АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-сс/774/310/18 Справа № 202/599/18 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2018 року м. Дніпро

Апеляційний суд Дніпропетровської області колегією суддів судової палати з розгляду кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2018 року про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000006 від 19 січня 2018 року за ч. 3 ст. 190 КК,
за участю:
прокурора ОСОБА_7
представника третьої особи ОСОБА_8

ВСТАНОВИВ :

В апеляційній скарзі третя особа ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу слідчого судді.
Оскаржуваною ухвалою слідчого судді задоволено клопотання прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_7 про арешт майна та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .
Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя зазначив, що зазначена квартира є об`єктом кримінально протиправних дій, тому клопотання прокурора є законним, обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 171 КПК України та підлягає задоволенню, оскільки це необхідно з метою запобігання можливості його відчуження, що призведе до ускладнення здійснення досудового розслідування та поновлення прав потерпілої сторони.
В обґрунтування апеляційних вимог третя особа ОСОБА_6 посилається на необґрунтованість ухвали суду першої інстанції. На його думку, відсутні будь-які підстави для накладення арешту на квартиру, оскільки він є власником даного майна на підставі договору купівлі-продажу від 06 лютого 2018 року. Зазначає, що клопотання прокурора є необґрунтованим, не відповідають дійсності відомості, що нерухоме майно стало належати з 19.01.2018 року на праві приватної власності ОСОБА_9 , оскільки дана квартира належала йому на підставі договору купівлі-продажу з 05 серпня 2002 року, продавцями якого виступали ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Вважає, що твердження прокурора є помилковим та не відповідають дійсним обставинам справи, так як не встановлено та не надано доказів, що ОСОБА_9 є підставною особою. Також зазначає про відсутність в даному кримінальному провадженні повідомлення про підозру. У зв`язку з чим відсутні підстави для накладення арешту на дану квартиру. Щодо пропуску строку на оскарження зазначає, оскільки він не був присутнім в судовому засіданні під час винесення ухвали, а копію оскаржуваного рішення отримав його представник 20 лютого 2018 року, то даний строк ним не був пропущений.
Заслухавши суддю-доповідача, думку представника третьої особи, який підтримав апеляційну скаргу і з підстав, зазначених в ній, просив її задовольнити, а ухвалу слідчого судді скасувати та відмовити в задоволенні клопотання про арешт квартири, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на її безпідставність, просив відмовити в її задоволенні, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Вирішуючи питання про дотримання апелянтом строку на апеляційне оскарження, колегія суддів виходить з того, що оскаржувана ухвала слідчого судді була постановлена без виклику апелянта, а отже за правилами ч. 3 ст. 395 КПК України строк її апеляційного оскарження обчислюється з дня отримання копії даної ухвали. Враховуючи те, що у матеріалах провадження наявна розписка представника про отримання ним копії оскаржуваної ухвали 20 лютого 2018 року, а апеляційна скарга була подана ОСОБА_6 поштою 22 лютого 2018 року, то строк на апеляційне оскарження не пропущений, у зв`язку з чим апеляційний суд не входить в перевірку поважності причин пропуску строку та вирішення питання про його поновлення.
Згідно пунктів 1, 2, 5, 6 ч. 2 ст. 173 КПК при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:
1) правову підставу для арешту майна;
2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);
5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;
6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Колегія суддів вважає, що зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при розгляді клопотання слідчого слідчим суддею не дотримані належним чином. Внаслідок чого ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з винесенням нової ухвали в суді апеляційної інстанції відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК.
Так, в ухвалі суду першої інстанції відсутні належні висновки слідчого судді щодо необхідності накладення арешту на майно та наявності правових підстав для такого арешту, натомість ним формально перенесено з клопотання прокурора відомості про обставини вчинення кримінального правопорушення та його висновки, що дана квартира є об`єктом кримінально-протиправних дій. Крім того не встановлено спосіб накладення арешту на квартиру.

