Постанова

Іменем України
20 лютого 2018 року

м. Київ
справа № 164/1520/15-к

провадження № 51-919км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 , який брав участь в апеляційному розгляді кримінального провадження, на ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 30 червня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000408, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Костюхнівка Маневицького району Волинської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , судимого 27 липня 2015 року за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування покарання з випробуванням на 1 рік іспитового строку,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Мульчиці Володимирецького району Рівненської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , судимого 11 квітня 2013 року за ч. 2 ст. 190 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, звільненого умовно-достроково на 6 місяців 20 днів,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, кожного.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судом першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Маневицького районного суду Волинської області від 14 лютого 2017 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, а на підставі ст. 71 КК до покарання частково приєднано не відбуте покарання за попереднім вироком і остаточно йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, а ОСОБА_8 виправдано за ч. 3 ст. 185 КК за недоведеністю його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення.

Вироком установлено, що ОСОБА_7 14 жовтня 2015 року, діючи повторно, вдерся до будинку ОСОБА_9 , що по АДРЕСА_3 , і таємно викрав майно на суму 1072 грн 99 коп.

ОСОБА_8 органами досудового розслідування обвинувачувався в тому, що він, діючи повторно, вчинив зазначений злочин за попередньою змовою з ОСОБА_7 .

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 30 червня 2017 року вирок щодо ОСОБА_7 і ОСОБА_8 залишено без змін.

Вимоги касаційної скарги і узгоджені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 30 червня 2017 року і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вказує на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування до ОСОБА_8 закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості. Посилається на формальність розгляду справи судом апеляційної інстанції, який належним чином не перевірив і не спростував доводів, викладених в його апеляційній скарзі про безпідставне покладення в основу виправдувального вироку неперевірених і нічим не підтверджених показань ОСОБА_8 про його перебування на час вчинення злочину за межами України, а також про м`якість призначеного ОСОБА_7 у мінімальних межах санкції ч. 3 ст. 185 КК покарання. Вважає, що рішення апеляційного суду є необґрунтованим, немотивованим та незаконним, ухваленим без додержання вимог статей 22, 23, 94, 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК). Твердить, що апеляційний суд допустив порушення принципів змагальності сторін та безпосередності дослідження доказів, не оцінив докази в аспекті їх допустимості та достатності, обґрунтував свої висновки доказами, які не досліджував у судовому засіданні та позбавив права сторін на їхнє дослідження, оцінку і висловлення правової позиції щодо належності й допустимості цих доказів. Зокрема, на думку прокурора, апеляційний суд обґрунтував свої висновки показаннями тих свідків, яких безпосередньо не допитував, а також безпідставно відмовив прокурору у допиті свідків у судовому засіданні та дослідженні протоколів проведення експериментів із підозрюваними, якими підтверджувалася винуватість ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за попередньою змовою групою осіб. Крім того, прокурор звертає увагу, що апеляційний суд усупереч вимогам статей 50 і 65 КК залишив без зміни призначене ОСОБА_7 покарання, яке, на його думку, є явно несправедливим. За таких обставин прокурор вважає, що ухвала апеляційного суду постановлена з істотними порушеннями кримінального процесуального закону, що є безумовною підставою для її скасування.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор ОСОБА_5 вважав касаційну скаргу необґрунтованою, просив залишити її без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 30 червня 2017 року щодо ОСОБА_7 і ОСОБА_8 без зміни.

Мотиви суду

Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Прокурор у касаційній скарзі не заперечує доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, водночас вказує, що суд призначив йому надмірно м`яке покарання. Крім того, твердить, що суд, не дослідивши належним чином доказів у справі, безпідставно виправдав ОСОБА_8 у вчиненні цього злочину, а апеляційний суд, належним чином не перевіривши обставини справи, залишив незаконний вирок без зміни, чим допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При цьому згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Статтею 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, як тих, що були зібрані стороною захисту так і тих, що зібрані стороною обвинувачення, в тому числі і поданих у судовому засіданні.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.

Відповідно до роз`яснень, якімістяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції при здійснені правосуддя» визнання особи винною у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її вини.

За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Відповідно до ст. 17 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

З матеріалів провадження убачається, що суд,розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_10 і ОСОБА_8 , провів судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності з вимогами кримінального процесуального закону.
Оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, виходячи із засад їх допустимості, достатності, достовірності та належності, аналізуючи їх у сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що вони узгоджуються між собою, відповідають вимогам закону щодо їхнього збирання та оформлення і в повному об`ємі підтверджують обсяг пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення у повторному вчиненні таємного викрадення майна ОСОБА_9 на суму 1072 грн 99 коп., поєднаного з проникненням до житла потерпілого.

У частині обвинувачення ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 185 КК, суд дійшов обґрунтованого висновку, що ні під час досудового розслідування, ні під час судового розгляду стороною обвинувачення не наведено достатніх доказів вчинення цього злочину ОСОБА_8 поза розумним сумнівом.
Як убачається з матеріалів провадження, основними доказами доведеності вини ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 185 ККбули його власні попередні викривальні показаннята протокол проведення з ним слідчого експерименту. Будь-яких інших даних, якими б підтверджувалася його причетність до злочину, органами досудового розслідування не встановлено.

Суд першої інстанції дав належну оцінку тим обставинам, що в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 заперечував свою участь у вчиненні крадіжки, допитані у суді свідки не вказали на нього як на особу, яка вчинила цей злочин, а інші докази, які є в матеріалах провадження, не підтверджували його причетність до вчинення злочину.
Беручи до уваги те, що органом досудового розслідування не надано переконливих доказів того, щоОСОБА_8 за попередньою змовою з ОСОБА_11 вчинив крадіжку майна ОСОБА_9 , суд дійшов правильного висновку, що його обвинувачення за ч. 3 ст. 185 КК ґрунтується на припущеннях.

Рішення суду про виправдання ОСОБА_8 є законним і обґрунтованим.
Що стосується твердження прокурора про те, що призначене ОСОБА_7 покарання в мінімальних межах санкції ч. 3 ст. 185 КК є незаконним, немотивованим, таким, що не відповідає тяжкості вчиненого і даним про особу винуватого внаслідок м`якості, то воно є безпідставним.

Згідно з положенням ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Відповідно до вимог ст. 65 КК суди при призначенні покарання мають враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути належним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів.

Мотивуючи своє рішення про призначення покарання ОСОБА_7 , місцевий суд урахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких, дані про особу засудженого, який є особою молодого віку, раніше судимий за вчинення аналогічного злочину та за місцем проживання характеризувався посередньо. Обставиною, яка обтяжувала покарання винуватого, суд визнав вчинення ним злочину щодо особи похилого віку. Ураховуючи зазначене, суд дійшов обґрунтованого висновку, що мета, передбачена ст. 50 КК, може бути досягнута при призначенні ОСОБА_7 мінімального строку покарання, зазначеного в санкції ч. 3 ст. 185 КК, що є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів. Тому вважати призначене ОСОБА_7 покарання таким, що за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через його м`якість, підстав немає.

Апеляційний суд, переглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок місцевого суду, ретельно перевірив викладені в ній доводи, які є аналогічними доводам касаційної скарги, та визнав їх необґрунтованими, навівши належні й достатні мотиви спростування.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Суд не має підстав вважати рішення судів першої та апеляційної інстанцій такими, що суперечать нормам процесуального права щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, а також ставити під сумнів їхні висновки щодо встановлених фактичних обставин, за яких ОСОБА_7 засуджено за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 185 КК, а ОСОБА_8 за це правопорушення виправдано.

Інших доводів стосовно незаконності судових рішень, які могли б бути безумовними підставами для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга не містить.

Тому Суд вважає, що касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Ураховуючи викладене, керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфу 3 «Перехідні положення» розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Суд

ухвалив:

Ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 30 червня 2017 року щодо ОСОБА_7 і ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 , який брав участь в апеляційному розгляді кримінального провадження, - без задоволення.

Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3