УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 грудня 2017 року м. Запоріжжя

Слідчий суддя Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , заявника ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Запоріжжі скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого прокуратури Запорізької області від 27.09.2017 року про закриття кримінального провадження № 0000489,

ВСТАНОВИВ:
Заявник ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя зі скаргою на постанову слідчого прокуратури Запорізької області від 27.09.2017 року про закриття кримінального провадження № 0000489 від 01.09.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 375 КК України.

Заявник вважає, що постанова про закриття кримінального провадження є необґрунтованою, досудове розслідування проведено неповно, постанова не відповідає вимогам КПК України, тому просить оскаржувану постанову скасувати.

У судовому засіданні Заявник скаргу підтримав на підставах, викладених у ній, на задоволенні скарги наполягає. Вважає, що досудове розслідування у даному кримінальному провадженні проведено поверхово, без встановлення усіх обставин.

Прокурор у судовому засіданні проти задоволення скарги заперечував в повному обсязі, вважає, що досудове розслідування у даному кримінальному провадженні проведено повно та всебічно, та в ході розслідування встановлено відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 375 КК України.

Вивчивши доводи скарги, заслухавши пояснення Заявника, думку прокурора, дослідивши матеріали скарги та матеріали кримінального провадження № 0000489 від 01.09.2017 року, надані до дня розгляду скарги, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення слідчого про закриття кримінального провадження.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо встановлена відсутність складу кримінального правопорушення.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що слідчим відділом прокуратури Запорізької області проводилося досудове розслідування у кримінальному провадженні за заявою ОСОБА_3 про винесення суддею Бердянського міськрайонного суду Запорізької області завідомо неправосудного рішення, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 375 КК України.

Відомості до ЄРДР про скоєння злочину внесені 01.09.2017 року прокуратурою Запорізької області за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 375 КК України (а.с.1).

07.09.2017 року начальником СВ прокуратури Запорізької області визначено групу слідчих, які здійснюватимуть досудове розслідування у кримінальному провадженні (а.с.2).

04.09.2017 року заступником начальника відділу прокуратури області визначено групу прокурорів у кримінальному провадженні (а.с. 6).

В ході досудового розслідування у даному кримінальному провадженні встановлено, що рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області по справі № 2-69/11 від 15.03.2012 року позов ОСОБА_3 та зустрічний позов ОСОБА_5 задоволені частково. Визнано спільною сумісною власністю подружжя майно, поділ якого здійснено у встановленому законом порядку, згідно рішення суду.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 22.05.2012 року, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.06.2012 року, ОСОБА_3 відмовлено у відкритті касаційного провадження.

В заяві про вчинення злочину, ОСОБА_3 зазначив, що визнаючи за ОСОБА_5 право власності на половину спірного житлового будинку суддя ОСОБА_6 посилається у рішенні на те, що спірне домоволодіння за час шлюбу сторін та внаслідок спільних трудових та грошових затрат значно збільшилось у своїй грошовій вартості, а тому відповідно до ст. 62 СК України його слід визнати спільною сумісною власністю подружжя.

Заявник вважає, що суддею не було взято до уваги жодні його докази стосовно справи, натомість доводи іншої сторони взяті як належні. Разом з тим зазначив, що перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_5 з 01.03.2003 року по 30.12.2007 року, ним на підставі договору дарування від 07.05.2004 року було набуте право власності на спірний житловий будинок, а отже відповідно до ст. 57 СК України, був його особистою приватною власністю, і не входив до складу майна, що належало подружжю на праві спільної сумісної власності. В той час, ОСОБА_5 не було надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що грошові кошти, які були внесені в рахунок виконання робіт в житловому будинку, з підстав передбачених ст. 57 СК України, належали особисто їй і не входили до складу спільного майна, набутого в період перебування їх в шлюбі. ОСОБА_5 не надала доказів того, що саме вона несла грошові та трудові затрати для істотного збільшення вартості спірного майна. Однак суддя не звернув уваги на ці пояснення ОСОБА_5 та не надав їм належної оцінки. Позивачем по справі, ОСОБА_5 не було надано жодного письмового доказу щодо проведення ремонтних робіт у спірному будинку. Заперечуючи проти позову, він зазначав, що усі ремонтні роботи у зазначеному домоволодінні проводилися протягом 2004 - 2007 років і були виконані за кошти, які належали йому особисто та були отримані від продажу належних йому на підставі приватної власності ще до шлюбу з ОСОБА_5 квартир. Ці його доводи підтверджуються договорами купівлі-продажу. Також і ОСОБА_5 визнала ці обставини, а відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Вважає, що суддя, в порушення вимог абз. 3 п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» на це в рішенні як на підставу звільнення від доказування цих обставин не послався, а навпаки зазначив, що Заявником обставини оплати робіт та придбання будівельних матеріалів за особисті кошти належними доказами не підтверджені. При цьому суддя у своєму рішенні не навів мотиви чому він не прийняв такі докази, як договору купівлі- продажу, хоча він чув, що інша сторона підтверджує факт продажу квартир і що гроші пішли на ремонт квартир (що підтверджую запис на флешці).

В матеріалах справи знаходиться технічний паспорт станом на 07.05.2004 року, дату укладання договору дарування будинку. Суддя ОСОБА_6 в своєму рішенні посилається саме на інвентарну вартість будинку станом на 07.05.2004 року як первинну вартість належного мені будинку. Але, на переконання заявника, в супереч чинному законодавству України, вказану первинну вартість будинку під час розгляду справи суддя ОСОБА_6 фактично порівняв інвентарну вартість будинку станом на 07.05.2004 року і ринкову вартість будинку станом на 18.03.2008 року, зробивши висновки про істотне збільшення вартості будинку.

До заяви ОСОБА_3 додав копію рішення суду від 15.03.2012 року та апеляційної скарги на рішення, а також ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 22.05.2012 року та суду касаційної інстанції від 10.09.2012 року.

Допитаний в ході розслідування потерпілий ОСОБА_3 дав аналогічні заяві показання, пояснив також, що він оскаржував дане рішення в апеляційному та в касаційному порядку, але на його заяву було дано відповіді про те, що касаційний суд і Верховний суд України відмовили у перегляді справи. Неправомірність дій судді ОСОБА_6 та винесення ним неправосудного рішення на його думку полягає в тому, що він не взяв до уваги докази з боку ОСОБА_3 як письмові, так і усні, задіяв у вирішенні дві експертизи, але, вважає, що він повинен був першу експертизу скасувати в зв`язку з тим, що за його ж ухвалою була призначена друга експертиза, в якій вже було перераховано які саме матеріали використовувалися при ремонті будинку. Суд не взяв до уваги фінансовий внесок ОСОБА_3 в ремонт будинку, чому були письмові докази, покази свідків і що не опротестовувався відповідачем. Вважає, що суддя безпідставно визнав рішенням будинок спільним майном, хоча сам будинок був подарований ОСОБА_3 особисто, а ремонт робили за ті гроші і тими матеріалами, які були у нього ще до шлюбу. Суддя просто порахував збільшення вартості будинку на 50% і просто поділив будинок навпіл. При цьому суддя не врахував які вкладення зробила відповідачка.

Допитаний свідок суддя Бердянського міськрайсуду Запорізької області ОСОБА_6 показав, що у нього в провадженні перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ спільного сумісного майна подружжя .

Рішенням від 15.03.2012 позовні вимоги за первісним та зустрічним позовом були задоволені частково. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 22.05.2012 рішення Бердянського міськрайсуду від 15.03.2012 залишено без змін. Наскільки він пам`ятає, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 було відмовлено. Таким чином, рішення від 15.03.2012 набрало законної сили 22.05.2012 і на даний час є чинним.

Свідок зазначив, що ст. 6 «Незалежність судів» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», встановлює, що здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь- якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права; втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом. Стаття 56 «Права та обов`язки суддів» того ж Закону України «Про судоустрій і статус суддів», встановлює, що права судді, пов`язані зі здійсненням правосуддя, визначаються Конституцією України, процесуальним та іншими законами. Суддя зобов`язаний: справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства; не розголошувати відомості, які становлять таємницю, що охороняється законом, у тому числі таємницю нарадчої кімнати і закритого судового засідання.

З огляду на вищевикладене щодо обставин ухвалення рішення від 15.03.2012 року за позовами ОСОБА_5 та ОСОБА_3 надавати пояснення які становлять таємницю, що охороняється законом, у тому числі таємницю нарадчої кімнати, він не має права за законом.

Крім того, рішення пройшло встановлений законом порядок апеляційного та касаційного оскарження, тобто встановлений законодавством механізм перевірки його законності та обгрунтованності.

В той же час, приймати участь у будь-яких інших слідчих діях, при яких він буде зобов`язаний надавати пояснення, які становлять таємницю, що охороняється законом, у тому числі таємницю нарадчої кімнати, він також не має права за законом.

Під час досудового розслідування до кримінального провадження долучені посвідчені належним чином копії рішення Бердянського міськрайсуду Запорізької області від 15.03.2012 з відміткою про те, що рішення набрало законної сили 22.05.2012 року та ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 22.05.2012 про відмову в задоволенні апеляції ОСОБА_3 .

Згідно відповіді Бердянського міськрайсуду Запорізької області, цивільна справа № 2-69/11 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ спільного сумісного майна подружжя не направлялася та не запитувалася Вищим спеціалізованим судом України.

Відповідно до Конституції України (ч. 1 ст. 124, ч. 1 ст. 127 та ч. 1 ст. 129) правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, до складу яких входять професійні судді, а у визначених законом випадках народні засідателі і присяжні, які при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону.

Предметом злочину є певний судовий акт: вирок, рішення, ухвала або постанова. Дії винного кваліфікуються за ст. 375 КК незалежно від того: а) якою судовою інстанцією було постановлено судовий акт (судом першої інстанції, апеляційним чи касаційним); б) якою є галузева приналежність розглянутої судом справи та винесеного з неї судового акта (вирок чи ухвала у кримінальній справі, рішення у цивільній, постанова в адміністративній); в) в якому складі суду було постановлено неправосудний судовий акт судом колегіальне чи суддею одноосібне.

Неправосудним є такий судовий акт, що не відповідає вимогам законності та обґрунтованості. Його неправосудність може бути пов`язана з невірним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального закону або з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.

Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ч.1 ст.375 КК, характеризується тільки прямим умислом, оскільки особа усвідомлює, що постановляє завідомо неправосудний судовий акт, керуючись при цьому будь-якими мотивами.

Згідно Ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних справ у справі № 5-1902км14 від 10.06.2014 зазначено, що підставою для притягнення судді до кримінальної відповідальності за ст.375 КК України є скасування винесеного ним (ними) завідомо неправосудного судового рішення та доведення наявності умислу в діях судді.

Як встановлено досудовим розслідуванням, винесене суддею Бердянського міськрайсуду ОСОБА_6 рішення від 15.03.2012 пройшло всю, передбачену законодавством, процедуру перевірки його законності та обґрунтованості та на даний час залишено в силі.

Відповідно до ч.1 ст.11 КК України злочином є суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину.

Досудовим розслідуванням не встановлена наявність в діях судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області ОСОБА_6 суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.375 КК України - прямого умислу на вчинення правопорушення, а також і об`єктивної сторони правопорушення.

Обставини, викладені в заяві та показання ОСОБА_3 будь-якого іншого, об`єктивного підтвердження не знайшли.

Таким чином, матеріали кримінального провадження свідчать про те, що слідчим було повно та всебічно проведено досудове розслідування у даному кримінальному провадженні та обґрунтовано винесено постанову про закриття кримінального провадження від 27.09.2017 року у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Крім того, викладені у постанові про закриття кримінального провадження від 27.09.2017 року обставини підтверджені матеріалами кримінального провадження № 0000489, дослідженими у судовому засіданні.

У зв`язку з чим, доводи заявника, що постанова є необґрунтованою та передчасною, є безпідставними та спростовуються вищевикладеним.

Відповідно до ч.5 ст. 40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.

Відповідно до ст. 223 КПК України слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні. Підставами для проведення слідчої (розшукової) дії є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети.

Вивчивши матеріали досудового розслідування, слідчий суддя приходить до висновку, що слідчим у даному кримінальному провадженні проведено необхідний обсяг слідчих дій для встановлення обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Однак об`єктивних даних, які б вказували на наявність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.375 КК України, не встановлено.

Отже, постанова про закриття кримінального провадження від 27.09.2017 року винесена з врахуванням повного дослідження обставин події та є обґрунтованою, і підстави для її скасування відсутні, тому скарга ОСОБА_3 не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 284, 303 - 307,309 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:
Скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого прокуратури Запорізької області від 27.09.2017 року про закриття кримінального провадження № 0000489 - залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Запорізької області протягом п`яти днів з дня постановлення ухвали.

Слідчий суддя: ОСОБА_1