Провадження № 11-кп/792/93/18
Справа № 681/465/16-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 лютого 2018 року м. Хмельницький
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду Хмельницької області
в складі: головуючої судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальне провадження № 0000193 від 18 квітня 2015 року за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Полонського районного суду Хмельницької області від 3 листопада 2017 року,

в с т а н о в и л а :
Цим вироком
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з вищою освітою, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, колишнього військовослужбовця Управління Державної охорони України у військовому званні «майор», звільненого 22 січня 2016 року з військової служби у запас Служби безпеки України згідно з пунктом «б» частини 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (за станом здоров`я), працюючого менеджером ПзП ТОВ ТПК «Грін Рей», раніше не судимого,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.
Запобіжний захід до вступу вироку у законну силу не обирався.
Цивільний позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 250 000 грн. моральної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 , з урахуванням сплачених позивачу добровільно 2000 грн., 48 000 грн. моральної шкоди.
В решті позовних вимог обох позивачів відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 8 950 грн. 23 коп. витрат за проведення судових експертиз.
З метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, накладено арешт на речовий доказ пошкоджений автомобіль марки «Опель Астра» реєстраційний номер НОМЕР_1 , належний обвинуваченому.
За вироком суду, 18 квітня 2015 року ОСОБА_7 в м. Полонне Хмельницької області приблизно о 1 годині, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керував автомобілем «Опель Астра», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у якому на передньому пасажирському сидінні знаходилась з непристебнутим ременем безпеки ОСОБА_11

Рухаючись на вказаному транспортному засобі по автодорозі «Бердичів-Чуднів-Шепетівка», обвинувачений допустив порушення вимог Правил дорожнього руху в Україні (далі ПДР), а саме: пункту 2.3 (в) згідно якого для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний на автомобілях, обладнаних засобами пасивної безпеки не перевозити пасажирів, не пристебнутих ременями безпеки; пункту 2.9 (а) водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння; пункту 12.1 під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій зобов`язаний урахувати дорожню обстановку, а також стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним; пункту 12.2 у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги; пункту 12.3 у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди; пункту 12.6 (г) поза населеними пунктами на всіх дорогах та на дорогах, що проходять через населені пункти, позначені знаком 5.47, дозволяється рух із швидкістю не більше 90 км/год.

Внаслідок порушення вищенаведених вимог ПДР на 25 км + 700 м згаданої автодороги ОСОБА_7 , перевищивши швидкість руху понад 90 км/год., допустив виїзд керованого ним автомобіля за межі проїзної частини дороги, а саме на узбіччя, де втратив контроль над управлінням транспортним засобом, у зв`язку з чим сталося неодноразове перекидання автомобіля, в результаті якого пасажир ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми; синця на підборідді справа; субарахноїдальних крововиливів в лобних ділянках обох півкуль речовини головного мозку; закритої травми грудної клітки; переломів 5, 6, 7, 8 та 9-го ребер зліва; крововиливу в м`яких тканинах грудини по центру; закритий перелом лівої стегнової кістки; синці на лівій кисті, лівому передпліччі, садна на правому передпліччі, правому стегні, правій гомілці, які призвели до шоку, розриву серця та крововтрати, та за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, котрі є небезпечними для життя в момент спричинення і призвели до настання смерті потерпілої.

Непогоджуючись з вироком суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, у якій просить його змінити в частині призначеного покарання, застосувавши до нього ст. 75 КК України та звільнити від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з встановленням іспитового строку.
Вирок в частині призначеного покарання у виді позбавлення волі вважає незаконним та необґрунтованим через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим, покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та його особі.
Суд першої інстанції не врахував, що після вчинення даного злочину він не вчинив жодного правопорушення, належно виконував обов`язки щодо явки до слідчого та суду у визначений ними час, відшкодував повністю матеріальну шкоду та частково моральну шкоду, зокрема, потерпілій ОСОБА_9 12000 грн., потерпілому ОСОБА_10 6000 грн., працює, виховує малолітню дитину.
Поза увагою суду залишилось те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, а кримінальне правопорушення скоєно з необережності.
Стверджує, що має досить тяжкі захворювання, а саме: компресійний перелом L1 хребця II ст. з явищами мієлопатії у вигляді порушення функції тазових органів, легкий парез обох стоп, порушення статичної функції хребта, виражений люмбалгічний синдром, виразкову хворобу дванадцятипалої кишки, реактивний гепатит.
На думку апелянта, на даний момент він не становить суспільної небезпеки.
Вважає, що реальне позбавлення волі перешкодить йому виконувати обов`язок з відшкодування шкоди потерпілим.
Зазначає, що суд першої інстанції, посилаючись у вироку на висновок експерта 38 А від 26 січня 2016 року, не врахував, що згідно з вихідними даними небезпека водію виникла з моменту втручання пасажира у керування транспортним засобом. На думку апелянта, це значно знижує ступінь його вини у вчиненій дорожньо-транспортній пригоді.

