Ухвала
Іменем України
19 січня 2018 р.

м. Київ
Справа № 751/10223/16-к
Провадження № 51-23 ск 17
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду (друга палата):

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 06 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 13 вересня 2017 року щодо ОСОБА_5 у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР № 0006970,

встановив:

Вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 06 березня 2017 року

ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Чернігова,
яка мешкає за адресою:

АДРЕСА_1 , громадянку України,
такої, що не має судимості,

засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладено на неї обов`язки передбачені ст.76 КК України.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 16569 грн 42 коп. матеріальної шкоди та 2000 грн витрат на правову допомогу.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 13 вересня 2017 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватою та засуджено за те, що 22 липня 2016 року, приблизно о 14.30 год., керуючи автомобілем «Daewoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в порушення вимог пунктів 1.5, 2.3 (б), 10, 1 18, 1, 18, 4 Правил дорожнього руху, рухаючись по вул. Івана Мазепи в м. Чернігові, зі сторони проспекту перемоги в напрямку вул. Музикальної і під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу, який розташований поряд з будинком № 58 по вул. Івана Мазепи в м. Чернігові, проявила неуважність, не стежила за дорожньою обстановкою та її змінами, при випередженні автомобіля, що зупинився попереду перед нерегульованим пішохідним переходом, не зменшила швидкість та не переконалась, що на пішохідному переході немає пішоходів, виїхала на вказаний перехід, де здійснила наїзд на пішохода ОСОБА_7 , яка перетинала проїзну частину по вказаному переходу, справа наліво відносно напрямку руху автомобіля під управлінням ОСОБА_5 , в результаті чого потерпіла отримала тяжкі тілесні ушкодження.

У касаційній скарзі захисник ставить вимогу про зміну судових рішень в частині призначеного ОСОБА_5 покарання, а саме просить призначити їй покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки з встановленням, на підставі ст. 75 КК України, іспитового строку 1 рік, без призначення додаткового покарання. В обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що призначене ОСОБА_5 покарання є незаконним внаслідок суворості, оскільки судом в достатній мірі не враховані всі обставини, що пом`якшують покарання. Крім того, призначаючи засудженій ОСОБА_5 додаткове покарання позбавлення права керувати транспортними засобами, суд не врахував те, що керування транспортним засобом є єдиним джерелом доходу для засудженої, тому позбавлення права керувати транспортними засобами призведе до залишення її без засобів для існування. Вважає, що ухвала апеляційного суд не відповідає вимогам статей 370, 404, 419 КПК України.
Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити на таких підставах.

Відповідно до вимог п.2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні зазначеного у вироку кримінального правопорушення та правильність кваліфікації її дій за ч. 2 ст. 286 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Що стосується призначеного ОСОБА_5 покарання, то колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суду необхідно врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як убачається з вироку суду першої інстанції, при призначенні покарання засудженій ОСОБА_5 суд з достатньою повнотою врахував характер, ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК є тяжким, усі обставини справи, в тому числі й ті на які посилається захисник, дані про особу засудженої, яка не працює, позитивно характеризується, до адміністративної відповідальності не притягувалася, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судима. Судом також взято до уваги те, що засуджена визнала вину в повному обсязі, матеріальну допомогу потерпілій не відшкодувала та думку потерпілої, яка наполягала на суворій мірі покарання. Крім того, судом враховано обставини, що пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння у розкритті злочину, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції обґрунтовано призначив засудженій покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 України та дійшов висновку про можливість виправлення засудженої без відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, а прийняте рішення належним чином мотивував.
Що стосується доводів захисника ОСОБА_4 про необґрунтованість призначення ОСОБА_5 додаткового покарання то вони також не заслуговують на увагу. Беручи до уваги, що санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає можливість призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, то, враховуючи обставини та наслідки (спричинення тяжких тілесних ушкоджень) вчиненого кримінального правопорушення, суд прийняв правильне рішення про призначення засудженій зазначеного додаткового покарання.

Не можуть вважатися переконливими доводи захисника у скарзі щодо наслідків застосованого судом додаткового покарання. ОСОБА_5 не є водієм за професією, а тому позбавлення права керувати транспортними засобами реалізації її права на працю не перешкоджає. Касаційна скарга не містить переконливого обґрунтування, що для засудженої особисте керування автомобілем є єдино можливим способом пересування, необхідного для виконання своїх трудових обов`язків.

Отже, призначене ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з встановленням, на підставі ст. 75 КК України, іспитового строку 2 роки з призначенням додаткового покарання є законним, достатнім, справедливим і сприятиме її перевихованню та попередженню вчинення нею нових злочинів. Суд дотримався вимог статей 50, 65, 75 КК України.

Крім того, доводи, за своїм змістом близькі доводам касаційної скарги, були наведені в апеляційній скарзі захисника, вони вже були предметом перевірки суду апеляційної інстанції за результатами якої визнані безпідставними. Свій висновок апеляційний суд мотивував в ухвалі і вважати його необгрунтованим чи сумнівним підстав немає. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 404, 419 КПК України.

З врахуванням даних про особу засудженої, тяжкості вчиненого нею злочину колегія суддів не вбачає можливості пом`якшити засудженій ОСОБА_5 основне покарання та не застосовувати до неї додаткове покарання, як про це зазначено у касаційній скарзі захисника.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для її задоволення немає, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428,441 КПК України, суд, -

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 06 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 13 вересня 2017 року щодо ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3