Дата документу Справа № 335/8665/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/1354/17 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 335/8665/16-к
Категорія ст. 186 ч. 2 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 листопада 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0002300 відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, освіта вища, не одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, працює начальником відділу продажу ВО "Підйомспецтехніка", зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1,3 ст. 185, ч.2 ст. 190 КК України;

за участю прокурора ОСОБА_7 , представника потерпілої ОСОБА_8 в інтересах потерпілої ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_10 ,

за апеляційними скаргами представника потерпілої ОСОБА_8 в інтересах потерпілої ОСОБА_9 , потерпілої ОСОБА_11 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2017 року,
в с т а н о в и л а:

В апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_8 , в інтересах потерпілої ОСОБА_9 вважає вирок суду незаконним, таким, що ухвалений із порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, невідповідністю призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого.

Ухвалюючи вирок, суд першої інстанції, по епізодах скоєння ОСОБА_6 злочинів ( крадіжок) 24.04.2016 року та 26.04.2016 року, виключив із обвинувачення ОСОБА_6 кваліфікуючу ознаку злочину, передбаченого ст. 185 КК України, як «проникнення в житло».
Призначене судом обвинуваченому ОСОБА_6 покарання не відповідає тяжкості скоєних ним кримінальних правопорушень та особі самого обвинуваченого.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_12 задоволено частково, а саме: у відшкодування заподіяної матеріальної шкоди - в сумі 7 745,31 грн, у відшкодування заподіяної моральної шкоди - 10 000,00 грн.

Суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність - Кримінальний кодекс України в частині виключення із обвинувачення ОСОБА_6 кваліфікуючу ознаку злочину, передбаченого ст. 185 КК України, як «проникнення в житло» по епізодах скоєння ним злочинів 24.04.2016 року та 25.04.2016 року виходячи з наступного.

Виправдовуючи свої дії в частині способу скоєння крадіжок 24 та 26 квітня 2016 року, обвинувачений ОСОБА_6 пояснив суду, що в квартиру він заходив з метою проведення спілкування по інтернету через веб-камеру із потерпілою ОСОБА_12 , коли та знаходилась за кордоном, за запрошенням ОСОБА_13 .

Разом із цим, допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_13 пояснив, що він ніколи першим не запрошував ОСОБА_6 до квартири; не заперечував про те, що ОСОБА_6 говорив йому про розмову по інтернету із ОСОБА_12 і дав дозвіл на вхід до квартири.

Допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_14 пояснила, що вона, в квітні 2016 року, перебуваючи за кордоном, ніколи заздалегідь не домовлялася із ОСОБА_6 щодо розмов по інтернету через веб-камеру, всі розмови були для неї несподіваними.

Дані обставини не заперечував в судовому засіданні і сам обвинувачений ОСОБА_6 .

Обвинувачений ОСОБА_6 пояснив суду, що здійснюючи крадіжки ювелірних виробів починаючи із 22.04.2016 року із шафи на кухні в квартирі ОСОБА_9 , він, щоб не допустити виявлення скоєної ним крадіжки, здійснював викрадення ювелірних виробів не в загальній кількості ( скільки взагалі було), а частками.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_6 пояснив суду, що під час крадіжок він перебував в ігровій залежності (особливому виді наркоманії), згідно з чим знаходиться на диспансерному обліку в наркодиспансері, внаслідок чого йому постійно потрібні були грошові кошти і він саме з цією метою - необхідності у вільних грошових коштах, і скоював інкриміновані йому в провину злочині.

Аналіз вищезазначених фактичних обставин кримінального провадження, що підтверджується зазначеними доказами у справі, об`єктивно дозволяв суду при визначенні причетності ОСОБА_6 до скоєння ним крадіжок 24 та 26 квітня 2016 року, залишити таку кваліфіковану ознаку крадіжки як « проникнення в житло» і кваліфікувати дії ОСОБА_6 за ч.3 ст. 185 КК України.

Суд першої інстанції неправильно з`ясував фактичні обставини кримінального провадження щодо скоєння обвинуваченим ОСОБА_6 епізодів скоєння крадіжок 24 та 26 квітня 2016 року, наслідком чого стало неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність потягло за собою призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, яке не відповідає тяжкості скоєних ним злочинів і особі самого обвинуваченого.

Кваліфікація скоєних ОСОБА_6 епізодів крадіжок 24 та 26 квітня 2016 року повинна була бути за ч.3 ст. 185 КК України, що є тяжкими злочинами згідно положень ст. 12 КК України.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання судом першої інстанції не прийнято до уваги: кількість скоєних обвинуваченим епізодів злочинів; тяжкість скоєних злочинів, два з яких тяжкі.

Також судом першої інстанції при призначені покарання ОСОБА_15 не враховано особу самого обвинуваченого, який: раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності; відшкодував тільки потерпілій ОСОБА_16 заподіяну матеріальну шкоду в розмірі 1000,00 грн. (і це на протязі більше ніж 13 місяців після скоєних злочинів); перебуває на обліку в наркологічному диспансері з діагнозом ігрової залежності.

Під час судового розгляду справи обвинувачений ОСОБА_6 намагався ввести суд в оману, стверджуючи про те, що він знятий з обліку в наркологічному диспансері про що свідчить наданий ним суду відповідний сертифікат.

Разом із цим судом з`ясовано, що наданий ОСОБА_6 сертифікат наркологічного диспансеру підтверджує лише факт проходження ним нарколога з метою надання доступу до роботи у відповідних виробничих умовах.

Будь-яких відомостей про зняття ОСОБА_6 із обліку в наркологічному диспансері в наданому ним сертифікаті - не має жодного слова!

Зазначеним діям обвинуваченого суд першої інстанції не дав відповідної оцінки.

Потерпіла ОСОБА_16 неодноразово надавала до суду заяви в яких письмово висловлювала свою думку щодо призначення ОСОБА_6 покарання за скоєні ним злочини, але думка потерпілої ОСОБА_16 , як і думка інших потерпілих, не була прийнята до уваги при ухваленні вироку.

Вважає, що покарання, визначене судом обвинуваченому ОСОБА_6 із застосуванням ст. 75 КК України, через його м`якість, - не є необхідним й достатнім для виправлення засудженого і попередження вчинення ним нових злочинів.

Судом першої інстанції не застосовано загальні умови призначення покарання, визначені Кримінальним кодексом України, і й не дотримано рекомендації Пленуму Верховного Суду України « Про практику призначення судами кримінального покарання».

Суд першої інстанції залишив без розгляду, без будь якого мотивування заяви потерпілої ОСОБА_9 , її представника і інших потерпілих в застосуванні до обвинуваченого ОСОБА_6 такої міри кримінального покарання, як обмеження волі.

Саме таке кримінальне покарання, як обмеження волі, враховуючи фактичні обставини кримінального провадження і особу обвинуваченого ОСОБА_6 , є необхідним і достатнім для його виправлення та перевиховання.

Наявність таких пом`якшувальних обставин, як те, що обвинувачений ОСОБА_6 раніше не судимий, має на вихованні малолітню дитину в частково відшкодував заподіяну матеріальну шкоду, є лише обставинами, які дозволяють суду при визначенні йому покарання за тяжкі злочини застосувати положення ст. 69 КК України для застосування покарання, яке не зазначено в санкції ч.3 ст. 185 КК України.

Судом першої інстанції не мотивовано рішення, щодо задоволення заявленого позову ОСОБА_9 в частині як заподіяної матеріальної шкоди так і моральної, незважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_6 повністю визнав заявлений потерпілою ОСОБА_9 позов.

Просить скасувати вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19.06.2017 року відносно обвинуваченого ОСОБА_6 і ухвалити новий вирок яким: ОСОБА_6 , по епізодам скоєння крадіжок 24.04.2016 року та 26.04.2016 року, визнати винним у скоєнні злочинів передбачених ч. 3 ст. 185 КК України і призначити йому покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у вигляді 3 років обмеження волі; остаточне покарання ОСОБА_6 за скоєння злочинів, передбачених ст. 69, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 185, ч.2 ст. 190 УК України призначити у вигляді 3 ( трьох) років обмеження волі.

Цивільний позов ОСОБА_9 задовольнити в повному обсязі: стягнути із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 23 300,00 грн у відшкодування заподіяної матеріальної шкоди і 24300,00 грн - у відшкодування заподіяної моральної шкоди.

В своїй апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_11 не згодна з вироком суду в частині перекваліфікації дій ОСОБА_6 а саме, що його дії кваліфіковано без ознаки «проникнення в житло». Цивільний позов в судовому засіданні ОСОБА_6 визнав в повному обсязі. Але, незважаючи на це, суд задовольнив мій цивільний позов лише частково. Вона з цим також не згодна. Також вона не згодна з тим, що суд призначив ОСОБА_6 покарання з іспитовим терміном. На її думку, він заслуговую покарання у вигляді позбавлення волі, шкоду він її зовсім не відшкодував. Просить вирок суду змінити. Перекваліфікувати дії ОСОБА_6 за епізодами скоєння ним крадіжок 24.04.2016 року та 26.04.2016 року с ч.2 ст. 185 КК України на ч.3 ст. 185 КК України. Задовольнити її цивільний позов в повному обсязі згідно її уточненого цивільного позову. Покарання ОСОБА_6 визначити, із застосуванням ст. 69 КК України, у вигляді 4 років обмеження волі.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарг; в судових дебатах: представника потерпілої ОСОБА_8 , прокурора, які підтримали апеляційні скарги; захисника, обвинуваченого, зокрема в останньому слові, які просили вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2017 року ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.1 ст.185, ч.2 ст.190, ч.2 ст.185 КК України та призначено йому покарання: за ст.185 ч. 1 КК України у вигляді 2 (двох ) років позбавлення волі; за ст.190 ч.2 КК України у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі; за ст.185 ч. 2 КК України у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки. Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_6 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
Міру запобіжного заходу до набрання вироком законної сили відносно ОСОБА_6 у вигляді особистого зобов`язання залишено без змін.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди - 7 745,31 грн., у рахунок відшкодування моральної шкоди - 10 000 грн., всього стягнути 17 745 (сімнадцять тисяч сімсот сорок п`ять) грн.31 коп.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_11 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди - 5 712,88 грн., у рахунок відшкодування моральної шкоди - 5 000 грн., всього стягнути 10 712 (десять тисяч сімсот дванадцять) грн.88 коп.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_13 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 13 950 (тринадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят) грн. В вироку вирішена доля речових доказів по справі.
Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, 22 квітня 2016 року, в вечірній час, ОСОБА_6 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, знаходячись в приміщенні квартири за адресою: АДРЕСА_3 , куди був раніше запрошений у якості гостя, усвідомлюючи що за його діями ніхто не спостерігає, скориставшись тим, що господар квартири відволікся, діючи з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу з кухонного шкафу, таємно викрав ювелірні вироби, а саме: золотий браслет 585 проби, вагою 3,94 грами, вартістю 2 075 гривень; золоту каблучку 750 проби, вагою 3,98 грамів, вартістю712 гривень 12 копійок та золоті сережки 500 проби, вагою 2,38 гамма, вартістю 1 208 гривень 19 копійок, які належать ОСОБА_9 , чим спричинив останній матеріальні збитки на загальну суму 5 995 гривень 31 коп., а також золоту сережку для пірсінгу 750 проби, вагою 2 грама, вартістю 1 362 гривні 88 копійок, яка належить ОСОБА_11 , чим спричинив останній матеріальні збитки на вказану суму, тим самим спричинивши матеріальні збитки ОСОБА_11 та ОСОБА_17 збитки на загальну суму 7358 грн. 19 коп..
24 квітня 2016 року, в вечірній час, ОСОБА_6 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, знаходячись в приміщенні квартири за адресою: АДРЕСА_3 , усвідомлюючи що за його діями ніхто не спостерігає, скориставшись тим, що господар квартири відволікся, діючи з корисливих мотивів, повторно, шляхом вільного доступу з кухонного шкафу, таємно викрав, ювелірні вироби, а саме: золоту сережку 585 проби, вагою 2,48 грами, вартістю 1 200 гривень та золоту каблучку 585 проби, вагою 2,45 грамів, вартістю 1 200 гривень, які належать ОСОБА_9 , чим спричинив останній матеріальні збитки на загальну суму 2 400 гривень.
26 квітня 2016 року, в вечірній час, ОСОБА_6 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, знаходячись в приміщенні квартири за адресою: АДРЕСА_3 , усвідомлюючи що за його діями ніхто не спостерігає, скориставшись тим, що господар квартири відволікся, діючи з корисливих мотивів, повторно, шляхом вільного доступу з кухонного шкафу, таємно викрав ювелірні вироби, а саме: золоту каблучку 500 проби, вагою 3,14 грам, вартістю 1 500 гривень; золотий підвіс 500 проби, вагою 1,54 грамів, вартістю 600 гривень; золотий браслет 750 проби, вагою 1,96 грамів, вартістю 1 450 гривень; золоту каблучку 585 проби, вагою 1,62 грама, вартістю 800 гривень, які належать ОСОБА_11 , чим спричинив останній матеріальні збитки на загальну суму 4 350 гривень, а також золоту сережку 585 проби, вагою 1,32 грамів, вартістю 350 гривень яка належать ОСОБА_9 , чим спричинив останній матеріальні збитки на вказану суму, та на загальну суму 4 700 гривень.
Крім того, 19 травня 2016 року, в вечірній час, ОСОБА_6 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_3 , маючи умисел на заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, діючи повторно, з корисливих мотивів, під вигаданим приводом оплати доставки товарів, отримав від потерпілого ОСОБА_13 грошові кошти в сумі 200 доларів США, що на момент вчинення злочину, згідно даних НБУ є еквівалентом 5 051 грн. 45 коп. та 1 400 гривень, однак зазначені кошти привласнив, чим спричинив потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 6 451 грн. 45 коп..
20 травня 2016 року, в вечірній час, ОСОБА_6 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_3 , маючи умисел на заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, діючи повторно, з корисливих мотивів, під вигаданим приводом оплати доставки товарів, отримав від потерпілого ОСОБА_13 грошові кошти в сумі 300 доларів США, що на момент вчинення злочину, згідно даних НБУ є еквівалентом 7 577 грн. 87 коп., однак зазначені кошти привласнив, чим спричинив потерпілому матеріальну шкоду на вказану суму.
За наслідками розгляду апеляційної скарги колегією суддів встановлено наступне.

Висновки суду першої інстанції про наявність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень за вказаними у вироку обставинами, підтверджена дослідженими у судовому засіданні доказами, яким надана належна правова оцінка..

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 правильно кваліфіковані судом за ч.1 ст.185, ч.2 ст.190, ч.2 ст.185 КК України.

Доводи апелянтів про те, що дії обвинуваченого ОСОБА_6 за епізодами вчинення крадіжок від 24.04.2016 року та 26.04.2016 року необхідно кваліфікувати за ч. 3 ст. 185 КК України, оскільки під час крадіжок він перебував в ігровій залежності ( особливому виді наркоманії), є необґрунтованими, з огляду на наступне.
Відповідно до роз`яснень п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.2009 року « Про судову практику у справах про злочини проти власності» , вирішуючи питання про наявність у діях винної особи названої кваліфікуючої ознаки суди повинні з`ясовувати, з якою метою особа опинилась у житлі, іншому приміщенні чи сховищі та коли саме в неї виник умисел на заволодіння майном. Викрадення майна не можна розглядати за ознакою проникнення в житло або інше приміщення чи сховище, якщо умисел на викрадення майна у особи виник під час перебування в цьому приміщенні.

Враховуючи вищевказані роз`яснення Пленуму колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що в діях обвинуваченого ОСОБА_6 відсутня кваліфікуюча ознака проникнення до житла, так як судом достовірно встановлено, що останній в ці дні приходив в квартиру з метою спілкування з ОСОБА_9 по «скайпу», при цьому умисел на викрадання чужого майна виникав у обвинуваченого вже в квартирі, тобто вторгнення у житло не було пов`язане з наявністю мети незаконного заволодіння чужим майном, а тому суд обґрунтовано перекваліфікував дії останнього з ч. 3 ст. 185 КК України на ч. 2 ст. 185 КК України, як таємне викрадання чужого майна, вчинене повторно.
Доводи апелянтів про призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, яке за своїм розміром є явно несправедливим через невідповідність призначеного останньому покарання вимогам кримінального закону через неправильне застосування ст. 75 КК України, є такими, що не заслуговують на увагу.

Відповідно до положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність незнятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан тощо. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання.

Згідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 судом першої інстанції було враховано що останній щиро покаявся, частково відшкодував шкоду потерпілій ОСОБА_9 , раніше не судимий, працює на посаді начальника відділу продажу, обставин, що обтяжують покарання останнього не встановлено, а тому районний суд визнав можливим не призначати йому реальне позбавлення волі і правильно застосував до них ст. 75 КК України.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянтів про те, що суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 не врахував, що останній вчинив декілька злочинів, тільки частково відшкодував шкоду в розмірі 1000 грн., перебуває на обліку в наркологічному диспансері з діагнозом ігрової залежності, потерпілі наполягали на суворому покаранні для обвинуваченого, оскільки це було враховано судом першої інстанції при призначенні виду і розміру остаточного покарання а саме 4 роки позбавлення волі. Колегія суддів вважає, що таке покарання відповідає вимогам ч. 2 ст. 65 КК України, оскільки є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів і не погоджується з доводами апелянтів про призначення йому покарання у виді обмеження волі.
Голослівними є доводи апелянтів про те, що обвинувачений ОСОБА_6 був раніше неодноразово судимий, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані, які свідчать про те, що останній раніше притягувався до кримінальної відповідальності (а.п. 132).

Враховуючи вищевказане, а також те, що обвинувачений ОСОБА_6 має постійне місце проживання, офіційно працює, має на утриманні малолітню дитину, колегія суддів не враховує доводи апелянтів про призначення обвинуваченому реального покарання, і вважає, що рішення суду першої інстанції про звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням шляхом визначення іспитового строку та встановлення контролю за його поведінкою, є законним, при цьому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що застосування в даному випадку до обвинуваченого ст. ст. 75, 76 КК України в умовах належного контролю за його поведінкою та виконанням покладених обов`язків, під загрозою реального відбування призначеного покарання у виді 4 років позбавлення волі у випадку порушення умов випробування, буде мати на обвинуваченого більший виховний вплив, ніж реальне відбування покарання.

Що стосується доводів апелянтів про необхідність збільшення розміру суми, яка підлягає стягненню з винного на користь потерпілих в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди, то вони також є безпідставними, виходячи з наступного.

Згідно з ч 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, окрім глибини фізичних та душевних страждань, має також враховувати характер правопорушення, форму та ступінь вини особи, яка завдала моральну шкоду, а також інші обставини, які мають істотне значення.

У відповідності зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Приймаючи рішення про часткове задоволення цивільних позовів потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_11 про відшкодування моральної шкоди, суд урахував конкретні обставини кримінального провадження, моральні страждання потерпілих, пов`язані із незаконним заволодінням обвинуваченим ОСОБА_6 їхмайном, та визначив відповідний, помірний розмір відшкодування моральної шкоди. Такий розмір колегія суддів вважає розумним і справедливим, а доводи, викладені у апеляційних скаргах, про те, що визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає обсягу завданих злочинними діями моральних страждань, необґрунтованими.

Що стосується посилань апелянтів на необґрунтованість рішення суду про часткове задоволення цивільних позовів з обвинуваченого на їх користь матеріальної шкоди, зокрема про неправильне стягнення з останнього на користь ОСОБА_9 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди - 7 745,31 грн., а на користь ОСОБА_11 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди - 5 712,88 грн., то ці вимоги судом першої інстанції також вирішені правильно, оскільки потерпілими всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України, документально не було підтверджено розмір вказаної шкоди, яку вони заявили в своїх цивільних позовах, а тому суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність тільки часткового задоволення цивільних позовів потерпілих.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що під час апеляційного перегляду вироку обвинувачений ОСОБА_6 звернувся до суду з клопотанням про застосування до нього положень Закону України «Про амністію у 2016 році». Зазначив, що він має на утриманні малолітню доньку ОСОБА_18 , 2011 року народження (а.п. 129), а тому він має бути звільнений від відбування призначеного судом покарання.

Так, пунктом «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» передбачена можливість звільнення від відбування покарання, визнаних винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким відповідно до статті 12 КК України, осіб, не позбавлених батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилось 18 років.

ОСОБА_6 вчинив умисні злочини середньої тяжкості, які не є тяжкими відповідно до статті 12 КК України та не позбавлений батьківських прав щодо своєї доньки - ОСОБА_19 , 2011 року народження, якій на день набрання чинності Законом України «Про амністію у 2016 році» не виповнилось 18 років.

Обвинувачений ОСОБА_6 погодився на застосування до нього амністії. В зв`язку з чим, колегія суддів вважає необхідним звільнити обвинуваченого від відбування призначеного йому покарання.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційні скарги представника потерпілої ОСОБА_8 в інтересах потерпілої ОСОБА_9 та потерпілої ОСОБА_20 залишити без задоволення, а вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2017 року відносно ОСОБА_6 , без зміни.

ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волізвільнити на підставі п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з часу її проголошення.
Судді: