Справа №577/2264/15-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/788/38/18 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Невиконання судового рішення
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 січня 2018 року колегія суддів з розгляду справ та матеріалів кримінального судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 зі змінами та доповненнями першого заступника прокурора Сумської області ОСОБА_8 , та обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 04 листопада 2015 року, відносно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Конотоп Сумської області, українця, громадянина України, з незакінченою вищою освітою, одруженого, працюючого директором оздоровчого табору «Мрія» відділу освіти Конотопської міської ради, проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України,

ВСТАНОВИЛА:
До Апеляційного суду Сумської області надійшли апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 , яка в послідуючому була змінена та доповнена першим заступником прокурора Сумської області ОСОБА_8 , та обвинуваченого ОСОБА_9 в яких:

- в якій прокурор просив змінити оскаржуваний ним вирок відносно ОСОБА_9 в частині призначеного покарання, а саме зменшити розмір призначеного ОСОБА_9 штрафу із 17 000 грн. до 8 500 грн.;

- обвинувачений ОСОБА_9 просить вирок суду скасувати та закрити відносно нього кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.

Даним вироком ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України та призначено покарання у виді 17 000 грн. штрафу.

В обґрунтування своїх вимог у зміненій та доповненій апеляційній скарзі прокурор вказує на неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність в частині призначеного обвинуваченому покарання, оскільки суд першої інстанції в порушення вимог ч. 2 ст. 416 КПК України призначив ОСОБА_9 більш суворе покарання, ніж було визначене вироком від 23 грудня 2014 року, який був скасований ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 16 квітня 2015 року не з підстав призначення м`якого покарання та провадження повернуто на новий судовий розгляд.

Обвинувачений ОСОБА_9 наголошує на відсутності в його діях складу інкримінованого йому злочину, оскільки вважає, що відповідальність за ч. 1 ст. 382 КК України настає за умисне не виконання судового рішення, що набрало чинності, або перешкоджання його виконанню, а в його діях був відсутній умисел, направлений на ухилення від виконання судового рішення, бо виконати рішення суду знести гараж він був позбавлений можливості з об`єктивних причин, через наявне захворювання спини та за відсутності у нього 90 000 грн. коштів на проведення відповідних робіт. Також вказує і на те, що відповідальність настає за невиконання рішення суду, а не за невиконання виконавчого листа чи то постанови державного виконавця, а під час судового розгляду кримінального провадження жодного судового рішення досліджено не було. Крім того, вказує на допущене судом першої інстанції порушення кримінального процесуального закону, оскільки обвинувальний акт йому було вручено 12 червня 2013 року, тобто до його складання та затвердження 13 червня 2013 року.

Як встановив суд першої інстанції, ОСОБА_9 визнаний винним в тому що, у 2009 році в АДРЕСА_1 самовільно, не маючи на те відповідного дозволу, на власній земельній ділянці поряд з будівлями на суміжній земельній ділянці ОСОБА_10 , проживаючої в АДРЕСА_1 , збудував одноповерховий цегляний гараж розміром 6 х 12 м., що суперечило протипожежним вимогам будівництва. Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 13 жовтня 2011 року у справі № 2-234/2011 р. ОСОБА_9 зобов`язано за власний рахунок знести самовільно побудований гараж за вказаною адресою. На виконання рішення суду видано виконавчий лист та 19 січня 2012 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження. При цьому, державний виконавець неодноразово попереджав ОСОБА_9 про необхідність виконання рішення суду, приймав відносно нього передбачені законом заходи впливу з метою примусу до виконання рішення суду та попереджав його про кримінальну відповідальність за умисне не виконання судового рішення. Незважаючи на це ОСОБА_9 , з 13 жовтня 2011 року по час розгляду справи по суті, умисно не виконав рішення суду та ніяких суттєвих заходів для знесення самовільно збудованого гаражу не здійснив.

Інші учасники апеляційні скарги на вирок не подавали.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час судового розгляду його апеляційної скарги до суду не з`явився, про неможливість своєї явки в судове засідання надав колегії суддів відповідну заяву, в якій висловив свою позицію щодо звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України та не клопотав перед судом про відкладення судового засідання на іншу дату, а також зважаючи на те, що в зміненій та доповненій апеляційній скарзі прокурора не ставиться питання про погіршення становища обвинуваченого ОСОБА_9 , колегія суддів, керуючись ч.4 ст. 405 КПК України вважає за можливе апеляційний розгляд даного кримінального провадження здійснити за відсутності апелянта ОСОБА_9 та потерпілої, яка теж є належним чином повідомленою про час, дату та місце розгляду кримінального провадження.