Вважає, що усі вищеперераховані обставини суттєво пом`якшують покарання та дають можливість призначити йому покарання з іспитовим строком.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на підтримку поданої апеляційної скарги з посиланням на зазначені у ній доводи, думку прокурора і потерпілої про законність, обґрунтованість вироку суду першої інстанції та безпідставність апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, надавши ОСОБА_7 останнє слово та право виступу у судових дебатах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин зазначених у вироку та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України в поданій апеляційній скарзі сторонами не оспорюються, а тому, відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про необхідність призначення йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України не знайшли свого підтвердження під час перегляду вироку апеляційним судом.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як самими засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Статтею 75 КК України передбачено, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Конституційний Суд України у своєму рішенні за № 15-рп/2004 зазначив про те, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Тобто, покарання повинно перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного.

Слідуючи вищенаведеним положенням Закону, місцевий суд, обґрунтовано, з урахуванням вказаних норм чинного законодавства, призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

Перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, а саме: звільнення ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, оскільки призначене обвинуваченому покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, зазначеним у ст. 65 КК України та постанові пленуму Верховного суду України № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року.

Суд першої інстанції, обираючи вид та міру основного покарання ОСОБА_7 , врахував конкретні обставини даного кримінального правопорушення, тяжкість вчиненого, характер і ступінь його суспільної небезпеки, сукупність всіх даних, які характеризують особу обвинуваченого, в тому числі й ті, на які йде посилання у поданій апеляційній скарзі, та призначив наближене до мінімально-можливого розміру покарання, визначене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України.

Так, обираючи покарання ОСОБА_7 , суд правильно врахував обставини, що пом`якшують покарання визнання ним вини у вчиненому та щире каяття, повне добровільне відшкодування потерпілій ОСОБА_9 завданої кримінальним правопорушенням майнової шкоди та часткове відшкодування потерпілому ОСОБА_10 моральної шкоди.

Крім того, судом обґрунтовано враховано також і те, що обвинувачений позитивно характеризується за місцем військової служби, роботи, місцем проживання, нагороджений відомчими відзнаками «За військову доблесть», «За честь і славу ІІ ступеня», має незадовільний стан здоров`я та на його утриманні перебуває малолітня дитина.

Правильно взято судом до уваги і обставину, яка обтяжує покарання обвинуваченого вчинення ним злочину в стані алкогольного сп`яніння.
Згідно з п. 20 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23.12.2005 року № 14 при призначенні покарання за ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину.

Виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, метою покарання засудженого є його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Приймаючи рішення про неможливість звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, суду належить навести мотиви, з яких він вважає, що реальне відбування покарання наближене до мінімального сприятиме його виправленню та попередженню нових злочинів.

Вказані вимоги місцевим судом були також дотримані.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, порушив п.п. 2.3 (в), 2.9 (а), 12.1, 12.2, 12.3, 12.6 (г) Правил дорожнього руху України, що спричинило дорожньо-транспортну пригоду, в результаті якої пасажирка автомобіля ОСОБА_11 отримала численні тілесні ушкодження, в тому числі тяжкі, від яких померла на місці події.

Обвинувачений хоч і визнає свою вину у вчиненому, однак в судовому засіданні апеляційного суду пояснював, що небезпека йому, як водію, виникла з моменту втручання загиблої ОСОБА_11 у керування транспортним засобом. А отже, вказана ДТП сталась за втручання у керування автомобілем іншої особи.

