Дата документу 05.02.2018
Справа № 334/2643/16-к
Провадження № 1-кп/334/21/18
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2018 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя

у складі: головуючого судді - ОСОБА_1

при секретарях - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю прокурорів - ОСОБА_5 , ОСОБА_6

потерпілого - ОСОБА_7

представника потерпілого - ОСОБА_8 , ОСОБА_9

обвинуваченого - ОСОБА_10

захисника - ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Запоріжжі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001261 від 15 лютого 2016 року за обвинуваченням: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, маючого вищу освіту, працюючого начальником цеху «Кераміка» в ТОВ «Кварц», не одруженого, зареєстрованого та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.286, ч.1 ст.135 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Обвинувачений ОСОБА_10 14 лютого 2016 року, приблизно о 22 годині 40 хвилин, керуючи автомобілем «ВАЗ 21099», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїжджій частині вул. Щаслива в напрямку вул. Брянської, збоку вул. Рельєфна у м. Запоріжжі. В цей же час, в районі будинку №3 по пров. Явірний, проїзну частину, рухаючись по позначеному дорожніми знаками та дорожньою розміткою пішохідному переході, перетинали пішоходи ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_7 . Обвинувачений, проїхав зазначений пішохідний перехід, після чого, розвернув керований ним транспортний засіб та продовжив рух у зворотному напрямку. Наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому ще перебували пішоходи ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_7 , та продовжували перетинати проїжджу частину зліва направо, за ходом руху обвинуваченого, маючи об`єктивну здатність виявити пішохідний перехід та пішоходів на ньому, діючи в порушення вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху України, згідно з яким: «водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека», своєчасних заходів до зменшення швидкості руху керованого ним транспортного засобу, аж до зупинки не застосував, дорогу пішоходам не надав, в результаті чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_7 передньою правою частиною кузова керованого автомобіля, після чого на вказаному автомобілі покинув місце події.

Згідно висновку судово-медичної експертизи №753 М від 02 березня 2016 року, пішоходу ОСОБА_7 , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: закритих осколкових навколосуглобових переломів обох кісток правої гомілки у верхній її третини зі зміщенням кісткових фрагментів, які кваліфікуються, як тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, які не є небезпечними для життя, але такими, що спричинили довготривалий розлад здоров`я, більше 21 дня. Множинні садна в області чола, обличчя, лівої кисті та правої гомілки (більш точна локалізація не зазначена), кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Згідно висновку судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження технічного стану транспортних засобів №247/16 від 15 квітня 2016 року автомобіль «ВАЗ 21099», реєстраційний номер НОМЕР_1 , до дорожньо-транспортної пригоди був технічно справним.

Згідно висновку судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортної пригоди № 226/16 від 18 квітня 2016 року в даній дорожньо-транспортній ситуації, дії водія автомобілю «ВАЗ 21099», реєстраційний номер НОМЕР_1 не відповідали вимогам п.18.1, Правил дорожнього руху України, що знаходиться у причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди. Водій ОСОБА_10 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода, шляхом виконання ним вимог п.18.1, Правил дорожнього руху України.

Він же, 14 лютого 2016 року, приблизно о 22 годині 40 хвилин, керуючи автомобілем «ВАЗ 21099», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїжджій частині вул. Щаслива в напрямку вул. Брянської, збоку вул. Рельєфна у м. Запоріжжі. В цей же час, в районі будинку №3 по пров. Явірний, проїзну частину, рухаючись по позначеному дорожніми знаками та дорожньою розміткою пішохідному переході, перетинали пішоходи ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_7 . Обвинувачений проїхав зазначений пішохідний перехід, після чого, розвернув керований ним транспортний засіб та продовжив рух у зворотному напрямку. Наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому ще перебували пішоходи ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_7 , та продовжували перетинати проїжджу частину зліва направо, за ходом руху обвинуваченого, маючи об`єктивну здатність виявити пішохідний перехід та пішоходів на ньому, діючи в порушення вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху України, згідно з яким: «водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека», своєчасних заходів до зменшення швидкості руху керованого ним транспортного засобу, аж до зупинки не застосував, дорогу пішоходам не надав, в результаті чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_7 передньою правою частиною кузова керованого автомобіля.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 753 М від 02 березня 2016 року, пішоходу ОСОБА_7 , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: закритих осколкових навколосуглобових переломів обох кісток правої гомілки у верхній її третини зі зміщенням кісткових фрагментів, які кваліфікуються, як тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, які не є небезпечними для життя, але такими, що спричинили довготривалий розлад здоров`я, більше 21 дня. Множинні садна в області чола, обличчя, лівої кисті та правої гомілки (більш точна локалізація не зазначена), кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Усвідомлюючи це, обвинувачений був зобов`язаний згідно п.2.10 г Правил дорожнього руху України вжити можливих заходів для надання першої медичної допомоги потерпілим, викликати карету швидкої допомоги, а якщо це неможливо, звернутися за допомогою до присутніх і відправити потерпілих до лікувального закладу. Незважаючи на це, обвинувачений будучи особою, яка поставила ОСОБА_7 в небезпечне для життя становище, перебуваючи в якому останній внаслідок безпорадного стану був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження, а також, будучи зобов`язаним після ДТП піклуватися про потерпілого і маючи таку об`єктивну можливість, заходів для надання допомоги ОСОБА_7 не прийняв: самостійно першу медичну допомогу не надав, карету швидкої допомоги не викликав, за допомогою до присутніх не звернувся, а втік з місця події, залишивши постраждалого на дорожньому покритті.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_10 свою провину у пред`явленому обвинувачені визнав частково та пояснив: що 14 лютого 2016 року він познайомився з дівчиною на вул. Ладозький в м. Запоріжжя. Після цього вирішили поїхати до кіоску громадського

