Справа № 567/508/17
УХВАЛА
06.02.2018 рокум. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - ОСОБА_1

секретар - ОСОБА_2

з участю

прокурора - ОСОБА_3

потерпілого - ОСОБА_4

обвинувачених - ОСОБА_5 , ОСОБА_6

захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - ОСОБА_7

захисника обвинуваченого ОСОБА_5 - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні питання доцільності продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 у кримінальному провадженню по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.2 ст.289, ч.2 ст. 342 КК України та ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185 КК України

встановив:
04.09.2017 року в Острозький районний суд надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185 КК України.

Під час досудового розслідування 11.08.2017 року щодо ОСОБА_6 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

При обранні запобіжного заходу було враховано, що ОСОБА_6 може переховуватися від органу досудового розслідування та суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, тобто наявні ризики, передбачені п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК України.

Під час підготовчого судового засідання 19.09.2017 року та під час судового засідання 13.11.2017 року запобіжний захід щодо ОСОБА_6 у виді тримання під вартою було продовжено.

Станом на 06.02.2018 року кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не розглянуте.

Відповідно до ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершено до його спливу.

В судовому засіданні прокурор посилаючись на те, що судове провадження по даному провадженню не закінчено та потребує часу для його всебічного і об`єктивного розгляду та наявністю ризиків, передбачених п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України просить продовжити обвинуваченому обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні проти продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою заперечили, просять замінити ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт за місцем проживання співмешканки ОСОБА_6 , зазначивши що в разі скасування чинного запобіжного заходу ОСОБА_6 буде проживати в будинку своєї співмешканки, з якою він має намір одружитися, за адресою: АДРЕСА_1 та сумлінно виконувати покладені на нього обов`язки у разі обрання менш суворого запобіжного заходу.
Суд, заслухавши думку учасників судового розгляду, оцінивши всі обставини відповідно до вимог ст.177-178 КПК України відносно особи обвинуваченого, виходить з наступного.

Під час досудового розслідування 11.08.2017 року щодо ОСОБА_6 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Судом встановлено, що запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого було обрано у зв`язку з тим, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів та наявні ризики того, що він може ухилитися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, тобто у зв`язку з існуванням ризиків, передбачених п.1, 5 ч. 1 ст.177 КПК України.

Під час підготовчого судового засідання 19.09.2017 року та, в подальшому, під час судового розгляду 13.11.2017 року, 10.01.2018 року запобіжний захід щодо ОСОБА_6 у виді тримання під вартою було продовжено.

Таким чином, в межах даного кримінального провадження ОСОБА_6 утримується під вартою з моменту затримання - 10.08.2017р. до теперішнього часу та загальний час тримання ОСОБА_6 під вартою складає майже 6 місяці.
В той же час, з огляду на тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому в цьому кримінальному провадженні, суд погоджується із прокурором у тому, що наявність непогашених судимостей у ОСОБА_6 вказує на існування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме про те, що він може вчинити інше кримінальне правопорушення.

При цьому суд критично ставиться до твердження прокурора, що запобігти цьому ризику можна лише шляхом подальшого застосування найсуворішого запобіжного заходу тримання під вартою.
Водночас, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_6 має постійне місце проживання, проживає в АДРЕСА_1 разом зі своєю співмешканкою та малолітнім сином. Таким чином, на даний час з матеріалів кримінального провадження не вбачається, що ОСОБА_6 має намір залишити своє місце проживання.

Згідно ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м"яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та який застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Вирішуючи питання про можливість зміни запобіжного заходу щодо обвинуваченого, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену у п.79 рішення у справі "Харченко проти України" від 10 лютого 2011 року, згідно якої питання про те, чи є тривалість тримання під вартою обґрунтованою, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин, підстав, якими національні органи мотивували свої рішення, та належно задокументованих фактів, на які посилався заявник у своїх клопотаннях про звільнення з-під варти. Таке, що продовжується, тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п.80 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Харченко проти України", при вирішенні питання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного кримінального правопорушення; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила кримінальне правопорушення; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, якщо спочатку тяжкість злочину та підозра, що особа може втекти чи зашкодити слідству, можуть бути достатніми підставами для обрання такого запобіжного заходу, як тримання під вартою, то чим довше відповідна особа знаходиться під вартою, тим більш вагомими і конкретними мають бути підстави для продовження цього заходу, про що має бути зазначено в судовому рішенні.
Зокрема, у справі "Волосюк проти України" ("Sergey Volosyuk v. Ukraine", рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини наголосив, "саме національні судові органи мають подбати про те, щоб тривалість попереднього ув`язнення обвинуваченого у відповідній справі не перевищила розумного строку. Для цього вони мають дослідити всі факти на користь і проти існування реального суспільного інтересу, який, за належного врахування принципу забезпечення презумпції невинуватості, виправдовує відхід від вимоги забезпечення поваги до особистої свободи, і викласти ці міркування у своїх рішеннях про подовження строку тримання під вартою… Подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні заарештованою особою відповідного злочину є обов`язковою і неодмінною умовою законності подовження строку тримання під вартою, але зі спливом певного часу ця умова перестає бути достатньою… Згідно з пунктом 3 статті 5 Конвенції, визначаючи доцільність звільнення або подальшого тримання особи під вартою, відповідні посадові особи зобов`язані розглянути й альтернативні заходи забезпечення її явки до суду. Фактично, це положення не лише проголошує право на "розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження", а й передбачає, що "звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання" (пункти 37, 38).
Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у справі "Летельє проти Франції" (Letellie v France, рішення від 26 червня 1991 р.), "особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які роблять виправданим попереднє затримання, принаймні, протягом певного часу. За виняткових обставинах цей момент може бути врахований у світлі Конвенції, у всякому разі в тій мірі, в якій внутрішнє право … визнає поняття порушення публічного порядку внаслідок скоєння злочину. Однак цей фактор можна вважати виправданим і необхідним, тільки, якщо є підстави вважати, що звільнення затриманого реально порушить публічний порядок, або якщо цей порядок дійсно перебуває під загрозою. Попереднє затримання не має передувати покаранню у вигляді позбавлення свободи, не може бути "формою очікування" обвинувального вироку" (п.51).
У контексті вказаних вище стандартів Європейського суду з прав людини, доводи сторони обвинувачення про те, що лише подальше тримання обвинуваченого під вартою може убезпечити від настання ризиків, передбачених п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України, не можна вважати належно обґрунтованими.
Згідно з вимогами п.3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для ув`язнення.

За таких обставин у межах даного провадження слід дослідити можливість застосування стосовно ОСОБА_6 альтернативних запобіжних заходів.
Розглядаючи можливість застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 альтернативних запобіжних заходів, суд, з урахуванням презумпції невинуватості та практики Європейського суду з прав людини, виходячи з усіх обставин провадження та тривалості перебування обвинуваченого під вартою, а також з врахуванням того, що на думку суду для запобігання ризиків, передбачених ст.177 КПК України на даний час буде достатньо застосування більш м`якого запобіжного заходу, суд дійшов висновку, що на даний час відсутні достатні підстави для продовження строку тримання його під вартою, в зв`язку з чим, обраний відносно нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 необхідно змінити на домашній арешт. Застосування саме такого запобіжного заходу співмірне із інкримінованими обвинуваченому кримінальними правопорушеннями та зможе запобігти ризику вчинення ним нових правопорушень.
Відповідно до ст.178 КПК України, судом також враховано тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_6 , у разі визнання його винуватим у кримінальних правопорушеннях, характеризуючі дані про особу обвинуваченого, в їх сукупності, а саме його майновий та сімейний стан та наявність судимостей.
Згідно заяви ОСОБА_9 , остання вказує на те, що надає свою згоду на проживання ОСОБА_6 в її будинку, який знаходиться по АДРЕСА_1 .
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_6 зазначений батьком малолітнього ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а ОСОБА_11 - матір"ю.
Відповідно до ч.1 ст.181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.
Враховуючи, що на утриманні ОСОБА_6 перебуває співмешканка та малолітня дитина, і за таких обставин застосування запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту залишає родину обвинуваченого без засобів для існування та позбавляє його можливості працювати, суд приходить до висновку про застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді домашнього арешту в певний період доби, а саме з 21 год. 00 хв. до 07 год. 00 хв. наступної доби та такий запобіжний захід забезпечить виконання обвинуваченим, покладених на нього, процесуальних обов`язків.
Застосовуючи, щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у виді домашнього арешту, суд бере до уваги, що прокурором довгий час не забезпечується явка свідків обвинувачення в судове засідання, що призводить до затягування розгляду справи.
За таких обставин, суд вважає за необхідне відповідно до ч.5 ст.194 КПК України покласти на нього наступні обов"язки: прибувати за викликом до суду за першою вимогою; не відлучатись без дозволу прокурора або суду з населеного пункту в якому він проживає - с.Березини Радивилівського району Рівненської області; повідомляти суд про зміну свого місця проживання або роботи; утримуватися від спілкування зі свідками в даному кримінальному провадженні.
Згідно п.2 ч.3 ст. 202 КПК України, у разі застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту обвинувачений, який був затриманий негайно звільняється з-під варти та зобов`язується невідкладно прибути до місця свого проживання, якщо згідно з умовами обраного запобіжного заходу йому заборонено залишати житло в певний період доби.
Керуючись ст.ст. 177, 181, 201, 331, 369-372 КПК України
ухвалив:
змінити запобіжний захід, застосований стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в с.Оженин Острозького району Рівненської області, з тримання під вартою на домашній арешт за місцем його фактичного проживання, заборонивши йому залишати своє житло, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , у період часу з 21:00 год. до 07:00 год. наступної доби.
Звільнити обвинуваченого ОСОБА_6 з-під варти в залі суду та зобов`язати його невідкладно прибути до місця свого проживання.
Покласти на обвинуваченого ОСОБА_6 такі обов`язки:
1) прибувати до суду за першою вимогою;
2) не відлучатися за межі с.Березина Радивилівського району Рівненської області без дозволу прокурора або суду;
3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання або роботи;

4) утримуватися від спілкування зі свідками в даному кримінальному провадженні;

5) носити електронний засіб контролю.

Визначити термін дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, застосованого щодо ОСОБА_6 , а також покладених на нього цією ухвалою обов`язків до 06.04.2018 року включно.
Копію ухвали вручити учасникам судового провадження та направити начальнику Дубенського ВП ГУНП в Рівненській області для виконання та начальнику ДУ "Рівненський слідчий ізолятор" для відома.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Острозького районного судуОСОБА_1