Ухвала
Іменем України

05 лютого 2018 року
м. Київ
Провадження № 51-2911ск 18
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу слідчого судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 10 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 05 січня 2018 року,

встановила :
Ухвалою слідчого судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 10 листопада 2017 року задоволено клопотання старшого слідчого СВ Конотопського ВП ГУНП в Сумській області ОСОБА_5 та відносно підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без права внесення застави.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 05 січня 2018 року вищезазначену ухвалу місцевого суду залишено без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення.

Як вбачається із змісту касаційної скарги, скаржник порушує питання про перегляд оскаржуваних ухвал у касаційному порядку.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши наведені в касаційній скарзі доводи, дослідивши додані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити у зв`язку із тим, що оскаржувані судові рішення не є предметом розгляду суду касаційної інстанції.

Згідно з ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Як визначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 травня 2010 року у справі «Пелевін проти України» (пункт 27), що держава, яка створює суди апеляційної чи касаційної інстанцій, має забезпечити, щоб особи, які відповідають перед законом, мали можливість користуватись всіма фундаментальними гарантіями статті 6 Конвенції в провадженнях у цих судах (див., наприклад, рішення у справі «Делкурт проти Бельгії» (Delcourt v. Belgium), від 17 січня 1970 року, пункт 25, Серія А, № 11). Суд повторює, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див., наприклад, рішення у справі «Ашінгдан проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), від 28 травня 1985 року, пункт 57, Серія А, № 93).

А нормами КПК України чітко визначений порядок розгляду скарг слідчим суддею та оскарження його рішень в апеляційному порядку.

Так, згідно з ч. 4 ст. 424 КПК України ухвала слідчого судді після її перегляду в апеляційному порядку, а також ухвала суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги на таку ухвалу з прийняттям рішення по суті апеляційних вимог оскарженню в касаційному порядку не підлягають.

Отже, ОСОБА_4 подав касаційну скаргу на судові рішення, які не підлягають касаційному оскарженню.

Таким чином, відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга подана на судові рішення, які не підлягають оскарженню в касаційному порядку.

Керуючись пунктом 1 частини 2 статті 428 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів

постановила:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу слідчого судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 10 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 05 січня 2018 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3