Тому заслухавши доповідь судді, думку прокурора ОСОБА_6 , яка підтримала вимоги зміненої апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні, та заперечувала проти задоволення вимог апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_9 також вважала, що обвинувачений ОСОБА_9 підлягає звільненню від відбування призначеного покарання на підставі п.3 ч.1 ст. 49 та ч.5 ст. 74 КК України, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Так, основні доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_9 зводяться до його незгоди з тим, що в його діянні є склад злочину, зокрема наявність умислу та відсутність об`єктивної сторони злочину. Він не заперечує сам факт самовільного будування ним гаражу без відповідних на те дозволів, однак при цьому стверджує про те, що він не мав умислу не виконувати рішення суду про його знесення за власний рахунок, а в нього були відсутні реальні можливості для вжиття заходів по виконанню вказаного рішення, зокрема слабке здоров`я та відсутність необхідних коштів для залучення техніки по знесенню самовільно побудованої будівлі. Тому, свою вину в інкримінованому йому злочині передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України ОСОБА_9 не визнає та вважає ухвалений відносно нього вирок суду незаконним і таким, що підлягає безумовному скасуванню.

Колегія суддів не може погодитись з такими доводами апеляційної скарги обвинуваченого, оскільки вони повністю спростовуються наявними в матеріалах доказами, яким суд першої інстанції дав належну оцінку, а тому колегія суддів вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні умисного невиконання рішення суду, що набрало законної сили, повністю знаходить своє місце та він обґрунтовано визнаний винним у вчиненні вказаного кримінального правопорушення.

Так, суд першої інстанції, врахував пояснення представника потерпілої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 яка вказала на те, що згідно рішення Конотопського міськрайонного суду від 13 жовтня 2011 року ОСОБА_9 було зобов`язано знести незаконно збудований гараж за власний рахунок, але рішення суду він так і не виконав та не бажає виконувати, хоч він і має певні захворювання, однак не позбавлений статусу працездатної особи, має постійне місце роботи, навчається та разом з цим, після винесення рішення про знесення незаконно побудованої будівлі звернувся до до Інспекції ДАБК у Сумській області з заявою про прийняття її в експлуатацію. Наголосила про те, що права ОСОБА_10 до цього часу безпідставно не відновлені. З такими поясненнями представника погодилася і представник потерпілої ОСОБА_10 ОСОБА_12 , в ході судового розгляду справи їх підтримала.

Свідок ОСОБА_13 , допитаний судом першої інстанції в ході розгляду справи, вказав, що брав участь в будуванні гаража ОСОБА_9 , однак у проханні останнього, з яким він звернувся навесні чи влітку 2014 року, він відмовив.

Свідок ОСОБА_14 , директор ПФ « Будтехсервіс», пояснив суду, що влітку 2015 року до нього звертався ОСОБА_9 з приводу розібрання гаража, на що він виготовив кошторис в 90 000 грн., проте роботи по його знесенню підприємство не виконувало.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу на дату винесення виконавчого листа 06 січня 2012 року (а.с. 10, 21 т. 2), що був виданий державним виконавцем на підставі рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 13 жовтня 2011 року, яке ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 08 грудня 2011 року та ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України від 12 березня 2012 року було залишено без зміни. Між тим, 06 квітня 2012 року ОСОБА_9 отримав і копію постанови державного виконавця відділу ДВС Конотопського МРУЮ від 19 січня 2012 року про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання виконавчого листа щодо зобов`язання його знести незаконно побудований гараж (а.с. 58 т. 2).

Враховуючи те, що свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 вказали на те, що ОСОБА_9 звертався до них у 2014 та у 2015 роках, тобто після спрямування обвинувального акту за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України до суду, колегія суддів вважає їх цілком правомірно врахованими судом першої інстанції при винесенні вироку, оскільки вони виступають складовою підтвердження вини ОСОБА_9 у невиконанні ним судового рішення про знесення будівлі.

Про намагання обвинуваченого ОСОБА_9 узаконити незаконно побудовану ним будівлю (гараж) після винесення рішення суду про його знесення та отримання ним постанови про відкриття виконавчого провадження, свідчать і досліджені судом першої інстанції декларація про готовність об`єкта до експлуатації від 08 жовтня 2012 року, відповідно до якої ОСОБА_9 звернувся до Інспекції ДАБК у Сумській області з метою реєстрації гаража, довідка КП «Конотопське МБТІ» від 22 жовтня 2012 року про вихід техніка за місцем реєстрації домоволодіння та копія технічного паспорту на ім`я ОСОБА_9 про те, що у його власності перебуває домоволодіння АДРЕСА_1 , складеного 03 серпня 2012 року, де вказаний і незаконно збудований гараж (а.с. 34, 92-94, 96-97 т. 2).