Розглядаючи клопотання слідчого про арешт майна, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
З наданих матеріалів та витягу з ЄРДР вбачається, що здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за №0000006 від 22.01.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК після самостійного виявлення прокурором кримінального правопорушення, що невстановлені на даний час особи, всупереч інтересам територіальної громади, з метою заволодіння власністю громадян - нерухомістю, квартирою АДРЕСА_1 , шахрайським шляхом під виглядом родичів, не маючи права на користування житловим приміщенням, здійснили незаконне проникнення до житла із заміною вхідних дверей квартири, в подальшому при наданні підроблених документів заволоділи зазначеним нерухомим майном, зареєструвавши право власності на ОСОБА_9 .
Так, досудовим розслідуванням встановлено, що дане нерухоме майно, а саме квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , повинно після спливу шестимісячного строку для спадкування за відповідною заявою про визнання спадщини відумерлою перейти до власності територіальної громади міста. Згідно свідоцтва про право власності від 19 січня 2000 року, зазначена квартира належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_11 та ОСОБА_10 . При ознайомленні із матеріалами інвентарної справи в КП МБТІ ДМР встановлено, що спадкоємцем померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 стала ОСОБА_11 , що зазначено у запиті Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_12 №413/02-14 від 14.02.2014 року. Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, дана квартира з 19.01.2018 року стала належати на праві приватної власності ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу без серії та номеру, виданого 05.08.2002 року Катеринославською біржею нерухомості. Таким чином, невстановлені наразі особи, використовуючи документи ОСОБА_9 з метою заволодіння даним нерухомим майном, шахрайським шляхом зареєстрували вищевказану квартиру на підставну особу ОСОБА_9 з метою подальшого продажу третім особам.
Як вбачається з наданих матеріалів справи, зокрема, з нотаріально завіреного договору купівлі-продажу від 06.02.2018 року вищевказана квартира придбана ОСОБА_6 у ОСОБА_9 , а також згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, дана квартира з 06.02.2018 року належить на праві власності ОСОБА_6 , що дає підстави вважати його добросовісним набувачем.
Арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження, які застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження (ч. ч. 1, 2 ст. 131 КПК).
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження (абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК).
Згідно п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.
Частиною десятою статті 170 КПК арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно ….
Відповідно до ст. 98 КПК, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які … містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом…
У випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Апеляційний суд зауважує, що в силу абз. 2 ч. 10 ст. 170 КПК не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
З матеріалів провадження вбачається, що на даному етапі досудового розслідування відсутні належні докази, які давали б беззаперечні підстави суду прийти до висновку про відсутність ознак кримінального правопорушення та відсутність необхідності в накладенні арешту на дане майно.
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що вказане вище нерухоме майно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК і є речовим доказом у кримінальному провадженні, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК дає підстави для його арешту з метою збереження речового доказу.
У зв`язку з чим та враховуючи те, що зазначене нерухоме майно є важливим доказом у даному провадженні, а також, що в даному провадженні необхідно провести ряд слідчих та інших процесуальних дій, тому для забезпечення швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування та для запобігання ризику відчуження даного речового доказу, колегія суддів вважає обґрунтованим та доцільним накладення арешту на вказане майно.
Разом з тим, посилання прокурора в клопотанні про необхідність накладення арешту з метою забезпечення цивільного позову, конфіскації або спеціальної конфіскації є необґрунтованими, оскільки в наявних матеріалах відсутні будь-які відомості щодо пред`явлення обґрунтованої підозри будь-якій особі в даному кримінальному провадженні, а також щодо заявленого цивільного позову з обґрунтуванням його розміру.
Зважаючи на вищевикладене та з огляду на вказані вище положення кримінального процесуального закону, доводи апеляційної скарги третьої особи, що висновки органу досудового розслідування ґрунтуються на припущеннях та в даному провадженні відсутні підстави, передбачені ст. 170 КПК, для накладення арешту на майно, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Частиною четвертою статті 173 КПК передбачено, що у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна.
Враховуючи принцип розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку, що для досягнення завдань застосування такого запобіжного заходу як арешт майна, буде достатнім накласти арешт шляхом заборони відчуження та розпорядження таким майном і це не призведене до суттєвого обмеження прав власника такого майна.
Відповідно до ч. 9 ст. 100 КПК у разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів вирішується ухвалою суду на підставі відповідного клопотання, яке розглядається згідно із статтями 171-174 цього Кодексу.
Разом з тим, у випадку, якщо наявність зв`язку між арештованим майном та розслідуваним кримінальним правопорушенням у межах досудового розслідування буде спростована, або стороною обвинувачення у розумні строки, відповідно до ст. 28 КПК, не будуть вжиті належні заходи для встановлення та перевірки відповідних обставин, апелянт не позбавлений права ініціювати в порядку ст. 174 КПК питання про скасування накладеного арешту.
Крім того, що стосується доводів апеляційної скарги про відсутність правових підстав для накладення арешту з огляду на те, що в даному кримінальному провадженні відсутні підозрювані особи є обґрунтованими в цій частині, однак апеляційний суд, задовольняючи клопотання прокурора, накладає арешт на майно на підставі п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК, а саме з метою забезпечення збереження речових доказів. При цьому, на відміну від інших правових підстав, передбачених ч. 2 ст. 170 КПК, арешт з метою забезпечення речових доказів не вимагає повідомлення про підозру у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку про часткову обґрунтованість апеляційної скарги третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, ОСОБА_6 , у зв`язку з чим ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК.
Керуючись ст. ст. 170-173, 405, 407, 422 КПК, колегія суддів
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, ОСОБА_6 задовольнити частково.
Ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2018 року про арешт майна скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_7 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000006 від 19 січня 2018 року за ч. 3 ст. 190 КК, а саме на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 задовольнити частково.

Накласти арешт шляхом заборони відчуження та розпорядження майном, а саме: на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4