УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Справа №295/1095/18 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 314 КПК України Доповідач ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 квітня 2018 року колегія суддів палати в кримінальних справах апеляційного суду Житомирської області у складі:
головуючого судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря: ОСОБА_5
прокурора: ОСОБА_6
Підставами прийняття такого рішення суд вказав у ухвалі те, що обвинувальний акт не відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки в ньому зазначено формулювання обвинувачення, яке є неконкретним та не відповідає диспозиції як ч. 1 ст. 190, так і ч. 2 ст. 190 КК України, а саме: хоча в ньому і зазначено формулювання обвинувачення на стадії готування до злочину з необхідними ознаками об`єктивної сторони складу злочинів, однак на стадії виконання і закінчення вчинення злочину таке формулювання обвинувачення відсутнє, а наявний лише виклад фактичних обставин кримінального правопорушення.
Так, не зазначено, у чому ж саме виразилася об`єктивна сторона злочину на стадії його вчинення: чи мало місце заволодіння чужим майном та яким шляхом обману чи зловживання довірою.
Правова кваліфікація дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 190 КК України та ч. 2 ст. 190 КК України викладена одним реченням, без їх розмежування щодо кожного з інкримінованих особі злочинів з зазначенням правової кваліфікації кожного з епізодів обвинувачення.
Крім цього, у формулюванні обвинувачення, викладі фактичних обставин, у обвинувальному акті не зазначено такої обов`язкової ознаки складу злочину, як повторність та у чому саме вона виразилася, а з правової кваліфікації у зв`язку з відсутністю її розмежування щодо кожного з інкримінованих злочинів, визначити до якого з інкримінованих епізодів вона відноситься, неможливо.
Вважає, що не зазначення органом досудового розслідування в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення, всіх ознак об`єктивної і суб`єктивної сторони правопорушення, з врахуванням положень ст.91 КПК України не є підставою для повернення обвинувального акту, а є предметом дослідження при розгляді провадження по суті під час судового розгляду.
Вказує, що КПК України не визначено конкретних вимог до форми викладення змісту правової кваліфікації злочину, а тому наведена обвинувальному акті правова кваліфікація дій ОСОБА_8 не суперечить вимогам закону.
Також, вважає, що безпідставними є також посилання суду на неможливість розмежування правової кваліфікації кожного з інкримінованих обвинуваченій злочинів у зв`язку з не зазначенням при викладі фактичних обставин справи та формування обвинувачення такої ознаки складу злочину, як повторність.
Так, ОСОБА_8 раніше не судима та 26.10.2017 року вчинила шахрайські дії стосовно ОСОБА_9 , а 27.11.2017 - стосовно ОСОБА_10 , а тому орган досудового розслідування за вказаним першим епізодом кваліфікував дії обвинуваченої за ч. 1 ст. 190 КК України, за другим - за ч. 2 ст. 190 КК України.
Крім цього, вказує, що питання про узгодженість викладення в обвинувальному акті, фактичних обставин справи з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення, як і конкретизація правової кваліфікації кримінального правопорушення не може бути предметом розгляду у підготовчому судовому засіданні, оскільки на цій стадії судового розгляду провадження суд не вправі входити в оцінку вказаних обставин.
Зазначає, що у обвинувальному акті щодо ОСОБА_8 відображені фактичні обставини кримінального правопорушення, його правова кваліфікація з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
На її думку, наведені судом першої інстанції підстави для повернення обвинувального акту є формальними та перешкоджають виконанню завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК України, щодо забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 КПК України.
Обов`язкові відомості, які повинен містити обвинувальний акт, визначені у п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, в тому числі: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доказаних даних про подію кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету вчинення кримінального правопорушення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та інше.
Правова кваліфікація дій особи в обвинувальному акті повинна містити в собі не тільки посилання на окрему статтю і частину цієї статті кримінального закону, а і точне формулювання у тому числі і об`єктивної сторони кримінального правопорушення, а також кваліфікуючих ознак конкретного кримінального правопорушення.
Згідно вимог п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, суд з підготовчого засідання має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.
На недотримання прокурором зазначених вимог закону і вказує суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, з чим погоджується колегія суддів.
Так, під час вивчення матеріалів справи, колегією суддів встановлено, що обвинувальний акт не відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки формулювання обвинувачення не відповідає диспозиції ч. 1 ст. 190 та ч. 2 ст. 190 КК України.
Крім цього, у формулюванні обвинувачення, викладі фактичних обставин, у обвинувальному акті не зазначено обов`язкової ознаки складу злочину, як повторність та у чому саме вона виразилася, а з правової кваліфікації у зв`язку з відсутністю її розмежування щодо кожного з інкримінованих злочинів, визначити до якого з інкримінованих епізодів вона відноситься, неможливо.
Окремо колегія суддів відмічає, що обвинувальний акт не відповідає вимогам, які ставляться до документу відповідно з правилами діловодства, оскільки внаслідок неякісного друку, його зміст є не читаємим та не зрозумілим.
На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що обвинувальний акт не відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України.
Доводи апеляційної скарги прокурора колегія суддів вважає, необґрунтованими та такими, що не підтверджуються матеріалами кримінального провадження.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які давали б підстави для скасування або зміни судового рішення колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст. 376, 110, 291, 314 КПК України, колегія суддів,
п о с т а н о в и л а:
Ухвала касаційному оскарженню не підлягає.
Судді: