає жодних конкретних підстав стверджувати про наявність ризику щодо підозрюваного вчинити інше кримінальне правопорушення.

Також апелянт зазначив, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що більш м`якший запобіжний захід не може запобігти ризикам, передбаченим ст.. 177 КПК України, а прокурор в судовому засіданні та слідчий у своєму клопотанні, погодженому прокурором, не навели наявність ризиків для обрання запобіжного заходу ОСОБА_9 тримання під вартою.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги, захисників, які підтримали апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , прокурора, який не заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за наступних підстав.

Згідно зі змістом судового рішення, старший слідчий СУ ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_10 звернувся до суду з клопотанням, погодженим із прокурором відділу прокуратури Запорізької області ОСОБА_12 , про застосування до ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

У клопотанні слідчого зазначено, що ОСОБА_9 , діючи з 2016 року по вересень 2017 року, за попередньою змовою з ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та невстановленими особами, з метою систематичного незаконного позбавлення волі людей, за грошову винагороду, отриману від їх близьких родичів, шляхом обману, зловживання довірою та погроз фізичною розправою, під виглядом надання допомоги в реабілітаційному центрі хворим від наркотичної залежності і хронічного алкоголізму, організував на території м. Запоріжжя та Запорізького району Запорізької області декілька закладів закритого типу.

Після чого, протягом тривалого часу в період з 2016 року по вересень 2017 року ОСОБА_9 , діючи з корисливих мотивів, спільно те за попередньою змовою з ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та невстановленими особами, узгоджено між собою, викрали ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , яких незаконно позбавили волі та тримали в умовах ізоляції в приватних закладах закритого типу, які діяли під виглядом реабілітаційних центрів для хворих від наркотичної залежності і хронічного алкоголізму за адресами: АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_4 ; АДРЕСА_2 ; АДРЕСА_5 .

При цьому в ході зазначених протиправних дій, ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 ОСОБА_32 , ОСОБА_22 , ОСОБА_33 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_34 , ОСОБА_28 ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , які перебували на території та в приміщеннях так званих реабілітаційних центрів, силами організованої ОСОБА_9 , ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_17 та невстановлених осіб системи охорони були фактично позбавлені волі, перебували під психологічним, примусом та загрозою фізичного насильства з метою контролю за їх поведінкою та забезпеченням заборони залишати на свій розсуд території закладів за вказаними адресами, що внаслідок віку та хворобливого стану потерпілих, завдало тяжкі наслідки їх здоров`ю.

Крім того, за зазначених вище обставин, в ході викрадення та незаконного позбавлення волі хворих від наркотичної залежності і хронічного алкоголізму осіб, ОСОБА_17 , діючи з 2016 року по вересень 2017 року, умисно, за попередньою змовою та опосередковано через ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_9 і невстановлених осіб, піддавав систематичному катуванню ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , які перебували на території та в приміщеннях так званих реабілітаційних центрів за адресами: АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_4 ; АДРЕСА_2 ; АДРЕСА_5 , заподіявши останнім сильного фізичного болю, фізичного та морального страждання, шляхом нанесення побоїв, та принизливих дій з метою примусити потерпілих до покори, придушення їх спроб залишити реабілітаційні центри та з метою їх покарання за непокору.
СУ ГУНП в Запорізькій області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000305 від 14.09.2017, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 2 ст. 127 КК України, що підтверджується відповідним витягом з кримінального провадження.

20 вересня 2017 року ОСОБА_9 затримано в порядку ст. 208 КПК України.

21 вересня 2017 року ОСОБА_9 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146 та ч. 2 ст. 127 КК України.
Посилаючись на те, що ОСОБА_9 обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжких злочинів, за які передбачено покарання у виді позбавляння волі на максимальний строк 10 років, а відтак, усвідомлюючи невідворотність покарання, він може переховуватися від органів досудового розслідування й суду, впливати на потерпілих, свідків та осіб, причетність яких до інкримінованого йому злочину підлягає перевірці, а тим самим перешкодить встановленню істини в кримінальному провадженні, слідчий вважає, що застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, є недоцільним, у зв`язку з чим, просив обрати ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Приймаючи рішення, слідчий суддя врахував тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_9 за інкриміновані злочини, конкретні обставини вчинення злочинів, дані про особу підозрюваного, а саме, що він є особою працездатного віку, однак офіційно не працевлаштований, за станом здоров`я скарг немає, одружений, зі слів має на утриманні малолітню дитину, що документально не підтверджено, раніше не судимий, однак підозрюється у вчиненні злочинів, а також наявність ризиків, передбачених пунктами 1, 2, 2, 3 та 4 КПК України, застосував до ОСОБА_9 запобіжний захід у виді тримання під вартою,оскільки інший, на думку слідчого судді, менш суворий запобіжний захід не зможе забезпечити виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків.

Не погоджуючись з прийнятим слідчим суддею рішенням, захисник в інтересах підозрюваного звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, за наслідками розгляду якої колегією суддів встановлено наступне.
Під час розгляду зазначеного клопотання слідчий суддя правильно встановив, що наведені у ньому дані, виклад яких зроблено з посиланням на матеріали кримінального провадження, свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_9 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146 та ч. 2 ст. 127 КК України.

Так, вирішуючи питання про наявність обґрунтованої підозри, поняття якої не міститься в національному законодавстві, слід виходити з його визначення, наведеного в практиці Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що наявність «обґрунтованої підозри» у вчиненні правопорушення передбачає «наявність фактів або інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла-таки вчинити злочин», те, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року).

У клопотанні слідчого та доданих до нього матеріалах міститься достатньо даних для висновку про обґрунтованість повідомленої ОСОБА_9 підозри.

Отже, слідчий суддя, вивчивши матеріали клопотання в межах своєї компетенції, у висновках, які зробив орган досудового розслідування відносно ОСОБА_9 , чогось очевидно необґрунтованого чи недопустимого не встановив. Не виявлено таких обставин і колегією суддів, а тому доводи захисника про необґрунтованість повідомленої ОСОБА_9 підозри слід визнати безпідставними.

Разом з тим, як вважає колегія суддів, під час розгляду клопотання слідчого слідчим суддею, хоча і було встановлено наявність достатніх підстав вважати, що існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України, на які вказує слідчий, однак не було встановлено, чи доводять надані стороною обвинувачення докази ту обставину, яка свідчить про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні.

У контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Panchenko v. Russia (Панченко проти Росії)). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova (Бекчиєв проти Молдови)).

Отже, враховуючи практику Європейського суду, дані, що характеризують особу підозрюваного, міцність соціальних зв`язків, колегія суддів доходить висновку, що в матеріалах провадження відсутні дані, які б свідчили про те, що, перебуваючи на волі, ОСОБА_9 буде переховуватись від органів досудового розслідування та суду, перешкоджати кримінальному провадженню, зокрема здійснювати незаконний вплив на свідків чи потерпілих у цьому кримінальному провадженні.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що слідчим суддею безпідставно застосовано підозрюваному ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з огляду на відсутність належного обґрунтування існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України. Відсутнє таке обґрунтування і в самому клопотанні слідчого про тримання під вартою та не доведено належним чином наявність таких ризиків і прокурором під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Як вважає колегія суддів, застосовуючи підозрюваному ОСОБА_9 найбільш суворий запобіжний захід, слідчим суддею хоча і встановлено наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, однак не з`ясовано та не наведено переконливих аргументів на користь того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити його належної процесуальної поведінки та запобігти вказаним ризикам, у зв`язку з чим ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з постановленням апеляційним судом нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_10 та застосування щодо ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Вказаний запобіжний захід, на думку колегії суддів, забезпечить швидке та повне проведення досудового розслідування, а також виконання підозрюваним процесуальних обов`язків.

Тому доводи сторони захисту про безпідставність застосування щодо підозрюваного найсуворішого запобіжного заходу, які викладені в апеляційній скарзі, слід визнати обґрунтованими.

Керуючись ст. ст. 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу з доповненням до неї захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_9 , задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 22 вересня 2017 року, якою задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_10 та щодо ОСОБА_9 застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб до 18 листопада 2017 року включно, скасувати.

Відмовити у задоволенні клопотання старшого слідчого про застосування щодо підозрюваного ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Застосувати щодо ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту цілодобово, заборонивши ОСОБА_9 залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , по 18 листопада 2017 року включно.

Звільнити ОСОБА_9 з-під варти.

Покласти на підозрюваного ОСОБА_9 обовязки, передбаченіп. 1 та п. 2 ч. 5 ст. 194 КПК України: з`являтися за викликом слідчого, прокурора, суду для проведення з ним слідчих та процесуальних дій; не залишати зазначене місце постійного проживання без дозволу слідчого, прокурора або суду.

Роз`яснити підозрюваному ОСОБА_9 положення ч. 5 ст. 181 КПК України, відповідно до якої, працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань.
Ухвалу про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту передати для виконання органу Національної поліції за місцем проживання підозрюваного ОСОБА_9 .

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: