Дата документу Справа № 331/1677/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №331/1677/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/778/192/18 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 березня 2018 року місто Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

представника потерпілого - адвоката ОСОБА_8 ,

захисника-адвоката ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:
представник потерпілого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_8 звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 14 червня 2017 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч.1 ст.286 КК України до 2 років обмеження волі без позбавлення права керування транспортним засобом; на підставі ст.75 КК України та звільнено від відбування призначеного судом покарання з випробуванням на строк 1 рік, та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.1 та ч.2 ст.76 КК України.

Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави судові витрати за проведені експертні роботи у розмірі 527,76 грн. Вирішена доля речових доказів у кримінальному провадженні.

В апеляційній скарзі представник потерпілого - адвокат ОСОБА_8 , не оспорюючи обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_6 , просить вищевказаний вирок суду першої інстанції змінити та призначити ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки, без позбавлення права керування транспортним засобом. В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що суд при призначенні обвинуваченому покарання не врахував його ставлення до потерпілого після вчиненого, а саме те, що до теперішнього часу він жодного разу не відвідав потерпілого у лікарні, не відшкодував матеріальної та моральної шкоди. На цей час потерпілий продовжує лікуватись та вже двічі переніс оперативне втручання. Позов щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди потерпілий під час розгляду справи не заявляв, у зв`язку із тим, що продовжує лікуватись та буде звертатись до суду в цивільному провадженні після завершення лікування. Крім того, апелянт вважає, що судом не врахована як думка представника потерпілого з приводу покарання, так і те, що обвинувачений був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП, та на нього накладено адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортним засобом, у зв`язку з чим не було застосоване додаткове покарання.

В письмовій заяві, поданій до апеляційного суду, потерпілий ОСОБА_10 просить апеляційну скаргу його представника розглянути без його участі та задовольнити. Вказує на те, що обвинувачений участі в ході його лікування не приймав, від отриманих травм він не може на теперішній час вести повноцінний спосіб життя.

В запереченнях на апеляційну скаргу обвинувачений, вказуючи на безпідставність доводів, в ній викладених, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду - без змін. Вважає вирок суду законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за те, що він 01 січня 2017 року близько 07-00 години, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «ВАЗ 2113», р/н НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині пр.Соборного, з боку вул.Гагаріна в напрямку вул.Української в м.Запоріжжі, у салоні автомобілю в якості пасажира перебував ОСОБА_10 . Водій ОСОБА_6 під час руху в районі буд.105 по пр.Соборному в м.Запоріжжі, діючи у порушення вимог п.10.1 Правил дорожнього руху України, не переконавшись в безпеці, допустив зміну напрямку руху керованого ним автомобіля «ВАЗ 2113» ліворуч, в результаті чого допустив наїзд на бетонний відбійник роздільної смуги, в результаті чого пасажир автомобілю ОСОБА_10 отримав закритий перелом середньої третини правої плечової кістки зі зміщенням кісткових фрагментів, які кваліфікуються як тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, які не є небезпечними для життя, але потягли за собою тривалий розлад здоров`я, більше 21 дня.

Заслухавши доповідь судді; представника потерпілого - адвоката ОСОБА_8 на підтримання апеляційної скарги; обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_9 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; прокурора, який також заперечував проти задоволення апеляційної скарги і вважав, що вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, зазначених у вироку, засновані на доказах, досліджених в судовому засіданні, належним чином оцінених судом, і, на думку колегії суддів, є обґрунтованими.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засіданні повністю визнав себе винним, дав показання по суті пред`явленого йому обвинувачення, у зв`язку з чим, на підставі ч.3 ст.349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження інших, окрім показань обвинуваченого, доказів відносно фактичних обставин справи, оскільки вони учасниками судового провадження не оспорювались.

Суд дав правильну оцінку дослідженим доказам, належним чином мотивував у вироку свої висновки та вірно кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч.1 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Доведеність вини й кваліфікація дій обвинуваченого ніким з учасників провадження не оспорюється.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд призначив у відповідності з положеннями Загальної частини КК України у межах, встановлених санкцією статі Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за вчинене ним кримінальне правопорушення. При цьому суд врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, його наслідки, дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, офіційно не працевлаштований, однак має дохід. Обставиною, що пом`якшує покарання, суд визнав щире каяття ОСОБА_6 у вчиненому.

З урахуванням викладеного, а також фактичних обставин кримінального провадження і того, що обвинувачений ОСОБА_6 вчинив правопорушення, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_6 самого суворого покарання в межах санкції ч.1 ст.286 КК України - у виді обмеження волі.

Разом з цим, враховуючи дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , а саме те, що останній раніше не судимий, до кримінальної відповідальності притягується вперше за вчинення необережного кримінального правопорушення невеликої тяжкості, вину визнав та сприяв органу досудового розслідування і суду у встановленні обставин правопорушення, колегія суддів вважає, що виправлення останнього можливе без реального відбування призначеного покарання.

Тобто, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про можливість застосування положень ст.ст.75, 76 КК України та звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі представника потерпілого - адвоката ОСОБА_8 , на думку колегії суддів, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

З приводу доводів апелянта про притягнення обвинуваченого до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КупАП, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з матеріалами провадження та вироком суду, додаткове покарання у виді позбавлення права керування всіма видами транспортних засобів обвинуваченому не призначалось через те, що він був позбавлений цього права за наслідками розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно нього за ч.1 ст.130 КУпАП.

При цьому обставини справи про адміністративне правопорушення та даного провадження взаємопов`язані.

Тому, в даному випадку неможна вважати, що вчинення ОСОБА_11 правопорушень на транспорті є систематичним.

Також, на думку колегії суддів, не спростовують висновків суду першої інстанції і посилання апелянта на те, що обвинувачений не відшкодував завдану потерпілому шкоду, через наступне.

Згідно з матеріалами провадження, потерпілим цивільний позов не заявлявся, доводи обвинуваченого про те, що шкоду потерпілому він не відшкодував, оскільки останній не визначився із розміром відшкодування, ніким не спростовані.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що питання щодо відшкодування завданої потерпілому шкоди може бути вирішено у цивільно-правовому порядку.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що в своїй апеляційній скарзі представник потерпілого - адвокат ОСОБА_8 просить погіршити становище обвинуваченого шляхом призначення йому покарання без застосування положень ст.ст.75,76 КК України, проте не ставить питання про ухвалення нового вироку, а просить оскаржуваний вирок змінити.

В межах строку на апеляційне оскарження зазначені апеляційні вимоги не змінювались.

Разом з цим, відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.408 КПК України, зміна вироку суду допускається лише у випадку, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

З врахуванням всього вищевикладеного, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення вищевказаної апеляційної скарги.

Порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть зміну чи скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді не встановлено.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 14 червня 2017 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч.1 ст.286 КК України, - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її оголошення.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3