За відсутності апеляційної скарги на правильність кваліфікації дій обвинуваченого та її відповідності фактичним обставинам справи таку позицію обвинуваченого апеляційний суд розцінює як намагання частково перекласти свою вину за скоєне на іншу особу.

Натомість, потерпіла ОСОБА_9 у судовому засіданні апеляційного суду зазначила, що незважаючи на повне відшкодування ОСОБА_7 матеріальної шкоди, його поведінка, як під час досудового розслідування, так і під час розгляду справи судом першої інстанції, не свідчила про щире каяття. А тому, просила призначити ОСОБА_7 лише реальну міру покарання.

Враховуючи вищевикладене, грубе порушення ОСОБА_7 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, Правил дорожнього руху України, що спричинило тяжкі наслідки для потерпілих смерть єдиної доньки та внучки, думку потерпілої про необхідність призначення обвинуваченому лише реальної міри покарання, колегія суддів приходить до висновку, що покарання, призначене обвинуваченому місцевим судом, є необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових злочинів та підстав для застосування ст. 75 КК України не знаходить.
Посилання в апеляційній скарзі на незадовільний стан здоров`я та ряд захворювань ОСОБА_7 , суд до уваги не приймає, оскільки зазначене, окрім того, що не завадило скоїти йому кримінальне правопорушення, не є підставою для застосування до нього ст. 75 КК України.
Доводи апеляційної скарги про те, що після вчинення даного злочину ОСОБА_7 не вчинив жодного правопорушення, належно виконував обов`язки щодо явки до слідчого та суду у визначений ними час, відшкодував повністю матеріальну шкоду та частково моральну шкоду потерпілим, працює, а отже не становить суспільної небезпеки, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки, окрім того, що такі обставини ніяким чином не зменшують тяжкості вчиненого ним злочину та не можуть запобігти наслідкам, які в результаті його вчинення настали, вони не є визначальними для вирішення питання можливості застосування до обвинувачення звільнення від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку.
Посилання ОСОБА_7 на те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, а кримінальне правопорушення скоєно з необережності, а отже призначене йому покарання є занадто суворим, є безпідставним. Так, вказане враховано судом першої інстанції відповідно до вимог ст. 66 КК України, як обставини, що пом`якшують покарання, а отже при визначенні міри покарання ближче до мінімальної межі. Окрім того, зазначене істотно не знижує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та не свідчить про можливість його виправлення без відбування основного покарання реально.

Сімейні обставини, зокрема наявність на утриманні малолітньої дитини, також не дають підстав для пом`якшення покарання обвинуваченому, оскільки не впливають на ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та його наслідки.

Доводи ОСОБА_7 про неврахування судом першої інстанції висновку експерта № 38 А від 26 січня 2016 року, згідно з яким небезпека водію виникла з моменту втручання пасажира у керування транспортним засобом, що значно знижує ступінь його вини у вчиненій дорожньо-транспортній пригоді, є безпідставними.

Так, за даними додаткової автотехнічної експертизи № 38 А від 26 січня 2016 року, висновки якої апелянтом не оспорюються, встановлено грубе порушення ПДР саме водієм ОСОБА_7 , який, повинен був діяти відповідно до вимог пунктів 1.10 (термін «Узбіччя»), 12.1, 12.2, 12.3, 12.6 (г) ПДР, при цьому мав технічну можливість уникнути виїзду за межі проїзної частини узбіччя, шляхом своєчасного застосування гальмування і зупинки автомобіля до місця виїзду на узбіччя з моменту виникнення небезпеки при заданій швидкості 90 км/год., і такі його дії перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою.

Інші доводи апеляційної скарги не можна визнати переконливими, оскільки вони не містять доказів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність судового рішення.
За таких обставин, підстав для скасування чи зміни вироку, у зв`язку із суворістю призначеного покарання ОСОБА_7 , колегія суддів не вбачає, а тому його апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Враховуючи наведені обставини, керуючись ст.ст. 407, 418, 419, 426 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Вирок Полонського районного суду Хмельницької області від 3 листопада 2017 року в кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, залишити без зміни, а його апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуюча: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду ОСОБА_2