Провадження № 1-кп/638/339/17
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 вересня 2017 року Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:
Головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
за участю:
прокурора ОСОБА_3
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
розглянувши в залі судового засідання в приміщенні Дзержинського районного суду м.Харкова об`єднані в одне провадження обвинувальні акти у кримінальному провадженні за обвинуваченням:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, на утриманні має малолітню доньку, 2012 року народження, раніше судимого: вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.05.2006 року за ч.1 ст. 309, ч.1 ст. 307 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням строком 1 рік; вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.06.2007 року за ч.2 ст. 307, ч.2 ст. 71 КК України до 5 років 2 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, звільнений 21.09.2010 року на підставі ст. 81 КК України умовно-достроково; вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 13.06.2016 року за ч.1 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнений з випробування строком 1 рік, 28.09.2016 року до Дзержинського районного суду м. Харкова направлено обвинувальний акту кримінальному провадженні №0004472 від 14.09.2016 року за ч.2 ст. 190 КК України, 27.10.2016 року до Дзержинського районного суду м. Харкова направлено обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0004908 від 04.10.2016 року за ч.2 ст. 190 КК України; 30.11.2016 року до Дзержинського районного суду направлено обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0005875 від 23.11.2016 року, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України,
в с т а н о в и в :
Згідно даних об`єднаних в одне провадження обвинувальних актів, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 190 КК України, тобто заволодів чужим майном, шляхом обману (шахрайство), скоєне повторно.

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого на строк до 60 днів, мотивуючи тим, що ризики, передбачені ст.. 177 КПК України, продовжують існувати. Зазначив, що особа обвинувачується у вчинені тяжкого злочину, раніше неодноразово був засуджений, довіру не виправдовує, під час знаходження на волі продовжив злочинну діяльність.. Вважає , що на даній стадії судового розгляду обвинувального акту у кримінальному провадженні неможливе запобігання ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Обвинувачений не заперечував проти задоволення клопотання прокурора та продовження строку тримання під вартою.

Суд, вислухавши думку учасників кримінального провадження, дійшов наступного.

Під час досудового слідства було встановлено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, що стало підставою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Положеннями ст. 29 Конституції України гарантовано право на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до цієї норми передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Частина 2 статті 177 Кримінального процесуального кодексу України містить важливу гарантію від свавільного застосування запобіжного заходу, а саме вимогу, щоб жоден запобіжний захід не можна було застосовувати без наявності обґрунтованості підозри.
Відповідно до практики ЄСПЛ «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 § 1(с) Конвенції». За визначенням ЄСПЛ «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у статті 5 § 1(с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» (K.-F. проти Німеччини, 27 листопада 1997, § 57)
Частина 1 статті 194 КПК України передбачає, що «суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні».
Метою обрання запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, які на нього покладені, запобігання спробам переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 331 КПК України до спливу строку суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Враховуючи дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово був засуджений, одружений, має на утриманні малолітню доньку 2012 року народження, не працевлаштований, тобто не має законних джерел отримання грошових коштів, враховуючи ту обставину, що він не є особою з обмеженими можливостями, відсутність відомостей про наявність у обвинуваченого таких захворювань, які унеможливлюють перебування останнього у слідчому ізоляторі, той факт, що перебуваючи під слідством та знаходячись на волі продовжував вчиняти злочини, по кримінальному провадженню ще не допитані учасники кримінального провадження, які були визначені органом досудового слідства, на яких може мати вплив обвинувачений у разі його знаходження на волі, у суду є сумніви в тому, що обвинувачений буде виконувати покладені на нього судом зобов`язання з`являтися за викликом суду, не буде переховуватися від суду, а також не скоїть нових правопорушень.

Вказані обставини вказують на те, що неможливе запобігання ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів. Належних доказів на підтвердження того факту, що раніше встановлені ризики втратили актуальність або перестали існувати, обвинувачений не навів.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №511-550/0/4-13 від 04 квітня 2013 року «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», слідчому судді, суду слід враховувати, що рішення про застосування одного із видів запобіжних заходів, який обмежує права і свободи підозрюваного, обвинуваченого, має відповідати характеру певного суспільного інтересу, що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.
Крім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Так, згідно ст.ст. 7-9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У рішенні по справі «Летельє проти Франції» від 26.06.1991 року Європейський суд з прав людини вказав, що наявність вагомих підстав підозрювати затриманого у вчиненні злочину є неодмінною умовою правомірності тримання під вартою. У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства. У рішенні по справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 року Європейський суд з прав людини вказав, що розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно, вона має оцінюватись в кожному конкретному випадку залежно від особливостей конкретної справи.
Такими чином, суд дійшов висновку про задоволення клопотання прокурора доцільність продовження раніше обраного запобіжного заходу. Попередньою ухвалою суду продовжено обвинуваченому строк тримання під вартою до 17:30 год. 20.09.2017 року. Відповідно, подальший строк запобіжного заходу повинен рахуватися з 17:30 год. 20.09.2017 року.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст.. 177, 331 КПК України, суд, -

ухвалив:

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.

Продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на 60 (шістдесят) днів, починаючи з 17-30 години 20 вересня 2017 року, тобто до 17-30 години 18 листопада 2017 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя: ОСОБА_1