Справа № 169/2/17 Провадження №11-кп/773/9/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.2 ст.286 КК України Доповідач: ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 лютого 2018 року м. Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_10 на вирок Турійського районного суду Волинської області від 14 березня 2017 року, яким -

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився та зареєстрований в АДРЕСА_1 , проживає в АДРЕСА_2 , громадянин України, з середньою спеціальною освітою, не працює, одружений, має на утриманні малолітніх дітей 2008 та 2014 р.н., несудимий

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Строк відбуття покарання ОСОБА_10 визначено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Цивільний позов ОСОБА_7 задоволено повністю.
Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 завдану злочином моральну шкоду в розмірі 100000 гривень.
Вироком вирішено питання про речові докази та судові витрати.

До вступу вироку в законну силу ОСОБА_10 залишений попередній запобіжний захід у виді особистого зобов`язання.

В С Т А Н О В И В
Згідно вироку суду ОСОБА_10 визнаний винним в тому, що він, 25 серпня 2016 року близько 14.30год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, не маючи посвідчення водія відповідної категорії на право керування транспортним засобом, керуючи автомобілем «Land Rover Freelander», р.н.з. НОМЕР_1 , і рухаючись по автодорозі «Ковель-Володимир-Волинський» в напрямку міста Володимир-Волинський поблизу села Соловичі Турійського району, в порушення вимог Правил дорожнього руху України неуважно стежив за дорожньою обстановкою, не врахував її і не вибрав безпечної швидкості руху, внаслідок чого, виконуючи обгін, не справився з керуванням та здійснив виїзд на праве по ходу руху узбіччя дороги, у результаті чого автомобіль перекинувся.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження: надрив печінки з розвитком гемоперитонеуму (300 мл), розриви обох куполів діафрагми з частковим переміщенням внутрішніх органів в грудну порожнину та двостороннім гемотораксом (3000 мл), закритої черепно-мозкової травми, забій головного мозку з крововиливами під м`яку мозкову оболонку, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння. Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_12 помер.
Дорожньо-транспортна пригода та її наслідки знаходяться в прямому причинному зв`язку з порушенням водієм ОСОБА_10 вимог Правил дорожнього руху України, а саме: підпункту «а» пункту 2.1 Правил дорожнього руху України, згідно з яким водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії; підпункту «б» пункту 2.3 Правил дорожнього руху України, відповідно до якого для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну; підпункту «а» пункту 2.9 Правил дорожнього руху України водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння; пункту 12.1 Правил дорожнього руху України, у відповідності до якого під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним.

У поданій апеляційній скарзі обвинувачений не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікацію дій, вважає вирок суду незаконним у зв`язку з неправильним застосуванням кримінального процесуального та кримінального закону та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості злочину і особі обвинуваченого, безпідставного та невмотивованого призначення покарання без застосування вимог ст.ст. 69, 75 КК України. Зазначає, що судом при постановлені вироку та обрані йому міри покарання порушено вимоги ст.65 КК України. Посилається на те, що судом не в повній мірі враховано його особу обвинуваченого, оскільки наявні пом`якшуючі обставини, позитивні характеризуючі дані, невраховано судом те, що він одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, потребує лікування, частково відшкодував завдані злочином збитки. Просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання змінити, на підставі ст.ст. 69, 75 КК України призначити інше покарання та встановити іспитовий строк.

Заслухавши доповідача який виклав суть вироку суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, міркування обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу з викладених у ній підстав, прокурора, потерпілого та її представника, які, кожен зокрема, апеляційну скаргу обвинуваченого заперечили та просили залишити вирок без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступного висновку.

Висновок про винуватість ОСОБА_10 у вчинені злочину, за який його засуджено, обґрунтовано зроблений судом в порядку ч.3 ст.349 КПК України, що по суті в апеляційних скаргах не заперечується.

Кваліфікація злочинних дій обвинуваченого за ч.2 ст.286 КК України є правильною і також не оскаржується.

У відповідності до ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Статтею 75 КК України встановлено, що якщо суд при призначенні покарання, враховуючи тяжкість вчиненого злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбуття покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбуття покарання з випробовуванням.

Призначаючи ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.

Як убачається з вироку, призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, а саме, те, що ОСОБА_10 вперше притягається до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, де задовільно характеризується, одружений, виховує двох малолітніх дітей, потребує подальшого лікування внаслідок ДТП.

Враховано судом і те, що потерпіла наполягала на суворому реальному покаранні.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_10 , суд визнав щире каяття, а обставиною, що обтяжує покарання, є вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, і це не оспорюється в апеляційній скарзі.

Врахувавши ці та інші обставини справи, зокрема і ті, на які посилається в апеляційній скарзі обвинувачений, в їх сукупності, а також врахувавши наслідки вчиненого злочину, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення основного покарання за ч.2 ст.286 КК України ближче нижньої межі, яке необхідно відбувати реально, оскільки відсутні підстави як для призначення покарання із застосуванням ст.69 КК України, так і для можливості звільнення останнього від відбуття покарання на підставі ст.75 КК України, з чим повністю погоджується апеляційний суд.

Окрім того, суд першої інстанції обґрунтовано не призначав додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки ОСОБА_10 таким правом не був наділений.

Часткове відшкодування моральних збитків в розмірі 2000 гривень після постановлення вироку в суді першої інстанції, не дають підстав в даному випадку апеляційному суду змінювати покарання.

На думку апеляційного суду, обране судом першої інстанції покарання відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, як самим обвинуваченим, так і іншими особами.

У відповідності до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд Волинської області,

У Х В А Л И В
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Турійського районного суду Волинської області від 14 березня 2017 року щодо нього без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді