Провадження № 11-кп/782/109/18
УХВАЛА
іменем України
17 квітня 2018 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Луганської області у складі:
головуючого - ОСОБА_1
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря - ОСОБА_4
прокурорів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6
захисника - ОСОБА_7
обвинуваченого - ОСОБА_8
потерпілої - ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Сєвєродонецьку
апеляційну скаргу зі змінами та доповненнями заступника прокурора Луганської області ОСОБА_10 та апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7
на вирок Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26.01.2018 року, яким засуджений
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м.Сєвєродонецьк Луганської області, громадянин України, не одружений, з професійно-технічною освітою, працюючий ПП ОСОБА_11 , раніше не судимий, зареєстрований та мешкаючий за адресою: АДРЕСА_1
за ст.119 ч.1 КК України до покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 1 (один) рік.
Відповідно до п.1 та 2 ч.1 ст.76 КК України на ОСОБА_8 покладені наступні обов`язки:
1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
На підставі ст.2 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнено від відбуття призначеного покарання.
Доля речових доказів по справі вирішена.
За вироком суду ОСОБА_8 визнаний винним у тому, що 20.08.2016 року, приблизно о 17 годині 10 хвилин, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на літньому майданчику біля магазину «Молодіжний», розташованого за адресою: Луганська область, м.Сєвєродонецьк, вул.Молодіжна, 15, під час раптово виниклого конфлікту із раніше незнайомим йому ОСОБА_12 , не маючи умислу, спрямованого на позбавлення життя останнього, а лише з метою запобігання удару від ОСОБА_12 , штовхнув останнього, нанісши кулаком правої руки один удар в область лівої щелепи, не передбачаючи можливості настання смерті останнього, хоча повинен був і міг передбачати, що від його удару потерпілий може впасти на бетонне покриття, на якому вони стояли і можуть настати тяжкі наслідки. Від отриманого удару ОСОБА_12 впав та вдарився потиличною частиною голови об бетонне покриття, в результаті чого були спричиненні тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення та мають прямий причинний зв`язок зі смертю ОСОБА_12 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 від закритої черепно-мозкової травми, травматичного крововиливу під тверду м`яку оболонку головного мозку, розтрощення тканини головного мозку, області лівої півкулі, ускладненого набряком-набуханням речовини і стовбура головного мозку.
В апеляційній скарзі зі змінами та доповненнями прокурор просить скасувати вирок в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.119 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки, взявши під варту у залі суду негайно.
Вважає, що звільнення ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком є необгрунтованим та невмотивованим з огляду на наступне.
Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, характер і ступень тяжкості наслідків, що настали, тощо).
Вказана позиція Верховного Суду України, що тісно переплітається з наукою кримінального права та кримінології, знаходить своє відображення у практиці Європейського суду з прав людини.
Натомість, при призначенні ОСОБА_8 покарання судом не в повній мірі враховано наведені вимоги закону України про кримінальну відповідальність та правові позиції Верховного Суду України, у зв`язку з чим обвинуваченого помилково звільнено від відбування покарання на підставі ст.75 КК України.
Так, судом не взято до уваги той факт, що з самого початку потерпілий ОСОБА_13 після отриманих ударів втратив свідомість, однак швидкої медичної допомоги обвинувачений не викликав, будь-якої іншої спроби надати допомогу потерпілому не застосував.
У даному контексті слід зауважити, що згідно з висновком експерта №202 від 30.08.2016 року, встановлено, що за умови надання своєчасної кваліфікованої медичної допомоги в умовах спеціалізованого нейрохірургічного відділення життя ОСОБА_12 могло бути врятованим.
Крім того, судом не надано належної оцінки суспільній небезпеці та обставинам вчиненого злочину, оскільки в момент його вчинення ОСОБА_8 перебував у стані алкогольного сп`яніння, що послужило детермінантом протиправної поведінки, та є обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого.
Слід зауважити і на тому, що усвідомлюючи характер наслідків кримінального правопорушення (смерть особи), майнової шкоди обвинуваченим не відшкодовано. Істотної допомоги на поховання особи та інші витрати, понесені родичами, не надано. Вимоги потерпілого по відшкодуванню моральної шкоди, обвинуваченим повністю не визнані.
Вважає, що призначене судом покарання недостатньо для виправлення обвинуваченого;
захисник ОСОБА_7 просить змінити вирок в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення і застосування ст.128 КК України про менш тяжке кримінальне правопорушення.
Вважає, що вирок необхідно змінити в частині правової кваліфікації кримінального правопорушення і застосування статті закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення з підстав зазначених у ч.1 ст.409 КПК України, а саме: невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Не відповідає дійсності висновок суду - « ОСОБА_8 у судовому засіданні свою провину у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.119 КК України, визнав повністю», оскільки обвинувачений такого ніколи не казав, правову кваліфікацію своїх дій не давав, пояснював, що не мав наміру заподіяти тілесні ушкодження, від яких помер потерпілий та не міг передбачити, що від його удару ОСОБА_12 може впасти на бетонне покриття, на якому вони стояли і можуть настати тяжкі наслідки.
Зазначає, що ОСОБА_8 на протязі досудового розслідування та судового розгляду визнавав, що наніс ОСОБА_12 один удар в щелепу зліва, хоча ніхто із свідків не бачив цього та щиро каявся у скоєному. Висновок судово-медичного експерта від 05.10.2016 року свідчить, що удар ОСОБА_12 обвинувачений наніс не сильний. Оскільки потерпілий був у стані алкогольного сп`яніння, незначний удар у щелепу спричинив його невдале падіння.
Згідно п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 07.02.2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», у випадках коли особа, яка позбавила потерпілого життя чи заподіяла йому тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість), або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії слід розглядати як убивство через необережність чи заподіяння необережного тяжкого або середньої тяжкості тілесною ушкодження і кваліфікувати відповідно за ст.119 чи ст.128 КК України.
Таким чином, за відсутності ознак того, що ОСОБА_8 розраховував або передбачав настання суспільно небезпечного наслідку отримання потерпілим тілесних ушкоджень певного ступеня тяжкості або настання його смерті, дії обвинуваченого слід розглядати як такі, що вчинені з необережності.
Вважає, що за таких обставин дії обвинуваченого необхідно кваліфікувати за ст.128 КК України, як необережне тяжке тілесне ушкодження.
Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурорів, які підтримали доводи апеляційної скарги зі змінами та доповненнями, обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 , які просили задовольнити апеляційну скаргу останньої, потерпілу ОСОБА_9 , яка вважала вирок законним і обґрунтованим та просила відмовити в задоволенні апеляційних скарг, перевіривши матеріали судового провадження і доводи апеляційних скарг, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого ОСОБА_8 , колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Згідно вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Правильність встановлення фактичних обставин скоєного кримінального правопорушення, що повністю доведено сукупністю зібраних по справі доказів, не заперечується і в апеляційних скаргах.
Відповідно до п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 07.02.2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», у випадках, коли особа, яка позбавила потерпілого життя чи заподіяла йому тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість), або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії слід розглядати як убивство через необережність чи заподіяння необережного тяжкого або середньої тяжкості тілесного ушкодження і кваліфікувати відповідно за ст.119 чи ст.128 КК України.
В апеляційній скарзі, посилаючись на вказане роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, захисник не заперечує, що від дій ОСОБА_8 , вчинених з необережності, настала смерть ОСОБА_12 , а тому її доводи, що за таких обставин дії обвинуваченого необхідно кваліфікувати за ст.128 КК України, як необережне тяжке тілесне ушкодження, є надуманими, оскільки в результаті настали шкідливі наслідки у вигляді смерті потерпілого.
При призначенні покарання, відповідно до вимог ст.65 КК України, суд першої інстанції в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України відносяться до категорії злочинів середньої тяжкості, вчинених з необережності; особу винного, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується задовільно, займається суспільно-корисною працею, є особою, яка проходила службу у зоні проведення антитерористичної операції, тобто захищала незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, у зв`язку з чим, отримав у передбаченому законом порядку статус учасника бойових дій; обставини, які пом`якшують покарання, а саме: щире каяття і активне сприяння розкриттю злочину та обставину, яка обтяжує покарання, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, та прийшов до належного висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, прийнявши рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, з покладенням обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК України, яке є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення нових злочинів.
З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги прокурора, що призначене судом покарання недостатньо для виправлення обвинуваченого, є безпідставними.
ОСОБА_8 є суб`єктом ст.2 Закону України «Про амністію у 2016 році», оскільки захищав незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, брав безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, отримав статус учасника бойових дій, що підтверджується відповідними документами (Т.1 а.с.41, 47), а тому суд першої інстанції обгрунтовно звільнив його від відбування покарання.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу зі змінами та доповненнями заступника прокурора Луганської області ОСОБА_10 та апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 26 січня 2018 року відносно ОСОБА_8 за ст.119 ч.1 КК України залишити без змін.

На ухвалу можуть бути подані касаційні скарги учасниками судового провадження безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий
Судді: