Постанова
Іменем України
15 лютого 2018 року
м. Київ
справа № 757/2200/17-к
провадження № 51-448км17
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_8 ,
прокурора ОСОБА_9 ,
адвокатів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_12 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 серпня 2017 року в кримінальному провадженні №0000034 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 212 КК України, ОСОБА_12 .
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 16 січня 2017 року задоволено клопотання прокурора відділу процесуального керівництва та підтримання державного обвинувачення управління процесуального керівництва, підтримання державного обвинувачення та представництва у суді Департаменту з розслідування особливо важливих справ у сфері економіки Генеральної прокуратури України і призначено, як вказано в ухвалі суду, позапланову документальну перевірку ОСОБА_12 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період 1998 2016 років. Проведення перевірки доручено співробітникам Державної фіскальної служби України.
Апеляційний суд міста Києва ухвалою від 30 серпня 2017 року на підставі положень ч. 4 ст. 399 КПК відмовив у відкритті апеляційного провадження за скаргою адвоката ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_12 на зазначену ухвалу слідчого судді та надіслав апеляційну скаргу з усіма додатками особі, яка її подала.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
Не погоджуючись із указаним рішенням суду апеляційної інстанції, ОСОБА_12 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на норми Конституції України, загальні засади КПК України, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини, зокрема Рішення «Голдер проти Великої Британії», стверджує про порушення апеляційним судом його права на оскарження судового рішення слідчого судді, а отже права на доступ до правосуддя. При цьому в касаційній скарзі йдеться про помилковість ухвали апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження з огляду на те, що положення КПК не містять безпосередньої норми, яка би передбачала повноваження слідчого судді розглядати клопотання прокурора про призначення позапланової документальної перевірки, що свідчить про прийняття ним рішення, яке не передбачено законом. Зважаючи на це, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Позиції учасників судового провадження
Адвокати ОСОБА_10 , ОСОБА_11 просили задовольнити касаційну скаргу ОСОБА_12 і скасувати ухвалу апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження.
Прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги ОСОБА_12 , просив оскаржене судове рішення залишити без змін.

Мотиви суду
Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства та інших законодавчих актів» від 3 жовтня 2017 року, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, внесено зміни до КПК та визначено, що судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
Вважаючи відмову апеляційного суду у відкритті апеляційного провадження помилковою та передчасною, ОСОБА_12 у касаційній скарзі стверджує, що за відсутності в чинному КПК норми, яка безпосередньо передбачає можливість звернення слідчого або прокурора і розгляду слідчим суддею клопотань про призначення позапланової документальної перевірки, та норми, що передбачає оскарження стороною кримінального провадження такого рішення в апеляційному порядку, апеляційному суду належало керуватися положеннями Конституції України, загальними засадами КПК та практикою Європейського суду з прав людини й розглянути апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_10 , забезпечивши в такий спосіб право ОСОБА_12 на доступ до правосуддя.
Такі доводи колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч. 1 ст. 1 КПК порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством, аналіз якого свідчить, що унормування кримінальних процесуальних відносин відбувається шляхом чіткого та імперативного визначення процедур, регламентації прав їх учасників для попередження свавільного використання владними органами своїх повноважень і забезпечення умов справедливого судочинства.
Зазначеному імперативному принципу відповідає використана у КПК законодавча техніка, зокрема в ч. 1 ст. 309, що містить вичерпний перелік судових рішень слідчого судді, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування в апеляційному суді, та цей перелік розширеному тлумаченню не підлягає.
Такими рішеннями слідчого судді є ухвали про: відмову у наданні дозволу на затримання; застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або відмову в його застосуванні; продовження строку тримання під вартою або відмову в його продовженні; застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту або відмову в його застосуванні; продовження строку домашнього арешту або відмову в його продовженні; поміщення особи в приймальник-розподільник для дітей або відмову в такому поміщенні; продовження строку тримання особи в приймальнику-розподільнику для дітей або відмову в його продовженні; направлення особи до медичного закладу для проведення психіатричної експертизи або відмову у такому направленні; арешт майна або відмову у ньому; тимчасовий доступ до речей і документів, яким дозволено вилучення речей і документів, які посвідчують користування правом на здійснення підприємницької діяльності або інших, за відсутності яких фізична особа підприємець чи юридична особа позбавляються можливості здійснювати свою діяльність; відсторонення від посади або відмову у ньому.
Окрім того, ч. 3 ст. 309 КПК прямо передбачає, що скарги на інші ухвали слідчого судді оскарженню не підлягають і заперечення проти них можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді, а отже в такий спосіб реалізується право особи на судовий контроль законності такого виду рішення слідчого судді.
Наведене свідчить про правильність висновку апеляційного суду про те, що за відсутності у вичерпному переліку ч. 1 ст. 309 КПК рішення слідчого судді про задоволення клопотання слідчого чи прокурора про проведення позапланової документальної перевірки, його апеляційне оскарження не можливе. Тому апеляційний суд обґрунтовано, посилаючись на ч. 4 ст. 399 КПК, відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_12 .
Що ж стосується посилань у касаційній скарзі ОСОБА_12 на те, що, відмовивши у відкритті апеляційного провадження з цих підстав, апеляційний суд залишив поза увагою загальні засади кримінального провадження, якими забезпечується право на апеляційне оскарження тих судових рішень, які прямо не передбачені нормами КПК, то вони не ґрунтуються на законі.
За змістом кримінального процесуального закону загальні засади кримінального провадження спрямовані на забезпечення законності кримінальної процесуальної діяльності та дотримання прав і законних інтересів осіб, що беруть участь у такому провадженні, і не суперечать вимозі імперативності. Водночас подолання прогалин процедури, яку не передбачено КПК, шляхом застосування аналогічного процесуального порядку є неприпустимим, оскільки призведе до нехтування окремими правами і свободами, які однаковою мірою гарантовано державою.
Слід звернути увагу й на те, що в загальних засадах йдеться про "забезпечення права на оскарження" (п.17 ч. 1 ст. 7, ст. 24 КПК), що, як зазначено в постанові Верховного Суду України від 3 березня 2016 року № 5-347кс15, є більш широким поняттям, ніж поняття "право", яке використовується в главі 31 "Провадження в суді апеляційної інстанції", оскільки воно передбачає, крім самого "права", ще й гарантований державою механізм його реалізації. Забезпечення права на апеляційне й касаційне оскарження включає як можливість оскарження судового рішення, так і обов`язок суду прийняти та розглянути подану апеляцію чи касацію.
Також колегія суддів касаційного суду вважає за необхідне зазначити, що відмова апеляційного суду у відкритті апеляційного провадження у зв`язку із оскарженням того судового рішення слідчого судді, що не передбачене законом, не є свідченням обмеження доступу до правосуддя, як про це йдеться в касаційній скарзі.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 Рішення у справі "Делкур проти Бельгії" від 17 січня 1970 року та пункт 65 Рішення у справі "Гофман проти Німеччини" від 11 жовтня 2001 року).

В ухвалі Європейського суду з прав людини від 8 січня 2008 року щодо прийнятності заяви N 32671/02 у справі "Скорик проти України" зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, яку намагаються досягнути.
За таких обставин наявність визначених у законі вимог щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.
Таким чином порушень прав ОСОБА_12 на доступ до правосуддя колегія суддів не констатує, в зв`язку з чим вважає ухвалу апеляційного суду законною, обґрунтованою, вмотивованою й такою, що відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Що стосується доводів касаційної скарги про незаконність самої ухвали слідчого судді, то вони не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 309 КПК рішення слідчого судді не підлягає окремому оскарженню, а згідно з положеннями ст. 424 КПК це рішення не є предметом касаційного перегляду.
Таким чином, враховуючи межі касаційного перегляду та обсяг повноважень касаційної інстанції, підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Суд
ухвалив:
Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 серпня 2017 року про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_12 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 16 січня 2017 року про призначення позапланової документальної перевірки ОСОБА_12 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період 1998 2016 років залишити без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_12 без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6

ОСОБА_7