Справа №162/316/17
Номер провадження 1-кп/162/40/2017
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 жовтня 2017 року смт. Любешів
Любешівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого-судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Любешів кримінальне провадження про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, неодруженого, непрацюючого, з базовою загальною середньою освітою, раніше судимого вироком Любешівського районного суду Волинської області від 04.04.2011 року за ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 122 КК України на 5 років позбавлення волі, звільненого від відбування покарання з умовно-достроковим терміном 1 рік 7 місяців 7 днів на підставі ухвали Рівненського районного суду Рівненської області від 06.08.2014 року,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_6 органом досудового розслідування обвинувачується в тому, що він 14 лютого 2017 року за місцем проживання у власному житловому будинку, що розташований по АДРЕСА_1 , незаконно зберігав без мети збуту подрібнену речовину рослинного походження, яка згідно висновка експерта № 74/70 від 21.02.2017 року являє собою небезпечний наркотичний засіб канабіс, маса якого в перерахунку на суху речовину становить 10,18 грам, який цього ж дня було вилучено працівниками Любешівського ВП Камінь-Каширського ВП ГУНП у Волинській області під час проведення санкціонованого обшуку даного житлового будинку.

Органом досудового розслідування дії обвинуваченого ОСОБА_6 кваліфіковано за ч. 1 ст. 309 КК України як незаконне зберігання наркотичних засобів без мети збуту.

Обвинувачений ОСОБА_6 винуватість в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не визнав. Показав, що 14 лютого 2017 року працівниками Любешівського ВП Камінь-Каширського ВП ГУНП у Волинській області на підставі ухвали слідчого судді Любешівського районного суду Волинської області та з його дозволу в його житловому будинку по АДРЕСА_1 було проведено обшук, під час якого працівники поліції виявили та вилучили пакет із подрібненою речовиною рослинного походження. Вказав, що походження даної речовини йому невідоме і вона йому не належить. Ствердив, що обшук в його житловому будинку проводили декілька працівників поліції і так, як вони проводили його одночасно в різних місцях кімнати, тому він і присутні в якості понятих особи не могли одночасно спостерігати за їх діями. Моменту виявлення пакета з подрібненою речовиною рослинного походження не бачив, на це звернув увагу та увагу інших присутніх осіб працівник сектору карного розшуку Любешівського відділення поліції ОСОБА_7 , він особисто побачив пакет на землі, запропонував взяти відбитки пальців з нього. Відразу повідомив, що ця річ йому не належить, походження її йому невідоме. Крім того, повідомив, що пакет йому могли підкинути або він належав його покійній матері, або іншим особам, які раніше тривалий час періодично проживали в цій кімнаті. Тому прохає виправдати його, оскільки злочин не вчиняв.

Розглянувши кримінальне провадження на засадах змагальності та диспозитивності, безпосередньо перевіривши та дослідивши лише ті докази сторони обвинувачення та сторони захисту, які в ході судового розгляду кримінального провадження та у визначені строки, надані суду першої інстанції, проаналізувавши їх в сукупності та системному взаємозвязку між ними, відповідно до положень ст. 94 КПК України, суд приходить до наступного.

Згідно ч. 1 ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню:

1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);

2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення;

3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат;

4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження;

5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Згідно ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Обов`язок доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат та обставин, які характеризують обвинуваченого, покладається на сторону, що їх подає.

Прокурор на підтвердження вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України посилається на такі докази:

-показання свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .

Так, свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ствердили в суді, що під час проведення з їх участю санкціонованого обшуку в будинку ОСОБА_6 на шафі житлової кімнати було виявлено пакет з подрібненою речовиною рослинного походження.

З оглянутої в суді ухвали слідчого судді Любешівського районного суду від 13.02.2017 року вбачається, що проведення обшуку в будинку ОСОБА_6 у звязку з досудовим розслідуванням кримінального провадження за ст. 263 ч. 1 КК України було доручено слідчим.

Між тим, з дослідженого в суді протоколу обшуку та з показань свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 вбачається, що проведення даної слідчої дії слідчий ОСОБА_8 усно доручив працівникам сектору карного розшуку Любешівського ВП ОСОБА_11 та ОСОБА_7 без достатніх підстав для цього.

Крім того, встановлено, що ніхто з учасників обшуку, окрім ОСОБА_7 , не бачив, де саме було виявлено пакет з речовиною рослинного походження, свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , залучені в якості понятих, показали, що не бачили, де взявся пакет з речовиною рослинного походження, оскільки не могли спостерігати одночасно за діями кількох осіб, які проводили обшук.

Крім того, показання цих свідків стосовно важливих обставин проведення обшуку і виявлення пакета з речовиною рослинного походження є суперечливими, в них містяться розбіжності щодо обставин та місця виявлення пакета з ніби-то наркотичним засобом.

Разом з тим встановлено в суді, що свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_7 є оперативними працівниками, незаконно залученими слідчим до проведення обшуку, а тому їх показання викликають сумнів у їх правдивості.

Тому суд не може покласти в основу обвинувачення показання вказаних свідків.

Свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які були залучені як поняті в суді, як кожен окремо так і під час одночасного допиту із свідками ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , дали обєктивні та послідовні покази щодо обставин проведення обшуку в будинку ОСОБА_6 , а саме повідомили, що перед початком проведення слідчої дії слідчий ОСОБА_8 не розяснив їм їх права та обовязки, як понятим, не забезпечив можливість стежити за діями кількох осіб, що проводили обшук, внаслідок чого вони в суді категорично ствердили, що не бачили, де взявся пакт із подрібненою речовиною рослинного походження, ствердили, що їх увагу до цього предмету привернули працівники поліції вже тоді, коли він лежав на землі і був відкритий, звертали на це увагу слідчого при складанні протоколу обшуку.

Крім того, прокурор як на доказ обвинувачення посилається на слідуючі документи:

-протокол обшуку від 14.02.2017 року, відповідно до якого під час проведення обшуку в житловому будинку ОСОБА_6 по АДРЕСА_1 на підставі ухвали слідчого судді Любешівського районного суду від 13.02.2017 року було виявлено та вилучено полімерний пакет із подрібненою речовиною рослинного походження темно-зеленого кольору.

Наданий як доказ вказаний процесуальний документ на думку суду не є беззаперечним доказом винуватості ОСОБА_6 в інкримінованому йому злочині, оскільки в суді встановлено, що у ньому зафіксовані відомості про проведення слідчої дії, в тому числі сторонніми особами оперативними працівниками, без письмового доручення слідчого, не повно зафіксовані обставини проведення обшуку, не внесено зауважень понятих до нього, зафіксовано вилучення речовини, дозвіл на вилучення якої слідчий суддя в ухвалі не надавав. Крім того, як убачається з протоколу обшуку від 14.02.2017 року під час вчинення даної слідчої дії було вилучено речовину рослинного походження, однак будь-яких ознак, за якими можна було би вважати, що вона належить до речовин, обіг якої заборонено, в протоколі не наведено.

Таким чином, вилучена речовина після вилучення набула статусу тимчасово вилученого майна, однак всупереч вимог ст. 170 КПК України слідчий не звернувся з клопотанням про накладення арешту, не визнав вилучене майно речовим доказом в кримінальному провадженні.

Таким чином, з моменту вилучення майна 14.02.2017 року до проведення експертизи 21.02.2017 року, цей доказ перебував невідомо де, невідомо в кого і невідомо на якій підставі.

На переконання суду неможливо визнати допустимим речовий доказом і сам наркотичний засіб, який був виявлений працівниками поліції під час проведення обшуку в житловому будинку ОСОБА_6 по АДРЕСА_1 , оскільки він був вилучений та приєднаний до справи з грубим порушенням процесуального закону.

У досліджених судом за клопотанням сторони обвинувачення матеріалах провадження немає передбаченого законом письмового доручення слідчого, який проводив досудове розслідування у кримінальному провадженні про проведення слідчих (розшукових) дій у вигляді обшуку.

А тому суд приходить до переконання, що знайдений під час обшуку засіб рослинного походження, який вподальшому був вилучений слідчим згідно з протоколом обшуку з порушенням вимог ч. 7 ст. 236 КПК України є недопустимим доказом винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочині.

Не можуть слугувати належними та допустимими доказами винуватості ОСОБА_6 фактичні дані, які містяться у поданих стороною обвинувачення в якості доказів постанові начальника Любешівського відділу Маневицької місцевої прокуратури ОСОБА_3 про обєднання матеріалів досудових розслідувань від 24.02.2017 року та постанові слідчого СВ Любешівського ВП Камінь-Каширського ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_14 про закриття (епізоду) кримінального провадження від 24.02.2017 року, оскільки вони прийняті в один день, містять взаємовиключаючі відомості щодо можливої причетності або повної непричетності ОСОБА_6 до іншого кримінального правопорушення в матеріалах досудового розслідування, по якому було проведено санкціонований обшук в будинку ОСОБА_6 та вилучення пакета з речовиною рослинного походження.

На думку суду, ці процесуальні документи складені особами, які здійснюють досудове розслідування у кримінальному провадженні з метою легалізації незаконно здобутого під час проведення слідчої дії доказу, а тому викликають сумнів суду.

Самі по собі висновок експерта № 74/70 від 21.02.2017 року, згідно якого надана на дослідження речовина рослинного походження зеленого кольору, вилучена під час обшуку в житловому будинку ОСОБА_6 по АДРЕСА_1 , являє собою особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс, маса якого (у перерахунку на висушену речовину) становить 10,18г., та постанова про визнання речового доказу та передачу його на зберігання від 24.02.2017 року, якою канабіс масою в перерахунку на суху речовину 10,18 г, вилучений під час обшуку в житловому будинку ОСОБА_6 по АДРЕСА_1 , визнано речовим доказом в кримінальному провадженні № 0000042 від 10.02.2017 року не можуть бути беззаперечними доказами винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 , оскільки вони стосуються дослідження та приєднання доказу, здобутого з порушенням вимог КПК України.

Суд приходить до переконання, що в ході судового розгляду даного кримінального провадження стороною обвинувачення не доведено, що в діях ОСОБА_6 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, а саме відсутня субєктивна сторона даного злочину.

Субєктивна сторона злочину, передбаченого ст. 309 КК України передбачає наявність в особи прямого умислу, в даному випадку на зберігання наркотичного засобу без мети збуту.

В суді стороною обвинувачення не подано будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_6 умисно зберігав за місцем проживання наркотичний засіб.

Між тим він, свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_8 ствердили в суді, що після виявлення під час обшуку речовини рослинного походження ОСОБА_6 повідомив, що цей пакет з речовиною йому не належить, висловив припущення щодо належності речовини його покійній матері або іншим особам, які періодично проживали в будинку. Крім того, свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 працівники Великоглушанської сільської ради Любешівського району, ствердили в суді, що у ОСОБА_6 в період з осені 2016 року по лютий 2017 року проживали сторонні особи, однак слідчий чи прокурор всупереч вимогам ч. 2 ст. 9 КПК України не виконали обовязку щодо всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, не перевірили повідомлень ОСОБА_6 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , не встановили, де міг ОСОБА_6 придбати наркотичний засіб і скільки часу він його зберігав, не встановили причетність інших осіб до зберігання наркотичного засобу.

Суд приймає до уваги показання обвинуваченого ОСОБА_6 та свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 щодо можливої належності речовини рослинного походження його покійній матері або іншим особам, які раніше проживали в його будинку, оскільки вони не викликають сумнівів і узгоджуються з іншими належними та допустимими доказами та не спростовані стороною обвинувачення.

В ході судового розгляду не здобуто жодного переконливого, належного та допустимого доказу, який би доводив, що ОСОБА_6 14 лютого 2017 року за місцем проживання незаконно зберігав наркотичні засоби без мету збуту. А тому таке обвинувачення є необґрунтованим і не підтвердженим в суді.

Сам лише факт виявлення та вилучення 14.02.2017 року в житловому будинку ОСОБА_6 наркотичних засобів не є беззаперечним доказом вчинення ним злочину, який йому інкримінований.

Статтею 86 КПК України передбачено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку встановленому цим Кодексом, а недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Згідно ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно розяснень, що містяться в абз. 2 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року „Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за умови доведеності її вини. При цьому слід мати на увазі, що згідно ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а також на доказах, одержаних незаконним шляхом. Докази повинні визнаватись такими, що одержані незаконним шляхом, наприклад, тоді, коли їх збирання й закріплення здійснено або з порушенням гарантованих Конституцією України прав людини і громадянина, встановленого кримінально-процесуальним законодавством порядку, або не уповноваженою на це особою, чи органом, або за допомогою дій, не передбачених процесуальними нормами.

