11-кп/775/86/2017(м)
263/8999/15-к

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря ОСОБА_4 , ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Донецької області у м. Маріуполі кримінальне провадження № 0002268 за апеляційною скаргою прокурора, який здійснював повноваження прокурора у розгляді провадження судом першої інстанції, на вирок Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02 листопада 2016 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Мелітополь Запорізьської області, громадяна України, не судимого, працюючого автослюсарем ПП «Дакар Сервіс», проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано невинуватим та виправдано за недоведеністю його участі у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України.

Вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати.

ВСТАНОВИЛА:

За вироком суду ОСОБА_8 виправдано за наступним обвинуваченням:

ОСОБА_8 , діючи умисно, в невстановлений час, незаконно придбав в невстановленому місці боєприпаси: реактивну протитанкову гранату РПГ-18 та 90 патронів калібру 5.45 мм., які переніс за місцем своєї реєстрації: АДРЕСА_2 та сховавши їх на шафі під матрацом в приміщенні коридору, став незаконно зберігати без передбаченого законом дозволу.

05 травня 2015 року, в період часу з 11-00 години до 11-50 години, працівниками Маріупольського міського управління ГУМВС України в Донецькій області, в ході проведення обшуку за місцем реєстрації ОСОБА_8 - у квартирі АДРЕСА_3 , на шафі під матрацом в приміщенні коридору було виявлено та вилучено: 90 патронів, які є боєприпасами до нарізної стрілецької зброї, патронами калібру 5.45x39 мм. - штатними патронами до армійської нарізної вогнепальної зброї центрального бою, автоматів АК-74, АКС-74, АКС-74«У» та інші, які придатні для здійснення пострілу, а також, реактивну протитанкову гранату РПГ-18, яка є боєприпасом - реактивною протитанковою гранатою РПГ-18, яка придатна до пострілу (вибуху), які ОСОБА_8 незаконно придбав та зберігав без передбаченого законом дозволу.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним за ч.1 ст.263 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк три роки. Вважає вирок місцевого суду незаконним та необґрунтованим, таким, що підлягає скасуванню, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неповнотою судового розгляду, а також невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначає, що суд однобічно і неповно дослідив докази та надав їм невірну оцінку, через що прийшов до хибного висновку про недоведеність обвинувачення ОСОБА_8 .. Посилається на те, що суд безпідставно визнав недопустимим доказом протокол обшуку від 5.05.2015 року, під час якого було вилучено боєприпаси, який цілком відповідає вимогам ст.ст.104,234 КПК України, а той факт, що в ньому відсутні підписи усіх учасників даної слідчої дії, не спростовує встановлених під час обшуку обставин, які цілком відображено на відеозапису його проведення та підтверджено під час допиту слідчого ОСОБА_9 , інші працівники міліції взагалі безпосередньо в проведенні самого обшуку участі не приймали, а лише виконували функції супроводу та охорони. Окрім того, судом не було надано належної оцінки показанням свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 про знаходження ОСОБА_8 на блок-постах так званої ДНР в місті Маріуполі у військовій формі, озброєного автоматом «Калашникова», свідка ОСОБА_12 про те, що 05 травня 2015 року, при під`їзді слідчо-оперативної групи ОСОБА_8 намагався втекти та був зупинений працівниками міліції, мав при собі ключі, якими відкрив двері. Ці показання свідчать про усвідомленість ОСОБА_8 про вчинення злочину та бажання уникнути відповідальності, а також спростовує версію захисту, з якою погодився суд, про відсутність обвинуваченого тривалий час за місцем реєстрації. Також, зазначає, що в матеріали справи містять дані про повідомлення про підозру ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.260 КК України, а також ухвала про надання дозволу на затримання для доставки останнього до суду для обрання запобіжного заходу. На підтвердження доказів винуватості ОСОБА_8 стороною обвинувачення було надано суду фотоматеріали з мережі Інтернету, які підтверджують перебування обвинуваченого на блок-постах так званої ДНР в камуфльованій формі, його причетність до незаконного носіння та зберігання вогнепальної зброї. Однак цим доказам не було надано належної оцінки. До того ж відповідні відеоматеріали зберігаються в УСБУ в Донецькій області, але суд безпідставно відмовився їх витребувати на вимогу сторони обвинувачення.

Заслухавши доповідача, прокурора на підтримання апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника про необґрунтованість апеляційної скарги та законність судового рішення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно ч.1 ст.373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, а також при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 цього Кодексу.

Положення статей 62, 129 Конституції України та статей 7, 17, 22 Кримінального процесуального кодексу України визначають основними засадами судочинства у кримінальних справах, зокрема, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін, свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Ця норма-засада закріплена також у міжнародно-правових актах, визнаних Україною: Загальній декларації прав людини (п.1 ст.11), Міжнародному пакті про громадянські і політичні права (п.2 ст.14), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.2 ст.6).

Відповідно до пунктів 18,19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, відповідно до якого неприпустимо покладати на підсудного доведення своєї невинуватості, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Згідно з пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29 червня 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного обвинувальний ухил є неприпустимим, усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь підсудного. Коли зібрані в справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Водночас, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч.2 ст.8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що положення підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті.

Пункт 2 статті 6 Конвенції проголошує право на презумпцію невинуватості. В основі цього права лежить принцип, згідно з яким особа, яку обвинувачують у вчиненні кримінального правопорушення, має право на виправдувальний вирок у разі нестачі доказів проти неї і тягар подання достатніх доказів для доведення вини покладається на сторону обвинувачення.

Колегія суддів враховує, що усталена практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (Рішення ЄСПЛ від 10.07.2001 року у справі «Авшар проти Туреччини» - п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (Рішення ЕСПЛ від 14.08.2008 року у справі «Кобець проти України» - п.43). Також має братися до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (Рішення ЄСПЛ від 11.07.2013 року у справі «Веренцов проти України» - п.86, «Яллох проти Німеччини»).

Відповідно до ст. 84-86 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, і ці докази мають бути належними та допустимими. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 62 Конституції України встановлено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом.

Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина у кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Висновки суду про недоведеність участі ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, за вказаних у вироку обставинах, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються наявними в матеріалах провадження доказами, які судом всебічно і повно безпосередньо досліджені та правильно оцінені, а також повторно досліджені під час апеляційного розгляду в порядку ч.3 ст.404 КПК України.

Цей висновок, зокрема, підтверджується показаннями самого обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що він дійсно зареєстрований за адресою АДРЕСА_4 , де раніше проживав разом із дружиною, але на початку 2015 року вони переїхали на вул.Бахчіванджи, де почали постійно проживати разом із дружиною та донькою. За адресою по АДРЕСА_2 проживають його батьки та баба, до яких вони приходили лише на свята. 05 травня 2015 року вранці, коли він йшов на роботу з вул.Бахчіванджи його було затримано озброєними особами, на голову було одягнуто пакет, родичам про його затримання нічого не повідомлялось, в нього забрали ключі та телефон. В цей же день було проведено обшук за місцем його реєстрації за адресою АДРЕСА_2 , при проведенні обшуку батьків та баби вдома не було, під час обшуку були присутні близько 15 осіб. Сам він постійно працює на СТО разом із вітчимом та ремонтує автомобілі, у тому рахунку і для українських військових, будь-якої участі у незаконних збройних формуваннях не приймав, під час подій, які відбувалися у 2014 році на блок-постах ДНР не чергував, зброї не мав та не зберігав, постійно працює та не мав часу для будь-яких чергувань.

Судом першої інстанції було встановлено, що за адресою АДРЕСА_2 зареєстровано чотири особи обвинувачений ОСОБА_8 , його мати ОСОБА_13 , вітчим ОСОБА_14 та баба ОСОБА_15 , при цьому останні три особи постійно тривалий час проживають у зазначеній квартирі, що не заперечувалося стороною обвинувачення.

Згідно показань свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та ОСОБА_15 , які є родичами обвинуваченого ОСОБА_8 , останній разом з дружиною приблизно з початку 2015 року постійно проживає по АДРЕСА_5 . 05 травня 2016 року близько 9.00 години до них додому прийшли працівники міліції та попросили оглянути будинок, зайшли оглянули та запросили проїхати до ОСОБА_16 , де вони пробули приблизно 4 години без пояснень причин виклику. Обшук в їх будинку проводили за їх відсутності. Будь-якої зброї у їх будинку не було, тим більш не могло бути в тому місці, де знаходяться речі, якими часто користуються, а сам ОСОБА_8 ніколи не приймав участі у будь-яких збройних формуваннях. Зазначені обставини підтверджені оглянутим судом першої інстанції відповідним журналом обліку доставлених, відвідувачів та запрошених до Жовтневого РВ за відповідний період.

Згідно показань свідка ОСОБА_17 , яка є дружиною обвинуваченого, вона разом з чоловіком та донькою проживає по АДРЕСА_5 . 05 травня 2015 року їй зателефонував вітчим чоловіка та повідомив, що останнього ніде не має, телефон не відповідає, тому вона звернулася до міліції із заявою про зникнення чоловіка. ОСОБА_8 працює на СТО вже протягом шести років, зброї не мав та не зберігав, у жодних акціях протесту участі не приймав.

Ці обставини цілком були підтверджені зазначеними свідками під час апеляційного розгляду, а також свідками ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , при тому останні зазначили, що проживали разом з ОСОБА_8 ..5.05.2015 року близько 8.00 години ОСОБА_8 повів дочку до школи, потім ОСОБА_19 зустрів ОСОБА_8 , який прямував до роботи, у місці, що знаходиться в протилежному напрямку та на значній відстані від житла його батьків.

Судом першої інстанції було ретельно перевірено та надано належної оцінки протоколу обшуку від 5.05.2015 року за місцем реєстрації обвинуваченого та правильно встановлено, що згідно даних протоколу обшук проводився слідчим ОСОБА_20 у присутності понятих ОСОБА_12 та ОСОБА_21 , за участю ОСОБА_8 , будь-яких інших учасників обшуку не зазначено, на останній сторінці містяться підписи понятих, слідчого, обвинуваченого ОСОБА_8 , спеціаліста без зазначення прізвища та учасника під №1, також без зазначення прізвища, при цьому на першому аркуші протоколу, де зазначені особи, які приймають участь у процесуальній дії, відсутні відомості про спеціаліста та учасника під №1. Однак, на відеозапису обшуку міститься відеоінформація, що фактично безпосередньо огляд речей та предметів під час обшуку, виявлення патронів та предмету, схожого на РПГ, проводять особи, які у протоколі обшуку взагалі не зазначені, сам ОСОБА_8 кайданками з`єднаний з іншою особою, яка також у протоколі не зазначена. Крім того, під час обшуку присутня група озброєних осіб, яка також у протоколі не зазначена, однак також вільно переміщується по кімнатах квартири.

Згідно рапорту, складеного працівником міліції ОСОБА_22 , зазначено що він та ОСОБА_23 , як працівники карного розшуку, приймали безпосередню участь при проведенні обшуку разом із слідчим ОСОБА_20 , однак у протоколі вказані особи не зазначені, проте фігурують на відеозапису, який повторно був переглянутий під час апеляційного розгляду.

Заслуговують на увагу й доводи сторони захисту під час апеляційного розгляду щодо критичного ставлення до особи понятих під час обшуку, а тим більш до їх показань щодо процедури обшуку та затримання ОСОБА_8 саме біля квартири, де знайдено боєприпаси, так як останні неодноразово використовувалися працівниками міліції для обшуків у інших провадженнях, тобто не є випадковими особами, що викликає обґрунтований сумнів щодо їх неупередженості, з приводу чого матеріали провадження містять об`єктивні дані.

За викладених обставин суд першої інстанції цілком обґрунтовано, відповідно до ст.ст.86,89 КПК України, визнав протокол обшуку неналежним доказом у кримінальному провадженні, як такий, що не відповідає вимогам ст.104 КПК України.

З врахуванням тих обставин, що працівниками міліції заздалегідь під надуманим приводом було видалено із житла усіх його мешканців, самого ОСОБА_8 було затримано в іншому місці, його утримували тривалий час, забрали ключі, біля самого будинку сусіди бачили групу військових, суд першої інстанції цілком обґрунтовано визнав, що самі обставини, які передували обшуку, викликають обгрунтований сумнів щодо об`єктивності та неупередженості дій працівників міліції.

А тому доводи прокурора про це в апеляційній скарзі не є слушними.

Суд першої інстанції правильно та критично оцінив докази сторони обвинувачення щодо належності боєприпасів саме ОСОБА_8 ..

Так свідки свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , допитані в умовах конфіденційності щодо їх анкетних даних, пояснили, що бачили ОСОБА_8 під час подій 2014 року на блок-постах так званої ДНР в камуфльованій формі та зі зброєю в руках, а також їм відомо зі слів інших осіб про зберігання такої зброї останнім за місцем проживання. Однак, ці свідчення носять неконкретний характер, а тому не можуть бути визнані належними доказами в світлі вимог ст.97 КПК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та встановлено судом, згідно постанови слідчого слідчої групи СУ ГУМВС України в Харківській області від 27 квітня 2015 року було оголошено розшук підозрюваного ОСОБА_8 у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.260 КК України. За ухвалою Ізюмського міжрайонного суду Харківської області від 27 квітня 2015 року надано дозвіл на затримання ОСОБА_8 .. Однак, відповідно ухвали Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 08 травня 2015 року останньому було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою саме в рамках даного кримінального провадження.

Як встановив суд, згідно відповіді від 28 березня 2016 року ГУ НП в Харківській області в провадженні СУ перебуває кримінальне провадження за фактом створення на території Донецької області не передбачених законами України збройних формувань за ознаками ст.260 КК України. В ході розслідування було отримано інформацію про причетність ОСОБА_8 до незаконних збройних формувань. Однак, після затримання останнього та проведення слідчих дій необхідних та достатніх доказів для повідомлення про підозру у скоєнні злочину, передбаченого ч.5 ст.260 КК України, виявилось недостатнім, тому в матеріалах провадження відсутнє повідомлення про підозру, а також відомості про направлення обвинувального акту за підозрою ОСОБА_8 у скоєнні злочину, передбаченого ч.5 ст.260 КК України, до суду.

Також, суд прийшов до правильного висновку та критично оцінив надані стороною обвинувачення роздруківки з мережі Інтернет фотознімків, де за твердженням обвинувачення зображений саме ОСОБА_8 на блок-постах так званої ДНР, оскільки матеріали провадження не містять належних та допустимих доказів щодо ідентифікації ОСОБА_8 та особи, зображеної на фото, а візуально це зробити неможливо з огляду на якість знімка та ракурс зображення, зазначені знімки не містять прив`язки до будь-яких об`єктів та місця, а тому такі фото взагалі не відповідають вимогам ст.84 КПК України.

Посилання сторони обвинувачення на наявність кримінального провадження, у якому ОСОБА_8 має статус підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.260 КК України, є причетним до незаконних збройних формувань, як доказу належності вилучених боєприпасів саме йому, є неспроможними, носить характер припущень, та крім того, це спростовується відповідними довідками щодо руху зазначеного кримінального провадження, де останній взагалі не фігурує, чому судом надано правильної оцінки.

Доводи прокурора в апеляційній скарзі про наявність таких доказів в УСБУ Донецької області та небажання суду їх витребувати за його клопотанням, взагалі є безпідставними з огляду на засади кримінального провадження, визначені п.п.15,19 ч.1 ст.7 КПК України (змагальність сторін та диспозитивність), а також ст.337 КПК України.

Колегія суддів цілком погоджується з висновком суду, що під час обшуку знайдені та вилучені саме боєприпаси, але надані суду докази не доводять поза межами розумного сумніву вчинення кримінального правопорушення саме ОСОБА_8 з огляду на обставини та місце затримання останнього, порушеної процесуальної процедури самого обшуку, значної кількості осіб, які фактично проживають в цьому житлі, доведеності проживання обвинуваченого за іншою адресою та, взагалі, відсутності об`єктивних даних щодо зв`язку його з будь-якою зброєю та боєприпасами.

Відповідно до ч.3 ст.62 Конституції України,обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Аналогічна правова конструкція закріплена й у ч.4 ст.17 КПК України.

Зі змісту рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (п. 45), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Таким чином, здійснюючи судовий розгляд даного кримінального провадження відповідно до вимог ч.6 ст.22, ч.3 ст.26, ч.1 ст.337 КПК України, оцінюючи досліджені у провадженні докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд першої інстанції прийшов до цілком обґрунтованого висновку, що стороною обвинувачення поза розумним сумнівом не доведено винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, а тому він підлягає виправданню.

Також, колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції надано належної правової оцінки й іншим доказам, які не є прямими та вирішальними доказами, доказове значення яких фактично знецінено з огляду на вищезазначене, разом з тим вони всебічно, повно і безпосередньо досліджені та правильно оцінені.

Цей висновок цілком відповідає зазначеним вище критеріям оцінки доказів, практиці Європейського суду з прав людини, правовим висновкам, викладеним в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» № 5 від 29.06.1990 року.

За встановленими судом фактичними обставинами справи, виходячи із сукупності зазначених та інших досліджених у судовому засіданні доказів, які отримали відповідну правову оцінку у вироку, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано і правильно, відповідно до вимог ч.1 ст.373 КПК України, виправдав ОСОБА_8 за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, а тому доводи апеляційної скарги прокурора про доведеність обвинувачення та невірну оцінку доказів з боку суду є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Докази, на яких побудовані висновки суду про недоведеність обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого злочину є належними, допустимими, достатніми та достовірними, а висновки суду щодо їх оцінки не містять протиріч та сумнівів (на відміну від доказів обвинувачення), судом були досліджені усі докази, надані сторонами, що підтверджується протоколом та журналом судового засідання, та усім їм була надана оцінки у вироку, а тому доводи в апеляції про це не є слушними.

Вирок суду є законним, обґрунтованим та вмотивованим, відповідає вимогам ст.ст.370,374 КПК України.

Порушень кримінального процесуального закону та підстав для скасування або зміни вироку, передбачених ст.409 КПК України, колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404,407,418,419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора, який здійснював повноваження прокурора у розгляді провадження судом першої інстанції, залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 02 листопада 2016 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів Апеляційного суду

Донецької області