Про умисність не виконання ОСОБА_9 судового рішення свідчать також і акти державного виконавця від 10 вересня 2012 року та 16 жовтня 2012 року та постанови старшого державного виконавця від 01 жовтня 2012 року та від 22 жовтня 2012 року відповідно до яких ОСОБА_9 підданий штрафу за невиконання рішення суду про знесення гаража. (а.с. 59, 64, 66, 68, 69 т. 2).

Крім цього, протокол огляду місця події з фототаблицею від 27 грудня 2012 року та від 10 травня 2013 року свідчать про те, що на території домогосподарства ОСОБА_9 по АДРЕСА_1 розташований гараж, він не є знесеним, а тому і судове рішення є не виконаним (а.с. 87-88, 141-145 т. 2).

Про наявність матеріальних ресурсів у ОСОБА_9 на момент винесення судового рішення про знесення незаконно збудованого гаража свідчать і наявні в матеріалах справи копії поданих ним декларацій платника єдиного податку фізичної особи підприємця за період 2011, 2012 років (а.с. 133, 137 т. 1), оскільки з них вбачається те, що ОСОБА_9 за 2011 рік від здійснення ним підприємницької діяльності отримав 18 000 грн., а за 2012 рік 25 415 грн., однак жодних заходів по демонтажу будівлі навіть не розпочав здійснювати, що свідчить про його небажання виконувати рішення суду.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів апеляційного суду приходить до переконливого висновку про те, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та вірно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 382 КК України, як умисне невиконання судового рішення, що набрало законної сили.

Щодо тверджень апелянта про відсутність в його діях умислу та взагалі складу інкримінованого йому злочину, то з ними колегія суддів погодитись не може виходячи з наступного.

Об`єктивна сторона злочину за ч. 1 ст. 382 КК полягає в одному із таких, альтернативно зазначених у диспозиції діянь, як: а) невиконання (ухилення від вико¬нання) вироку, рішення ухвали, постанови суду або б) перешкоджання їх виконанню.

За частиною 1 ст. 382 КК склад злочину є формальним, бо його об`єктивна сторо¬на вичерпується вчиненням одного із зазначених у законі діянь - дії (перешкоджання) чи бездіяльності (невиконання), і саме з цього моменту злочин визнається закінченим та набуває триваючого характеру.

Невиконання судового акта - це бездіяльність, що полягає у незастосуванні передбачених законом і судовим актом заходів, необхідних для його виконання, за умови, якщо суб`єкт був зобов`язаний і мав реальну можливість виконати судовий акт. Форми (способи) невиконання судового акта можуть бути різними, наприклад, пряма і відкрита відмова від його виконання, тобто висловлене в усній чи письмовій формі небажання його виконати. Невиконання може мати і завуальований характер, коли зобов`язана особа хоча відкрито і не відмовляється від виконання судового акта, але вживає певних зусиль, які фактично роблять неможливим його виконання.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, доводи ОСОБА_9 в частині відсутності у нього прямого умислу на вчинення злочину вже виступали предметом дослідження в суді першої інстанції, однак не знайшли свого підтвердження, за встановлених обставин з ними погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Так, у 2009 році ОСОБА_9 будучи працездатною особою, виділивши відповідні матеріальні ресурси, при цьому не маючи на те відповідного дозволу збудував на території свого домогосподарства будівлю (гараж), після винесення у 2011 році судового рішення про знесення вказаної будівлі, останній був обізнаний про свій обов`язок його виконати, знав також і про наявність виконавчого листа та відкритого відносно нього виконавчого провадження, сплачував накладені на нього державним виконавцем штрафи за невиконання судового рішення, однак жодних дієвих заходів по демонтажу гаражу не вживав, після спрямування обвинувального акту до суду в 2014 та в 2015 роках він звернувся до ОСОБА_13 та ОСОБА_14 з питанням по знесенню незаконно побудованої будівлі. При цьому, у період з 2011 року по 2014 рік жодних заходів по виконанню судового рішення не вживав, навпаки намагався всупереч наявному судовому рішенню про знесенню гаража, узаконити його, що підтверджується його зверненнями до Інспекції ДАБК в Сумській області з декларацією про завершення будівництва гаража «Е» 72 м.кв. та готовність його до експлуатації, що прямо вказує на бажання ОСОБА_9 уникнення знесення побудованої ним будівлі та ухилення від виконання судового рішення.

Крім цього, предметом дослідження в суді першої інстанції були і доводи ОСОБА_9 про відсутність у нього коштів на виконання рішення суду, однак вони теж не знайшли свого обґрунтування, оскільки, як встановив суд першої інстанції, той у 2011 та 2012 роках мав відповідний дохід, що підтверджується його деклараціями, сплачував штрафи призначені державним виконавцем за невиконання судового рішення, виділяв відповідні фінансові ресурси на виготовлення і оформлення технічної документації та введення в експлуатацію гаража, а також на виготовлення кошторису на його демонтаж.

Також, суд першої інстанції звернув увагу і на стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_9 , який за його словами теж виступив причиною не виконання рішення суду, однак розцінив такі посилання обвинуваченого як спосіб уникнення відповідальності за вчинене та залишення на території свого домогосподарства незаконно побудовану будівлю. З такими висновками погоджується і колегія суддів, оскільки він не має статусу особи, фізичні можливості якої обмежені, матеріали справи не містять відомостей того, що ОСОБА_9 втратив працездатність, потребує сторонньої допомоги чи обмежений в рухах, чи через свій стан здоров`я залишив місце роботи та у зв`язку із цим є безробітним, а тому колегія суддів не може брати їх до уваги та разом з цим стверджувати про те, що суд першої інстанції жодним чином не спростував його доводи в частині неможливості виконання судового рішення через хворобливий стан чи відсутність коштів, як про те йде мова в апеляційній скарзі обвинуваченого.

Щодо тверджень апелянта про те, що невиконання ним постановленого державним виконавцем виконавчого листа чи постанови не є підставою стверджувати про невиконання ним судового рішення, то до них колегія суддів відноситься критично, оскільки вказані процесуальні документ винесені державним виконавцем саме на підставі рішення суду, яке і виступає предметом не виконання ОСОБА_9 та за невиконання якого він притягується до кримінальної відповідальності передбаченої ч. 1 ст. 382 КК України.

Також, колегія суддів вважає безпідставними і твердження апелянта про не дослідження судом першої інстанції судового рішення у невиконанні якого він звинувачується та за невиконання якого притягується до кримінальної відповідальності, оскільки вони суперечать матеріалам даного кримінального провадження, зокрема журналу судового засідання з якого вбачається те, що 03 листопада 2015 року в ході розгляду справи була досліджена ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 березня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_9 , треті особи: виконавчий комітет Конотопської міської ради, КП Конотопське міське бюро технічної інвентаризації, про усунення перешкод в здійсненні права користування приватною власністю та знесення самовільно побудованого гаража, за касаційною скаргою ОСОБА_9 на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 13 жовтня 2011 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 08 грудня 2011 року. Даним судовим рішенням суду касаційної інстанції було залишено без зміни рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 13 жовтня 2011 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 08 грудня 2015 року, яким позов ОСОБА_10 задоволено, усунуто перешкоди ОСОБА_10 в здійсненні права користування будинковолодінням АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_9 за власний рахунок знести самовільно побудований гараж в його домогосподарстві АДРЕСА_1 (а.с. 210 т. 2).

Також, в розумінні ст. 412 КПК України не є істотним порушенням норм КПК України та підставою для скасування оскаржуваного обвинуваченим ОСОБА_15 вироку суду його посилання в апеляційній скарзі на допущені неточності в обвинувальному акті, а саме в частині його вручення ОСОБА_9 12.06.2013 року та затвердження 13.06.2013 року, оскільки їх колегія суддів розцінює як технічну помилку самого обвинуваченого та не вважає їх такими, що можуть виключати вину обвинуваченого в інкримінованому йому злочині.

Щодо зауважень, висловлених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року (а.с. 33 т.3), а саме в частині з`ясування можливої зміни способу виконання судового рішення, то вирішення даної обставини можливе виключно в порядку цивільного судочинства та на стадії його виконання. При цьому, з`ясування вказаного роду питань нормами КПК України не врегульовано та в порядку кримінального судочинства вони не вирішуються і крім того, на наявність в діях ОСОБА_9 ознак кримінального правопорушення не впливають.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_9 про скасування оскаржуваного ним вироку суду та закриття відносно нього кримінального провадження з підстав відсутності в його діях інкримінованого йому складу злочину.

Аналізуючи вимоги зміненої та доповненої апеляційної скарги прокурора, суть якої зводиться до невірно призначеного обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, то колегія суддів вважає, що в цій частині суд першої інстанції не дотримався вказаних вимог закону, а тому доводи апеляційної скарги прокурора заслуговують на увагу.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_9 було визнано винним та засуджено у цьому ж кримінальному провадженні вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 23 грудня 2014 року за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України з призначенням покарання у виді 8 500 грн. штрафу, однак даний вирок був оскаржений учасниками кримінального провадження в апеляційному порядку та ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 16 квітня 2015 року був скасований з підстав істотного порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, а матеріали справи направлено на новий судовий розгляд в той же суд.

Між тим, в ході повторного розгляду справи Конотопським міськрайонним судом Сумської області та при призначенні ОСОБА_9 покарання за вироком від 04 листопада 2015 року, суд першої інстанції призначив ОСОБА_9 більш суворе покарання ніж було за попереднім вироком, цього ж суду від 23 грудня 2014 року, а саме, штрафу на суму 17 000 грн., що виступає не дотримання ним вимог ч. 2 ст. 416 КПК України, відповідно до яких при новому розгляді в суді першої інстанції допускається застосування закону про більш тяжке правопорушення та посилення покарання тільки за умови, якщо вирок було скасовано за апеляційною скаргою прокурора або потерпілого чи його представника у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання.

Тому, враховуючи вказані обставини, колегія суддів вбачає підстави для задоволення вимог зміненої апеляційної скарги прокурора та внесення змін до ухваленого відносно обвинуваченого ОСОБА_9 вироку в частині призначення покарання, зменшивши йому штраф до встановленого попереднім вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 23 грудня 2014 року розміру, а саме з 17 000 грн. до 8 500 грн.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів кримінального провадження 28.11.2012 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000212 внесено відомості про вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, а саме за не виконання винесеного відносно нього 13.10.2011 року Конотопським міськрайонним судом Сумської області судового рішення, яким ОСОБА_9 зобов`язано за власний рахунок знести самовільно побудований гараж в АДРЕСА_1 (а.с. 168 т.2).

04.11.2015 року вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області ОСОБА_9 визнаний винним у вчиненні вказаного злочину та притягнутий до кримінальної відповідальності (а.с. 211 т.1), однак цей вирок до теперішнього часу не вступив в законну силу.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минуло 5 років у разі вчинення нею злочину середньої тяжкості.

Згідно ч.5 ст. 74 КК України особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених ст. 49 цього Кодексу.

Так, кримінальне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 382 КК України, у вчиненні якого ОСОБА_9 визнано винним, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до злочинів середньої тяжкості, оскільки санкція цього закону передбачає покарання у виді штрафу або ж покарання, що не перевищує 5 років позбавлення волі.

Станом на 29.01.2018 року вказаний вирок суду першої інстанції відносно обвинуваченого ОСОБА_9 законної сили не набрав, тобто в ході апеляційного розгляду колегія суддів вбачає, що є законні підстави щодо вирішення питання щодо закінчення строків давності по даному кримінальному правопорушенню.

При цьому, як вбачається із наданої до Апеляційного суду Сумської області заяви обвинувачений ОСОБА_9 надав свою згоду на звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку зі сплином строків давності, (а.с. 91 т.3) однак відмови від поданої ним апеляційної скарги від нього не надійшло, тобто обвинувачений ОСОБА_9 щодо вироку залишився на своїй позиції - відсутність в його діях складу злочину.

Представник потерпілої ОСОБА_10 та адвокат ОСОБА_11 заперечували проти звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності, що слідує з їх письмової заяви (а.с. 78 т.3).

Враховуючи викладене, думки учасників кримінального провадження та зважаючи на ту обставину, що на час апеляційного перегляду винесеного відносно ОСОБА_9 вироку суду він законної сили не набрав, а встановлений ст. 49 КК України п`ятирічний строк давності притягнення ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності сплив, колегія суддів вважає за необхідне, погоджуючись із доведеністю вини обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину, на підставі положень ч.5 ст. 74 КК України звільнити останнього від відбування призначеного йому покарання, враховуючи те, що положення вказаних норм підлягають обов`язковому застосуванню без будь-яких виключень.

Керуючись ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України, ст.ст. 405, 407, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :
Змінену та доповнену апеляційну скаргу першого заступника прокурора Сумської області ОСОБА_8 задовольнити повністю, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 04 листопада 2015 року відносно ОСОБА_9 в частині призначення покарання змінити у зв`язку з не правильним застосуванням судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність.

Вважати ОСОБА_9 засудженим за ч. 1 ст. 382 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі п`ятисот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8 500 гривень.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без зміни.

На підставі п.3 ч.1 ст. 49 та ч.5 ст. 74 КК України, ОСОБА_9 звільнити від відбування призначеного покарання у виді штрафу в розмірі п`ятисот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8 500 гривень, у зв`язку із закінченням строків давності.

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4