Відповідно до рішень Конституційного Суду України № 12рп/2011 від 20.10.2011 року визнаватися допустимими та використовуватись як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Аналізуючи докази, на підставі яких стороною обвинувачення обґрунтовується обвинувачення ОСОБА_6 з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, їх достатності та взаємозвязку для прийняття відповідного рішення, суд вважає, що вони є суперечливими, здобутими із порушенням встановленого порядку, а тому є неналежними і недопустимими, такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, встановленим судом.

У ч. 2 ст. 3 Конституції України головним обовязком держави проголошено утвердження та забезпечення прав і свобод людини, а отже, правоохоронні органи та суд при встановленні істини під час розслідування і розгляду кримінальної справи зобовязані дотримуватись гарантій прав і свобод людини і громадянина, закріплених в основному Законі України, інших законах, прийнятих на виконання приписів Конституції України. Згідно ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно вимог ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, п.п. 18, 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, відповідно до якого неприпустимо покладати на підсудного доведення своєї невинуватості, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, обвинувачення не може грунтуватись на припущеннях. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного обвинувальний ухил є неприпустимим, усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь підсудного. Коли зібрані в справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено те, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті.

Пункт 2 статті 6 Конвенції проголошує право на презумпцію невинуватості. В основі цього права лежить принцип, згідно з яким особа, яку обвинувачують у вчиненні кримінального правопорушення, має право на виправдувальний вирок у разі нестачі доказів проти неї і тягар подання достатніх доказів для доведення вини покладається на сторону обвинувачення. Недопустимість порушення таких принципів Європейський суд з прав людини засвідчив у справі «Тельфнер проти Австрії» від 20 березня 2001 року та «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства» від 08 лютого 1996 року.

Таким чином, докази сторони обвинувачення не є беззаперечними, не доводять винуватості ОСОБА_6 поза розумним сумнівом, всі сумніви тлумачаться на користь обвинуваченого.

Розглянувши кримінальне провадження на засадах змагальності і диспозитивності, безпосередньо перевіривши та дослідивши ті докази сторони обвинувачення і сторони захисту, які в ході судового розгляду кримінального провадження надані суду і проаналізувавши їх в сукупності і системному звязку між ними відповідно до положень ст. 94 КПК України суд приходить до висновку, що в діяннях обвинуваченого відсутній склад ознак злочину, передбачених ч. 1 ст. 309 КК України, а тому його слід виправдати за даною статтею відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у звязку з не доведенням в діянні обвинуваченого складу даного кримінального правопорушення.

А тому суд, розглянувши кримінальне провадження в межах предявленого ОСОБА_6 обвинувачення з врахуванням положень ст. 337 КПК України, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи обєктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонам їх процесуальних прав та виконання процесуальних обовязків, у звязку з чим не наділений повноваженнями за власною ініціативою ініціювати проведення певних слідчих (розшукових) дій, оскільки функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган, приходить до переконання про необхідність виправдання ОСОБА_6 .

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_6 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України підлягає виправданню за відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України та за недоведеністю вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 не обирався.

Речовий доказ: особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс, масою 10,18 г, упакований в експертний пакет № 3695362, який зберігається в камері зберігання речових доказів Любешівського ВП Камінь-Каширського ВП ГУНП у Волинській області знищити.

Судові витрати за залучення експерта у кримінальному провадженні в сумі 440,20 грн. віднести на рахунок держави.

Цивільний позов по справі не заявлявся.

Керуючись ст.ст. 373, 374, 475 КПК України, суд
УХВАЛИВ:
ОСОБА_6 визнати невинуватим та виправдати у предявленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 309 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України.

До набрання вироком суду законної сили запобіжний захід ОСОБА_6 не обирати.

Речовий доказ: особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс, масою 10,18 г, упакований в експертний пакет № 3695362, який зберігається в камері зберігання речових доказів Любешівського ВП Камінь-Каширського ВП ГУНП у Волинській області знищити.

Судові витрати за залучення експерта у кримінальному провадженні в сумі 440,20 грн. віднести на рахунок держави.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

На вирок може бути подана апеляція до апеляційного суду Волинської області через Любешівський районний суд протягом тридцяти діб з моменту його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення вироку - з дня отримання ними копії цього вироку.

Головуючий: