У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"01" лютого 2018 р. слідчий суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , секретар судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна у рамках кримінального провадження унесеного до ЄРДР за № 0000716,

в с т а н о в и в :
ОСОБА_3 звернулася до слідчого судді із вказаним клопотання виходячи з того, що у рамках вказаного кримінального провадження, ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 03.11.2017 у справі № 755/15925/17, накладено арешт шляхом заборони розпорядження майном ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: грошові кошти у сумі 33212 (тридцять три тисячі двісті дванадцять) доларів США, 3430 (три тисячі чотириста тридцять) євро, 31000 ( тридцять одна тисяча) грн., які були вилучені 02.11.2017 під час обшук у будинку що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Клопотання заявник умотивовує тим, щов дійсності, частина із зазначених в ухвалі суду грошових коштів, а саме 5500 доларів США належать їй особисто.

Так, заявниця указує на те, що взимку 2016 року було пограбовано її будинок по АДРЕСА_2 .

Невстановлені до цього часу злочинці заволоділи належним їй та її чоловіку ОСОБА_5 матеріальними цінностями та грошовими коштами.

Після цього випадку та з урахуванням того, що заявниця працює за кордоном та рідко буває дома, вона передала певні заощадження, у тому числі 5500 доларів США, на зберігання матері ОСОБА_6 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , разом з своїм чоловіком ОСОБА_4 та іншими членами їх родини.

У той же час, 02.11.2017 СВ прокуратури м. Києва у рамках кримінального провадження унесеного до ЄРДР за № 0000716 було проведено обшук у будинку що розташований за адресою: АДРЕСА_1 в якому проживає ОСОБА_4 , під час якого виявлено та вилучено грошові кошти у сумі 33212 (тридцять три тисячі двісті дванадцять) доларів США, 3430 (три тисячі чотириста тридцять) євро, 31000 ( тридцять одна тисяча) грн. на які, ухвалою слідчого судді від 03.11.2017 накладено арешт.

Усі ці обставини, як відомо заявниці, зі слів ОСОБА_6 , були повідомлені нею 27.11.2017 під час допиту у якості свідка слідчому прокуратури міста Києва ОСОБА_7 , який пообіцяв сприяти скасуванню арешту грошових коштів та поверненню заощаджень. Проте, жодних дій щодо поверненню вилучених та заарештованих грошових коштів, слідчий ОСОБА_7 не вчинив.

На даний час, заявниця позбавлена права вільно та відкрито володіти і користуватися своїм майном, а тому просить скасувати з нього арешт у порядку ст. 174 КПК України з наведених нею у зверненні передумов.

У судове засідання сторони не прибули, від представник заявника ОСОБА_8 надійшла заява про розгляд справи у відсутність суб`єктів звернення, а тому слідчий суддя, у світлі норм ст.ст. 22, 26, 174 КПК України, перейшов до розгляду клопотання по суті та дослідивши наявні матеріали, приходить до наступного.
Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ст. 1 КПК України).
Питання арешту майна, а саме його накладення, скасування є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження (п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України).

Застосування заходів забезпечення кримінального провадження є неможливим, якщо потреби досудового розслідування не виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні (п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України).
Заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження (ч. 1 ст. 131 КК України).
При цьому, згідно ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
У цьому випадку, заявниця, як власник майна, у ході розгляду питання про його арешт участі не приймала, а тому, в силу норм ч. 1 ст. 174 КПК України в дійсності має право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково, яке, в силу цієї правової норми, повинно бути розглянуто слідчим суддею, адже кримінальне провадження у якому накладено такий арешт знаходиться на досудовому розслідуванні, з урахуванням такого.
У судовому засіданні встановлено, що третім слідчим відділом управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури м. Києва проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 12.06.2017 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 00000716, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

В рамках даного кримінального провадження 02.11.2017 було проведено обшук у будинку що розташований за адресою: АДРЕСА_1 в якому проживає ОСОБА_4 , під час якого виявлено та вилучено грошові кошти у сумі 33212 доларів США, 3430 євро, 31000 грн. на які, ухвалою слідчого судді від 03.11.2017 накладено арешт на підставі п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України, так як 02.11.2017 ОСОБА_4 було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, а відповідно до ч. 5 ст. 170 вказаного Кодексу в випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.
У той же час, в цей період, в ході розгляду даного клопотання заявниці установлено, що взимку 2016 року було пограбовано її будинок по АДРЕСА_2 , що власне слідує з даних відображених у копії витягу з кримінального провадження № 0002036 від 27.11.2017.

Невстановлені до цього часу особи заволоділи належним їй та її чоловіку ОСОБА_5 матеріальними цінностями та грошовими коштами.

Після цього випадку та з урахуванням того, що заявниця працює за кордоном, а саме у РФ, що випливає з довідок ТОВ «МАРС», вона передала певні заощадження, у тому числі 5500 доларів США, на зберігання матері ОСОБА_6 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , разом зі своїм чоловіком ОСОБА_4 та іншими членами їх родини.

Такі доводи заявниці можна сприймати, як слушні та дійсні, адже відповідно до наданих довідок про доходи ОСОБА_3 у ТОВ «МАРС» отримала за 2015 рік 2999210, 00 рублів, за 2016 рік - 3990037, 35 рублів, за 2017 рік 3377992, 75 рублів.

Як наслідок, є можливим те, що джерело набуття вказавного заявницею у зверненні майна, ураховуючи такі чинники, як час набуття та кошти (дохід) отриманий у попередній період та у період його вилучення слідчими, є реальним.

Сам по собі факт набуття цього майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, а тому заявниця має право на особисте приватне звернення за захистом своїх прав щодо усього майна, яке указане у зверненні, а не у його певній частці.

Дійсне джерело походження указаного майна, у свою чергу, також указує на те, що з нього має бути скасовано арешту у порядку ч. 1 ст. 174 КПК України, так як у відношенні його власника обставини визначені ч. 5 ст. 170 того ж Кодексу, у цьому кримінальному провадженні, не встановлені.
У той час, як ст. 1 протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З урахуванням того, що ст. 41 Конституції України закріплено гарантію, відповідно до якої право власності є непорушним.

Так, як у п. 33 Рішення ЄСПЛ у справі «Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands» від 27.10.1993 року та і у п. 38 Рішення ЄСПЛ у справі «Аnkel v. Switzerland» від 23.10.1996 року закріплено, що принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.
У п. 134 Рішення ЄСПЛ «Генадій Науменко проти України», п. 168 рішення у справі «Айдин проти Туреччини», п. 75 «Афанасьєв проти України», п. 207 рішення у справі «Ічаба проти Швейцарії» та багатьох інших рішеннях ЄСПЛ встановлено, що засіб правового захисту відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод («Право на ефективний засіб правового захисту») повинен бути ефективним на практиці, як і в теорії, у тому сенсі, що користуванню засобами захисту не повинно чинитися перешкод діями або бездіяльністю органів влади держави.
Адже, гарантія від втручання з боку держави та інших (третіх) осіб у здійснення власником своїх повноважень, перешкоджання перспективі протиправного позбавлення власника його майна, недопустимість дій, які суперечать інтересам власника, можливість захисту зазначеного права становить зміст принципу недоторканності (непорушності) права власності.

За змістом положень ст. 2 КПК України, при застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження має бути забезпечено дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Окрім того, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.
Таким чином, клопотання заявника підлягає задоволенню, адже лише у даний спосіб буде забезпечено ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, а арешт скасуванню, оскільки, на цей час, власник даного майна при відсутності обставин визначених кримінальним процесуальним законодавством фактично позбавлений права користування приватною власністю, що є не припустимим.
А тому, у відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, як-то того, що вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року), адже будь-яке втручання у те чи інше право особи право повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, зокрема необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу, бо необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52), тобто іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98), оскільки у справі "Бакланов проти Росії" (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі "Фрізен проти Росії" (рішення від 24 березня 2005 р.) ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було свавільним, а у справі "Ізмайлов проти Росії" (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має не становити "особистий і надмірний тягар для особи".
Таким чином, оскільки, у даному випадку, втручання у права заявника порушує "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, тобто становить "особистий і надмірний тягар для особи", та виходячи з того, що, на цей час, захист його прав можливий тільки шляхом задоволення клопотання, бо тільки в такий спосіб є можливим усунути усі наслідки дії та відновити стан, який найімовірніше існував би, якби не було вчинено цю дію, а саме шляхом застосування єдино можливого шляху виправлення наслідків у такий спосіб, щоб відновити, наскільки це можливо, ситуацію, яка існувала до проведення такої дії, враховуючи, що ЄСПЛ у справі «П`єрсак проти Бельгії» (Piersack v. Belgium) (Article 50), Series A № 85, C. 16, зазначив, що він «виходитиме з того принципу, що заявник має бути, по можливості, повернений у становище, в якому він перебував, адже таким чином підкреслюється верховенство обов`язку відновлення status quo ante, а в рішенні від 31 жовтня 1995 року у справі «Папамічалопулос та інші проти Греції» (Papamichalopoulos and Others v. Greece) (стаття 50), Series A № 330-B, суд застосував принцип restitutio in integrum та вказав, що виправлення здійсненого повинне, по можливості, усунути усі наслідки дії та відновити стан, який найімовірніше існував би, якби не було вчинено цю дію та застосувати в цих цілях всі можливі шляхи такого виправлення наслідків у такий спосіб, щоб відновити, наскільки це можливо, ситуацію, яка існувала до порушення (див. рішення у справах «Маестрі проти Італії» [ВП] (Maestri v. Italy [ВП]), заява № 39748/98, п. 47, ECHR 2004-І; «Ассанідзе проти Грузії» [ВПl] (Assanidze v. Georgia [ВП]), заява № 71503/01, п. 198, ECHR 2004-ІІ; «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» [ВП] (), заява № 48787/99, п. 487, ECHR 2004-VII).
Щодо питання скасування арешту накладеного ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 03 листопада 2017 року у справі № 755/15925/17 в цілому, то, у цій частині доводи автора звернення є безпідставними, так як за цим судовим рішенням арештовано й інше майно ОСОБА_4 , яке ОСОБА_3 не належить особисто, а тому, з цього питання клопотання задоволено бути не може.
Керуючись Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ст. ст. 170, 174,369-372, 376 КПК України, слідчий суддя
п о с т а н о в и в :
Клопотання задовольнити частково.

Арешт накладений, ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 03 листопада 2017 року у справі № 755/15925/17 на грошові кошти, а саме 5 500 (п`ять тисяч п`ятсот) доларів США, які були вилучені 02.11.2017 під час обшук у будинку що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , - скасувати.
Зобов"язати слідчого в особливо важливих справах третього слідчого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури м. Києва ОСОБА_7 повернути грошові кошти, а саме 5 500 (п`ять тисяч п`ятсот) доларів США, які були вилучені 02.11.2017 під час обшук у будинку що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , власнику ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В іншій частині у задоволенні клопотання відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає та є обов`язковою до виконання на всій території України.
Слідчий суддя: ОСОБА_1