В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"30" жовтня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілої ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження унесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.07.2017 за № 0009921 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, неодруженого, який має на утриманні неповнолітню дитину - ІНФОРМАЦІЯ_2 , непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

в с т а н о в и в :
Судом визнано доведеним, що ОСОБА_6 13.07.2017 приблизно о 18:50 год. перебував на зупинці громадського транспорту «Дарницька Площа», де було багато людей, та у нього виник умисел на таємне викрадення чужого майна.

Продовжуючи свій умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_6 , побачив раніше невідому йому жінку, яка чекала на громадський транспорт, та підійшовши до неї та став ззаду.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_6 , під час того, коли жінка заходила до автобусу, притиснувся до неї та дістав з сумки гаманець, але жінка відразу виявивши відсутність гаманця, почала його наздоганяти та вимагати припинити свої злочинні дії, однак останній, розуміючи, що його дії стали носити відкритий характер, почав тікати від неї (вздовж салону автобусу) з викраденим гаманцем, та вибігши з автобусу, пересів до іншого маршрутного таксі, тим самим мав реальну можливість розпорядитись викраденим майном, де внаслідок переслідування з боку потерпілої, був затриманий сторонніми громадянами та переданий працівникам поліції.

Вказаних висновків суд дійшов провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Так, обвинувачений будучи допитаним у судовому засіданні пояснив, що, у цій ситуації, у світлі, фактичних обставин справи, ним був учинений не грабіж, а крадіжка, з огляд на те, що його дії в цій ситуації, потерпілою помічені не були саме у момент викрадення майна.
Вказані показання обвинуваченого суд визнає належними оскільки, вони прямо і непрямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів та допустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку встановленому КПК України.

У той же час, будучи допитаною з дотриманням правил, передбачених частиною другою, третьою, п`ятою-чотирнадцятою статті 352 КПК України, у судовому засіданні та попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання потерпілі ОСОБА_4 надала суду показання в яких підтвердила викладені в обвинувальному акті обставини вчинення кримінального правопорушення в частині його часу, місця, способу вчинення, зокрема, вказала на те, що у момент вчинення самого злочину відносно неї, вона, як потерпіла особа, усвідомлювала характер вчинюваних винною особою відносно неї дій, зокрема, остання зазначила, що розмовляючи по телефону, вона боковим зором бачила поряд чоловіка, яким в подальшому виявився саме обвинувачений, зрозуміла що він вчиняє відносно неї неправомірні дії й наздоганяла обвинуваченого вздовж салону автобусу.З урахуванням того, що останній вибігши з одного автобусу, пересів до іншого маршрутного таксі, вона також продовжувала переслідувати його, вимагаючи повернути викрадений гаманець. Саме в маршрутному таксі його було затримано небайдужими громадянами, які залишалися разом з ними до прибуття працівників поліції.

Тобто, цими показаннями, які є процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК України, підтверджується обставини визначені ст. 91 даного Кодексу.

Поряд з цим, будучи допитаною у суді, свідок ОСОБА_7 охарактеризувала обвинуваченого, як особистість, яка має належні соціальні зв`язки, вказала, що на його утриманні перебуває їх син ОСОБА_8 2006 року народження.

В свою чергу, з досліджених судом, у порядку ст. 358 КПК України, у судовому засіданні, документів, тобто спеціально створених з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображення тощо відомостей, судовим слідством було встановлено наступне.

З протоколу огляду місця події від 13.07.2017 з фототаблицею здійсненого слідчим СВ Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_9 за участю понятих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , в період часу з 19:50 по 20:00 (а.п. 62-63, 66-68) слідує, що була оглянута ділянка місцевості, яка знаходиться біля зупинки громадського транспорту «Березняки» в напрямку мосту «Потона» у м. Києві та під час огляду у обвинуваченого було виявлено та вилучено майно потерпілої.
Також у протоколі вказано, що як пояснив обвинувачений він викрав дані реч у невідомих йому раніше осіб.

Порушень вимог ст.ст. 104-106, 234, 237, 223 КПК України судом не встановлено та сторонами не доведено.

При цьому, суд враховує, що даний протокол було підписано обвинуваченим без будь-яких зауважень та доповнень, у тому числі в частині його пояснень про викрадення саме ним майна потерпілої, хоча про такі права він знав, адже йому було роз`яснено останні, зокрема передбачене п. 5 ст. 42 КПК України - давати пояснення та в будь-який момент відмовитися давати їх.

З протоколу огляду предметів від 19.07.2017 з фототаблицею здійсненого слідчим СВ Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_12 , в період часу з 10:00 по 10:20 (а.п. 69-70, 71-75) слідує, що серед майна, яке було виявлено у обвинуваченого, згідно протоколу огляду місцевості від 13.07.2017 є речі потерпілої, як-то: грошові кошти, дисконтні карти, розрахунковий лист на її ім`я.

Як наслідок, цими відомостями, які є процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК України, підтверджується обставини визначені ст. 91 даного Кодексу та сам алгоритм та механізм вчинення злочину, який кореспондується з показаннями наданими потерпілою у суді, тобто з обставинами вчинення кримінального правопорушення визнаними судом доведеними.

Вказані документ суд визнає належними і допустимими доказами, оскільки останній відповідає вимогам КПК України, а безпосередньо порушень вимог ст.ст. 87, 99 КПК України, судом не встановлено та сторонами не доведено.

Щодо протоколу огляду від 13.07.2017 здійсненого на Дарницькій площі у м. Києві, то суд визнає цей доказ неналежним оскільки останній сам по собі однозначно та в категоричній формі не підтверджує фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню у справі.
Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених КПК України, враховуючи, що суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

Тож суд, враховуючи вищевикладені докази, які були надані суду у ході розгляду провадження та визнанні належними і допустимими, вважає висловлені стороною захисту доводи та докази в частині кваліфікації дій обвиунваечного сумнівними з вищезазначених у судовому рішенні підстав, а наявність сумнівів не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року).

При цьому, суд в черговий раз наголошує на тому, що будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачений КПК України, суду надано не було.

За таких обставин, враховуючи вищезазначене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за обставин, встановлених судом.

Так, з п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.1999 "Про судову практику у справах про злочини проти власності" слідує, що крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.
Грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.
Розрізняючи крадіжку і грабіж, слід виходити зі спрямованості
умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій.
У цій ситуації, в ході судового розгляду встановлено, що потерпіла усвідомлювала характер вчинюваних винною особою дій, тож, суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки він своїми умисними діями вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), повторно.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Так, обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_6 є наявність на утриманні дитини.

Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Підстав для визнання пом`якшуючою обставиною наявність щирого каяття, як про те вказано в обвинувальному акті суд не убачає, оскільки щире каяття характерне тим, що воно засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність, тобто характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
У судовому засіданні обвинувачений свою вину не визнав, надав показання про спосіб вчинення злочину, які в ході судового слідства визнані такими, що не випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту, критично свої дії не оцінив, що в своїй сукупності свідчить про те, що він не розуміє тяжкість наслідків від своїх дій та щиро не кається, дійсно не бажає виправити ситуацію, що склалася з його вини.
Також суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має постійне місце реєстрації та проживання, стан здоров`я, невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, спосіб життя (не працює, раніше судимий, не одружений), наявність на утриманні членів родини, які у розумінні Сімейного Кодексу України, являються учасниками сімейних правовідносин з останнім, що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає не належні соціальні зв`язки; позицію сторони обвинувачення, щодо необхідної міри покарання; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; його поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статті 186 КК України у виді позбавлення волі із визначенням остаточного покарання у порядку ст. 71 даного Кодексу.

Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж застосування ст. 69 КК України, чи норм ст. 69-1 КК України до обвинуваченого, суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані, та оскільки суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, а саме у виді позбавлення волі є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, обвинуваченому у вигляді утримання під вартою, враховуючи вимоги ст.ст. 131-132, 177, 178 КПК України, та даних про його особу слід залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Питання речових доказів у кримінальному проваджені вирішено, згідно положень ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд

у х в а л и в :
ОСОБА_6 визнати винуватим у пред`явленому за ч. 2 ст. 186 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

В силу ст. 71 КК України за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання не відбутої частини покарання визначеного вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 17.03.2016, остаточно визначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 6 (шість) місяців.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою вважати продовженим до набрання вироком законної сили.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 відраховувати з 13.07.2017 зарахувавши у нього на підставі ч. 5 ст. 72 КК України термін його попереднього ув`язнення, а саме з 13.07.2017 по день набрання вироком законної сили.

Речові докази: у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0009921, залишити у власності потеріплої ОСОБА_4

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва.
Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С у д д я: ОСОБА_1