харчування, котрий розташований на зупинці громадського транспорту, їхали вони у бік управління заводу ЗТЗ де розташований цей кіоск, проїхали вони разом десь пів дороги, як йому на телефон подзвонив приятель та попросив його забрати з вул. Ладозької в м. Запоріжжя. Десь по середині свого шляху він розвернувся та поїхав у зворотному напрямку на вул. Ладозьку. Коли він їхав назад помітив пішохідний перехід, котрий було позначеного дорожнім знаком, а також хлопців, яки переходили через пішохідний перехід. Потерпілий переходив пішохідний перехід та перебував десь посередині нього, коли він наїхав на нього правою стороною автомобіля, тобто пасажирською. Після цього зіткнення він зупинився приблизно десь на хвилину побачив, що з зупинки громадського транспорту біжать люди він об`їхавши цих людей поїхав далі у бік Бородінської лікарні, піч час ДТП потерпілий своїм тілом розбив йому на автомобілі лобове скло, оскільки воно було розбите і зважало обзору він зупинив автомобіль та видавив з середини автомобіля лобове скло. Дівчина яка їхала разом з ним вийшла з автомобіля на Бородінському мікрорайоні. Він залишивши її поїхав далі проїхавши певну відстань зупинився біля залізничного переїзду, залишив там автомобіль, а сам пішов на місце де трапилась пригода, щоб подивитись, що з тим хлопцем якого він збив від залізничного переїзду до місця пригоди десь метрів 500-600. Прийшовши на місце пригоди вже нікого не було, часу між пригодою і коли він повернувся минуло хвилин 15. Крім цього він пройшов біля зупинки громадського транспорту, яка розташована неподалік він пішохідного переходу де сталась подія і від людей почув, що потерпілого якого він збив приятелі ні кареті швидкої допомоги відвезли до лікарні. Після цього він повернувся до автомобіля переїхав до лісної смуги, яка розташована у Бородінському мікрорайоні і там стояв, після цього вирішив поставити автомобіль у гараж який розташований по вул. Істоміна, який належав його знайомому. Зранку 15 лютого 2016 року повідомив своїм близьким про подію. З ранку цього ж дня його батько пішов у лікарню до потерпілого, щоб дізнатись про його стан здоров`я. Після цього вони вже у двох ходили у лікарню до потерпілого та пропонували йому гроші на лікування. Через декілька днів до них додому приходив хлопець, який представився як брат потерпілого і сказав йому та батькам, щоб вони сплати кошти на лікування у розмірі 100000 гривень.

Незважаючи на те, що ОСОБА_10 у вчинених злочинах свою провину визнав частково, його вина повністю знайшла своє підтвердження, а саме:

поясненнями потерпілого ОСОБА_7 який у судовому засіданні пояснив, що 14 лютого 2016 року приблизно між 23 годиною та 24 годиною вечора він разом зі своїми приятелями ОСОБА_14 та ОСОБА_15 повертались додому. Неподалік від 9 міської лікарні вирішили по пішохідному переходу перейти проїзну частину, даний пішохідний перехід був позначений дорожнім знаком та розміткою, крім цього він був освітлений. Коли вони стояли на узбіччі даного переходу та вже збирались переходити побачили автомобіль котрий знаходився метрів за п`ятдесят від пішохідного переходу та котрий наближався до даного пішохідного переходу зі швидкістю приблизно кілометрів 70 та не збирався зупинятись, щоб надати їм можливість перейти через нього. Однак його приятелі почали переходити через даний пішохідний перехід в цей час обвинувачений проїхав між ними тобто позаду ОСОБА_16 але по переду ОСОБА_17 коли вони вже були на пішохідному переході приятелі рукою показали обвинуваченому на пішохідний перехід. Після цього він почав переходити через проїзну частину по цьому ж пішохідному переходу, в цей час обвинувачений від`їхавши приблизно метрів сто різко загальмував та розвернувся на проїзній частині та почав рухатись назад він майже завершив перехід але в цей час обвинувачений на своєму автомобілі збив його, удар прийшовся правою стороною автомобіля тобто стороною пасажира, збивав він навмисно. Під час удару від вдарився головою о лобове скло, але обвинувачений не зупинився а протяг його своїм автомобілем на відстань приблизно метрів 10-15. Після удару він впав і до нього підбігли його приятелі ще пам`ятає швидку допомогу, після цього втратив свідомість. Після всіх цих подій вже пізніше у лікарні обвинувачений пропонував йому дві тисячі гривень на лікування та після лікування зобов`язувався сплатити певні кошти в рахунок компенсації. Після лікування у лікарні йому 30 червня 2016 року було встановлено другу групу інвалідності.

поясненнями свідка ОСОБА_18 , яка у судовому засіданні пояснила, що 14 лютого 2016 року вона разом зі своїми подругами гуляла по ОСОБА_19 мікрорайоні до них на автомобілі під`їхав обвинувачений вийшов з автомобіля та підійшов до них, вони усі разом спілкувались.

Після цього обвинувачений залишив номер свого телефону та сказав, що йому потрібно у справах та поїхав, сказавши, що скоро приїде. Його не було достатньо довго і вона вирішила йому подзвонити, подзвонивши спитала чи він приїде, він сказав, що зараз буде. Після цього невдовзі приїхав обвинувачений вони продовжили спілкуватись. Оскільки вже був пізній час вона спросила в нього чи не відвезе він її та подруг додому, вона в той час мешкала у АДРЕСА_2 , оскільки громадський транспорт вже не ходив, він погодився. Вона разом зі своєю подругою ОСОБА_20 сіли в автомобіль, спочатку вони відвезли додому на вул. Каховську Вікторію, а вже після обвинувачений повіз її додому під час поїздки сказав, що хоче їсти та запропонував заїхати щось купити попоїсти, вона погодилась. Вони поїхали на ОСОБА_21 , після цього повернулись на Правий берег та їхали у напрямку 9 міської лікарні у цей час вона побачила, що якісь хлопці стоять біля пішохідного переходу та намагаються перейти проїзну частину дороги. В той час коли вони вже були на пішохідному переході він не надав їм можливість перейти по пішохідному переходу, а проїхав повз них після цього проїхавши від пішохідного переходу метрів сто почав розвертатися, вона в нього спитала «Куди ти зібрався?», він нічого не відповів та продовжив розвертатись, хоча вони збирались їхати в сторону нічних кіосків, щоб купити попоїсти. Він розвернувся, натиснув педаль газу та умисно поїхав на пішоходів, вона не могла зрозуміти, що відбувається в цей час почула удар і лобове скло посипалось на неї вона його притримала руками, щоб воно не впало на неї. Після цього вона йому сказала, щоб він зупинився, оскільки він напевно на смерть збив людину, але він їй сказав закрити рота, та сидіти тихо, оскільки почав хвилюватись, почав в голос говорити, що робити далі, потім він сказав, що йому потрібно сховати машину та він знає, що тут неподалік є гараж і вони поїхали прямо, потім повернули на ліво після цього вона пам`ятає, що вони переїздили залізно дорожню колію. Пам`ятає, що зупинились десь у приватному секторі вона увесь цей час руками тримала лобове скло, після цього обвинувачений вийшов з автомобіля обійшов його взяв руками лобове скло та кинув його на землю. Після цього спитав у неї чи поїде вона з ним далі, вона сказала, що ні, та вийшла з автомобіля та пішки повернулась до 9 міської лікарні на те місце де відбулось ДТП. Підійшовши на місце ДТП побачила невідомих хлопців та працівників поліції, яким повідомила, що вона була пасажиром у автомобілі який здійснив наїзд на пішохода. Вони їй сказали зачекати, щоб потім вони її змогли допитати.

поясненнями свідка ОСОБА_12 , який у судовому засіданні пояснив, що 14 лютого 2016 року приблизно о 23 годині він разом з ОСОБА_17 та ОСОБА_22 поверталися додому та підійшли до пішохідного переходу який розташований по вул. Щасливій неподалік від 9 міської лікарні для того, щоб перейти проїзну частину, коли він та ОСОБА_17 перебували на пішохідному переході побачили автомобіль ВАЗ 21099 червоного кольору але зрозуміли, що вони встигнуть перейти проїзну частину, але в цей час почули, що автомобіль почав набирати швидкість та проїхав через пішохідний перехід позаду нього але попереду ОСОБА_17 зі швидкістю приблизно кілометрів 70 на годину. Після цього обвинувачений проїхавши метрів 50 різко загальмував, розвернувся на автомобілі та поїхав у їх сторону, автомобіль дуже швидко набирав швидкість в той час вони завершили перехід проїзної частини дороги, а ОСОБА_23 був десь приблизно по середині проїзної частини дороги, обвинувачений його збив своїм автомобілем, правою стороною автомобіля, тобто пасажирською стороною. ОСОБА_23 вдарився головою об лобове скло автомобіля, обвинувачений не збавляючи швидкості протягнув ОСОБА_24 приблизно метрів з 10 та продовжив свій рух не зупиняючись. Він разом з ОСОБА_17 підбігли до ОСОБА_24 , щоб надати йому допомогу, ОСОБА_17 залишився з ОСОБА_22 а він побіг у 9 міську лікарню, щоб викликати швидку допомогу. Прибігши у 9 міську лікарню повідомив, що збили людину, йому сказали щоб викликав швидку допомогу телефоном, він подзвонив за номером швидкої допомоги, швидка приїхала хвилин через 15-20. Крім цього зазначив що коли повз них проїжджав автомобіль обвинуваченого він бачив, що на передньому сидінні сидить пасажир, хто це був він не встиг розгледити. Пізніше підійшла дівчина яка повідомила працівникам поліції, що вона їхала разом з обвинуваченим в автомобілі.

поясненнями свідка ОСОБА_13 , який у судовому засіданні пояснив, що 14 лютого 2016 року приблизно о 24.00 годині він разом з ОСОБА_15 та ОСОБА_22 поверталися додому та підійшли до пішохідного переходу який розташований по вул. Щасливій неподалік від

9 міської лікарні для того, щоб перейти проїзну частину. Коли він та ОСОБА_25 перебували на пішохідному переході побачили автомобіль ВАЗ 21099 червоного кольору, який на швидкості приблизно кілометрів 70 на годину під`їжджав до пішохідного переходу та не зупиняючись проїхав повз нас, тобто позаду ОСОБА_16 але по переду нього, проїхавши на відстань приблизно метрів сто різко загальмував, під час гальмування машину розвернуло. Обвинувачений викрутив руль та поїхав у їх бік. В цей момент він та ОСОБА_25 завершили перехід, а ОСОБА_23 був приблизно десь по середині проїзної частини, обвинувачений вдарив його правою стороною автомобіля та проволок своїм автомобілем ОСОБА_24 десь метрів з 10 та перекотившись через капот автомобіля ОСОБА_23 впав та опинився на лівій частині автодороги тобто на протилежному від них боці. Обвинувачений автомобіль не зупиняв, а як їхав так і продовжив свій рух. Він підбіг до ОСОБА_24 , щоб надати допомогу, а ОСОБА_26 побіг у 9 міську лікарню щоб викликати швидку медичну допомогу. У цей час до нього під`їхав таксист, який повідомив, що бачив ВАЗ 21099 червоного кольору з розбитим лобовим склом. Пізніше під`їхала швидка допомога та забрала ОСОБА_24 у лікарню він поїхав разом з ним, а ОСОБА_26 залишився на місці пригоди. Пізніше йому сказали, що на місце ДТП повернулась дівчина яка разом їхала з обвинуваченим в автомобілі та надає свої свідчення.

Окрім показань потерпілого, свідків, винність обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.286, ч.1 ст.135 КК України, повністю підтверджується дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами по справі, зокрема:

постановою про визнання речовим доказом та приєднання до матеріалів кримінального провадження від 15 лютого 2016 року (а.с.90), згідно якої вилучений в ході огляду транспортний засіб ВАЗ-21099, державний номерний знак НОМЕР_1 визнано речовим доказом та залишено на відповідальне зберігання на території майданчику тимчасового тримання СВ Ленінського ВП ГУНП в Запорізькій області;

постановою про визнання речовим доказом та приєднання до матеріалів кримінального провадження від 15 лютого 2016 року (а.с.91), згідно якої вилучений в ході огляду предмет, а саме: лобове скло автомобіля ВАЗ-21099, державний номерний знак НОМЕР_1 визнано речовим доказом та передане на відповідальне зберігання в камеру речових доказів СВ Ленінського ВП ГУНП в Запорізькій області;

протоколом огляду місця події від 15 лютого 2016 року та фото-таблицею до нього (а.с.92) відповідно до котрого за вказівками водія ОСОБА_10 , огляд проводиться у зеленій зоні із насаджень, що розташовані поблизу буд. АДРЕСА_3 . ОСОБА_10 вказав на місце де розташоване лобове скло його автомобіля ВАЗ-21099, НОМЕР_1 , яке він видавив з рами автомобіля, безпосередньо після вчинення ДТП. Вказане лобове скло має пошкодження у вигляді множинних тріщин які мають форму «павутиння». ОСОБА_10 пояснив, що безпосередньо після вчинення ДТП він приїхав на це місце, де вибив вказане лобове скло з місця його посадки в автомобілі, після чого поїхав з цього місця. При цьому дівчина на ім`я ОСОБА_27 яка була в якості пасажира з якою він познайомився в цей вечір, залишилась на даному місці і їхати далі з ним відмовилась.

- виявлене під час огляду лобове скло після завершення огляду було вилучено.

полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ 8055649 (а.с.95) ВАЗ 21099, державний номерний знак НОМЕР_1 , власником котрого є ОСОБА_28 ;

висновком експерта №753М від 02 березня 2016 року (а.с.96-97), згідно якого закриті осколкові навколосуглобові переломи обох кісток правої гомілки у верхній її третині зі зміщенням кісткових фрагментів у ОСОБА_7 кваліфікуються як тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості безпечні для життя, але які спричинили за собою тривалий розлад здоров`я, більше 21 дня («Правила судово-медичного визначення ступенів тяжкості тілесних ушкоджень, 1995р. »);

- множинні садна в області чола, обличчя, лівої кисті та правої гомілки (більш точна локалізація не зазначена) у ОСОБА_7 кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження («Правила судово-медичного визначення ступенів тяжкості тілесних ушкоджень, 1995р.»);

- ці ушкодження утворилися від дії тупих предметів і могли виникнути в результаті ударів виступаючими частинами автомобіля, що рухається з подальшим падінням на дорожнє покриття.

- висновком експерта №247/16 від 15 квітня 2016 року МВС України Запорізького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України та ілюстрованою таблицею до нього (а.с.100-107) було встановлено, що на момент проведення дослідження робоча гальмівна система, рульове керування та ходова частина автомобіля ВАЗ-21099, державний номерний знак НОМЕР_1 знаходились у працездатному стані;

- висновком експерта №226/16 від 18 квітня 2016 року МВС України Запорізького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України (а.с.110-115) було встановлено, що в даній дорожньо-транспортній ситуації, виходячи з наданих вихідних даних, які наведені в постанові про призначення даної експертизи, водій автомобіля ОСОБА_10 повинен був діяти у відповідності до вимог пп. 12.2, 18.1 Правил дорожнього руху України;

- в даній дорожньо-транспортній ситуації, виходячи з наданих вихідних даних, які наведені в постанові про призначення даної судової експертизи, в діях водія ОСОБА_10 вбачаються невідповідності вимогам п.18.1 Правил дорожнього руху України, які знаходяться в причинному зв`язку з подією даного ДТП;

- технічна можливість у водія автомобіля ОСОБА_10 запобігти наїзду на пішохода залежала від виконання ОСОБА_10 вимог п.18.1 Правил дорожнього руху України;

- аналізуючи пояснення водія ОСОБА_10 зафіксовані в протоколі додаткового огляду місця події необхідно зробити висновок, що його пояснення стосовно маневру розвороту та розташування на проїжджій частині після виконання маневру розвороту є технічно не спроможними, за причиною описаною в дослідницький частині питання №5. Перевірити пояснення водія автомобіля «ВАЗ-21099» ОСОБА_10 в частині дій пішохода не є можливим із-за не інформативності даних наведених ОСОБА_10 ;

- перевірити пояснення водія автомобіля ВАЗ-21099 ОСОБА_10 стосовно швидкості руху керованого ним транспортного засобу не надається можливим, оскільки відсутня будь яка слідова інформація за допомогою якої можливо встановити швидкість руху автомобіля;

- в даній дорожній ситуації при ширині проїжджої частини 9 метрів водій автомобіля «ВАЗ-21099» не має технічної можливості виконати маневр розвороту одним маневром;

- вирішення питання про те якою повинна бути максимальна швидкість автомобіля під час виконання даного маневру позбавлено технічного глузду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 94 КПК України (оцінка доказів), суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили (ч. 2 ст. 94 КПК України).

Судом всебічно, повно та неупереджено досліджено всі обставини кримінального провадження, надано оцінку кожному доказу з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Даючи оцінку наданим стороною обвинувачення доказам, суд враховує, що вони отримані у передбачений КПК України спосіб, істотного порушення прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, під час отримання таких доказів допущено не було, тому суд визнає, що вони є належними та допустимими.

Відповідно до ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом; сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню; процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо

підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Доказ визнається допустимим, відповідно до ст. 86 КПК України якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом; недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення

Згідно вимог чинного кримінального законодавства, кримінальне правопорушення, передбачене ст.286 КК України характеризується трьома ознаками а) діянням б) наслідками в) причинним зв`язком між діянням і наслідками. Діяння (дія чи бездіяльність) полягає в порушенні правил безпеки руху й експлуатації транспорту, а саме: Правил дорожнього руху України, введених в дію з 01 січня 2002 року, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року.

Що стосується ст. 135 КК України, то суд зазначає наступне. Суспільна небезпека цього злочину полягає у нехтуванні моральними і правовими нормами, що зобов`язують надавати допомогу людям, які перебувають у небезпечному для життя стані. Об`єктом злочину є життя і здоров`я особи. Потерпілим від цього злочину є особа, яка характеризується сукупністю двох ознак. Так, вона: а) перебуває в небезпечному для життя стані; б) позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через малолітство, старість, хворобу або внаслідок іншого безпорадного стану. Небезпечний для життя стан може означати, коли була збита автомобілем, залишилась на проїзній частині дороги. Причини, через які особа потрапила в небезпечний для життя стан (її власна необережна чи умисна поведінка або причини об`єктивного характеру), не мають значення для кваліфікації злочину. З об`єктивної сторони злочин полягає у суспільно небезпечній бездіяльності, що виражається у залишенні без допомоги вказаної особи. Залишення без допомоги передбачає невжиття особою заходів, необхідних для відвернення небезпеки для життя потерпілого. Злочин вважається закінченим з моменту ухилення від надання допомоги особі, що перебуває в небезпечному для життя стані, незалежно від того, наскільки ефективною могла бути така допомога. Суб`єкт злочину спеціальний. Ним можуть бути лише дві категорії осіб, а саме ті, які: 1) первісно зобов`язані були піклуватися про потерпілого і мали можливість надати йому допомогу; 2) самі поставили потерпілого в небезпечний для життя стан. Правовий обов`язок піклуватися про осіб, які знаходяться в небезпечному для життя стані, може бути обумовлений законом чи іншим нормативним актом, а також цивільно-правовим договором. Тобто ОСОБА_10 скоївши наїзд на пішохода і зникнувши з місця події, залишив потерпілого на проїзній частині дороги, тобто саме він має нести відповідальність за сукупністю злочинів, передбачених ст. ст. 135 і 286 КК України. З суб`єктивної сторони злочин характеризується прямим умислом: винний усвідомлює суспільне небезпечний характер своєї бездіяльності, а саме те, що він залишає без допомоги особу, яка перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, те, що він зобов`язаний піклуватися про особу і має реальну можливість надати їй допомогу, або що він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан і бажає чинити саме так.

Суд вважає, що обвинувачений ОСОБА_10 вину у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 286 КК України та ч. 1 ст. 135 КК України, а саме: невиконання п.18.1, 12.2 та 2.10 Правил дорожнього руху України та залишення місця пригоди, що знаходиться в прямому причинному зв`язку з наслідками, що настали, а саме: допустив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , визнав частково.

Оцінюючи вищевказані зібрані та перевірені докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, суд приходить до беззаперечного висновку, що вина ОСОБА_10 у порушенні вимог п.18.1, 12.2 та 2.10 Правил дорожнього руху та залишення місце ДТП при керуванні автомобілем ВАЗ-21099, реєстраційний номер НОМЕР_1 , перебуває в прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків - спричинення середнього та легкого ступеню тяжкості тілесних ушкоджень ОСОБА_7 доведеною в повному обсязі, показами потерпілого, свідків, письмовими доказами, в т.ч. висновками експертиз.

За таких підстав, суд прийшов до висновку про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.286 та ч.1 ст.135 КК України, яке відповідає фактичним обставинам справи і підтверджується дослідженими в судовому засіданні та детально викладеними у вироку доказами, яким суд дав всебічну і об`єктивну оцінку в їх сукупності.

Суд вважає вину ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.135 КК України та ч.1 ст.286 КК України, а саме: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом та завідомо залишення без допомоги особи, яка перебувала в небезпечному для життя стані, тобто залишення в небезпеці, що спричинило середнього та легкого ступеню тяжкості тілесних ушкоджень потерпілому, доведеною.

Обставини, які характеризують особу обвинуваченого.

Згідно паспорту серії НОМЕР_2 , виданого 06 червня 2008 року обвинувачений ОСОБА_10 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Запоріжжі, відповідно, на момент вчинення злочину був повнолітнім та є громадянином України.

Відповідно до вимоги про судимість №129-19042016/23008 від 19 квітня 2016 року ОСОБА_10 раніше не судимий.

Згідно довідки КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня Запорізької обласної ради» обвинувачений ОСОБА_10 за психіатричною допомогою не звертався та на обліку в лікаря - психіатра не перебуває.

Відповідно до довідки ЗОНД обвинувачений ОСОБА_10 до лікаря нарколога не звертався та на обліку не перебуває.

Обґрунтування судом призначення обвинуваченому ОСОБА_10 міри та виду покарання.

Так, санкція ч. 1 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді штрафу від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого та ч. 1 ст. 135 КК України передбачає покарання у виді обмеження волі на строк до двох років або позбавленням волі на той самий строк.

Згідно ч.2 ст.12 КК України - злочином невеликої тяжкості є злочин, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років, або інше, більш м`яке покарання за винятком основного покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ч.2 ст.12 КК України злочини, вчинені обвинуваченим ОСОБА_10 , є злочинами невеликої тяжкості.

У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (із змінами) звернуто увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. При цьому, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Крім цього як зазначив Пленум Верховного Суду України у пункті 20 постанови від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України №18 від 19 грудня 2008 р.), при призначенні покарання за ст.286 КК суди мають ураховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію транспортних засобів,

тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених в санкції статті Основної частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 Рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд з прав людини вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 25 жовтня 2003 року, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставин, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_10 згідно ст. 66 КК України, судом встановлено не було.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_10 згідно ст. 67 КК України, судом встановлено не було.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Отже, ці дані підлягають обов`язковому врахуванню.

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції відповідної частини статті кримінального закону, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Виходячи з принципів законності, справедливості, індивідуалізації і достатності покарання, досягнення мети виправлення обвинуваченого ОСОБА_10 , фактичних обставин справи, думку потерпілого про призначення обвинуваченому самої суворої міри покарання, тобто у вигляді реального його відбуття, а також враховуючи дані про особу обвинуваченого, раніше не судимим, а також поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, він усвідомлюючи свою провину в судовому засіданні провину визнав частково, не зробивши належних висновків, добровільно частково відшкодував потерпілому ОСОБА_7 матеріальну шкоду на лікування у розмірі 1882,80 грн., суд вважає за необхідне призначити йому покарання не в максимальних межах санкцій ч.1 ст.286 КК України та ч.1 ст.135 КК України, із застосуванням ст.70 КК України, та вважає, що призначене покарання є достатнє для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Тобто, визначене покарання, на думку суду, є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_10 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Суду не надано посвідчення водія, що видане ОСОБА_10 , однак в судовому засіданні обвинувачений не заперечував, що право керування транспортними засобами має, тому суд на підставі ч.1 ст.55 КК України, ч.1 ст.286 КК України застосовує додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, що узгоджується з роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 «Про практику застосування судами України

законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23 грудня 2005 року.

В частині пред`явленого по справі цивільного позову суд приходить до наступного.

Потерпілим ОСОБА_7 було пред`явлено цивільний позов який впродовж судового розгляду було неодноразово уточнено про стягнення на його користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди завданої злочином суму в розмірі 5328,93 грн., витрат на правову допомогу у розмірі 7000 гривень та в рахунок відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 50000 грн.

В ході розгляду справи потерпілим ОСОБА_7 та його представником адвокатом ОСОБА_8 було заявлено клопотання про залишення цивільного позову про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 5328,93 грн. без розгляду.

Враховуючи викладене, зважаючи на положення цивільно-процесуального закону, суд вважає за необхідне клопотання задовольнити та цивільний позов в частині відшкодування матеріальної шкоди залишити без розгляду.

В частині цивільного позову потерпілого до обвинуваченого про стягнення коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди, суд, вислухавши пояснення потерпілого, його представника, обвинуваченого, інших сторін кримінального провадження, дослідивши матеріали справи, вважає, що він підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року (зі змінами та доповненнями), при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Враховуючи, що в судовому засіданні доведено вину ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, суд вважає, що вчиненням даних кримінальних правопорушень обвинуваченим беззаперечно спричинено моральну шкоду потерпілому, яка пов`язана з тим, що внаслідок отриманих тілесних ушкоджень потерпілим був перенесений шок, тяжкі фізичні болючі муки, страждання, оскільки змінився його звичний уклад життя, він змушений знаходитись тривалий час на лікуванні, внаслідок чого втратив роботу хоча він і не працював офіційно але це було єдине джерело його доходу, на цей час стан його здоров`я є незадовільним, він не має можливості працювати.

Разом з тим, суд вважає, що заявлений потерпілим розмір моральної шкоди в сумі 50000 грн. підлягає задоволенню частково.

При визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з обвинуваченого на користь потерпілого, суд враховує ступінь морального болю, характер і тривалість страждань потерпілого, істотність вимушених змін в життєвих стосунках потерпілого, порушення нормального способу життя, порушення звичних умов життя та втрати життєвих зв`язків, які також викликають душевні переживання у потерпілого.

Враховуючи викладене вище, керуючись принципом розумності та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_10 на користь потерпілого моральну шкоду в розмірі 35000 грн., оскільки саме у такій сумі вона у сукупності відповідатиме характеру і обсягу спричинених страждань та іншим негативним наслідкам, що настали і не призведе до безпідставного збагачення, а тільки компенсує завдану потерпілому шкоду.

Крім цього потерпілий та його представник просили суд стягнути з обвинуваченого понесені потерпілим судові витрати на правову допомогу в даному кримінальному провадженні в сумі 7000 грн., на підтвердження чого подали необхідні документи.

Зважаючи на викладене, суд вважає, що з обвинуваченого на користь потерпілого підлягають стягненню витрати на правову допомогу в сумі 7000 грн.

Відповідно ч. 4 ст. 174 КПК України, суд, одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Долю речових доказів вирішити відповідно до ст.100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 369-371, 373, 374 КПК України, суд
ЗАСУДИВ:

ОСОБА_10 визнати винним у скоєнні злочинів, передбачених ч.1 ст.286, ч.1 ст.135 КК України та призначити йому покарання:

- за ч.1 ст.286 КК України у вигляді 1 (одного) року обмеження волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки;

- за ч.1 ст.135 КК України у вигляді 1 (одного) року позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинання м`якого покарання більш суворим остаточне покарання ОСОБА_10 призначити у вигляді 1 (одного) року позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

Строк покарання ОСОБА_10 обчислювати з моменту взяття його під варту.

ОСОБА_10 запобіжний захід до набрання вироком законної сили, залишити без змін особисте зобов`язання.

Цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної шкоди, - залишити без розгляду.

Цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_10 про відшкодування моральної шкоди, - задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 моральну шкоду в сумі 35 (тридцять п`ять тисяч) гривень.

Стягнути із ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 процесуальні витрати на правову допомогу в сумі 7000 (сім тисяч) гривень.

В іншій частині цивільного позову відмовити.

Арешт накладений ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя 17 березня 2016 року на автомобіль ВАЗ-21099, державний номерний знак НОМЕР_1 скасувати.

Автомобіль ВАЗ-21099, державний номерний знак НОМЕР_1 , який знаходиться на зберіганні на території майданчику тимчасового тримання СВ Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області, повернути законному власнику ОСОБА_28 за належністю.

Речові докази:

- лобове скло з автомобіля «ВАЗ-21099», реєстраційний номер НОМЕР_1 , котре по даному кримінальному провадженню визнано речовим доказом та перебуває на відповідальному зберіганні в камері схову речових доказів Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області знищити.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на вирок може бути подана до апеляційного суду Запорізької області через Ленінський районний суд м. Запоріжжя протягом 30 діб з дня його проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні, надіслати копію судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя: ОСОБА_1