Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання прокурора ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0003424 за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на вирок Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 07 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 13 жовтня 2016 року,
в с т а н о в и в:
За вироком Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 07 липня 2016 року, залишеним без зміни апеляційним судом,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
раніше судимого 03 квітня 2015 року за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 120 годин,

засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Цим же вироком визнано винним ОСОБА_7 , щодо якого судові рішення не оскаржуються.
Вирішено питання про процесуальні витрати й речові докази.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він, маючи не зняту і не погашену у встановленому законом порядку судимість за ст. 185 КК України, у листопаді 2015 року на території міста Артемівська повторно вчинив ряд крадіжок із припаркованих на вулиці автомобілів за попередньою змовою з ОСОБА_7 та особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, за таких обставин.
Під час скоєння злочинів відповідно до розподілених ролей і функцій особа, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, відчиняла дверцята автомобілів за допомогою пристрою «сканер», ОСОБА_7 спостерігав за навколишньою обстановкою, а ОСОБА_6 безпосередньо вилучав матеріальні цінності з транспортних засобів.
У зазначений спосіб співучасники таємно викрали:
- 13 листопада 2015 року близько 11.45 год. поблизу центрального ринку на вулиці Островського з автомобіля марки «OPEL ASTRA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , майно ОСОБА_8 вартістю 784 грн.;

- цього ж дня близько 16.10 год. поблизу супермаркету «АТБ» на вулиці Ювілейній з автомобіля «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_2 , майно ОСОБА_9 вартістю 5 980 грн.;

- 21 листопада 2015 року близько 14.30 год. у цьому ж місці з автомобіля «SKODA FABIA 1.4», реєстраційний номер НОМЕР_3 , майно ОСОБА_10 вартістю 2 652,30 грн;

- цього ж дня близько 16 год. поблизу супермаркету «Брусничка» на вулиці Ювілейній з автомобіля «Daewoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_4 , майно ОСОБА_11 вартістю 4 724,50 грн.

У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на суворість призначеного покарання та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що місцевий суд не вмотивував у вироку своїх висновків щодо неможливості обрання йому більш м`яких за видом заходів примусу із передбачених санкцією ч. 2 ст. 185 КК України. Апеляційний суд, на думку скаржника, всупереч вимогам ст. 419 КПК України не здійснив належної перевірки аналогічних доводів, викладених у його апеляційній скарзі на вирок, та не дав на них вичерпних відповідей. Крім цього, як на істотне обмеження своїх процесуальних прав ОСОБА_6 посилається на здійснення апеляційного розгляду за його відсутності без належного повідомлення про час і місце судового засідання.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечив проти задоволення скарги засудженого та просив залишити ухвалу апеляційного суду без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у скарзі, суд дійшов висновку про таке.
Про дату, час та місце касаційного розгляду учасників кримінального провадження, зокрема з боку сторони захисту, було поінформовано, при цьому вони не повідомили Вищому спеціалізованому суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про своє бажання взяти участь у судовому розгляді. Крім того, згідно з ч. 4 ст. 434 КПК України участь сторін або інших учасників кримінального провадження в касаційному розгляді при перевірці судових рішень, зазначених у ст. 424 цього Кодексу, не є обов`язковою.
Наведене положення відповідає практиці Європейського суду з прав людини, аналіз якої свідчить про те, що відсутність засудженого, його захисника під час касаційного розгляду не може автоматично вважатися порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно зі ст. 434 КПК України касаційний суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 185 КК України у касаційній скарзі не оспорюються і судом касаційної інстанції не перевіряються.
Вирішення судом питання про призначення покарання ґрунтується на вимогах статей 50, 65 вказаного Кодексу, а викладені у касаційній скарзі доводи щодо суворості обраного заходу примусу не можуть вважатися обґрунтованими.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до встановлених статтею 65 цього Кодексу загальних засадособі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для досягнення вказаної мети. При цьому більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Обираючи ОСОБА_6 вид і міру покарання, суд урахував ступінь тяжкості, конкретні обставини вчинених злочинів, дані про особу засудженого, який за місцем проживання характеризується посередньо, суспільно корисною працею не займається, на диспансерному психіатричному обліку не знаходиться, перебуває під профілактичним наглядом у лікаря-нарколога, виявляє ознаки розладів психіки та поведінки внаслідок вживання наркотичних засобів зі шкідливими наслідками в анамнезі (т. 1, а. к. п. 173-175, 246-250).
Як обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 , судом взято до уваги щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину й добровільне відшкодування шкоди, а обставин, що обтяжують покарання у справі не встановлено.
Враховано при ухваленні вироку і позицію під час судового розгляду потерпілих, з яких ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_8 не мають до засудженого претензій і щодо обрання йому заходу примусу покладалися на розсуд суду, а ОСОБА_9 наполягав на призначенні найсуворішого покарання (т. 2, а. к. п. 162, 195, 204, 213).
З дотриманням приписів ч. 2 ст. 65 КК України суд належним чином умотивував свої висновки про неможливість обрання засудженому більш м`яких за видом заходів примусу з числа передбачених санкцією ч. 2 ст. 185 КК України. При цьому суд виходив із того, що ОСОБА_6 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за крадіжку та через кілька місяців після відбуття покарання протягом нетривалого часу вчинив ряд нових аналогічних злочинів. Продовження засудженим систематичної злочинної діяльності давало підстави для висновку, що раніше призначений йому захід примусу, не пов`язаний із позбавленням волі, виявився недостатнім для досягнення мети, передбаченої ч. 2 ст. 50 КК України.
Разом із тим обставини, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, що його обтяжують, позиція потерпілих, більшість із яких не наполягали на обранні ОСОБА_6 суворого заходу примусу, отримали належну оцінку суду при визначенні засудженому строку покарання у виді позбавлення волі у межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України.
Обраний ОСОБА_6 захід примусу, на переконання колегії суддів, є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів та не сприймається явно несправедливим унаслідок суворості.

Суд апеляційної інстанції, переглянувши провадження за апеляційною скаргою засудженого на вирок, належним чином перевірив викладені в ній доводи, аналогічні наведеним у касаційній скарзі, визнав їх необґрунтованими та зазначив в ухвалі відповідні мотиви прийнятого рішення, з якими погоджується й колегія суддів. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Наведені у касаційній скарзі посилання як на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону на здійснення апеляційного провадження без участі ОСОБА_6 та неналежне повідомлення останнього про час і місце такого розгляду не ґрунтуються на матеріалах справи і вимогах закону.
Відповідно до приписів частини 4 ст. 401 КПК України обвинувачений підлягає обов`язковому виклику в судове засідання для участі в апеляційному розгляді, якщо в апеляційній скарзі порушується питання про погіршення його становища або якщо суд визнає обов`язковою його участь, а обвинувачений, який утримується під вартою, також у разі, якщо про це надійшло його клопотання.
В інших випадках підлягають застосуванню норми частини 4 статті 405 КПК України, згідно з якими неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає розгляду справи, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.
Як убачається з матеріалів справи, предметом розгляду суду другої ланки не були апеляційні скарги, в яких би йшлося про необхідність погіршення становища ОСОБА_6 , до набрання вироком законної сили щодо нього не застосовувався запобіжний захід у виді тримання під вартою, та судом не приймалося рішень про визнання обов`язковою участі цього засудженого в апеляційному розгляді.
Таким чином, передбачених законом підстав для обов`язкового виклику ОСОБА_6 до суду апеляційної інстанції не існувало.
Разом із тим відповідно до вимог статей 22, 401, 405 КПК України апеляційний суд створив всі умови для реалізації процесуального права скаржника на участь у судовому засіданні.
Зокрема, ОСОБА_6 своєчасно сповіщався про дату, час і місце розгляду справи рекомендованими листами на адресу його проживання, вказану в апеляційній скарзі. Однак обвинувачений до суду тричі не з`являвся та про неможливість свого прибуття з поважних причин не повідомляв (т. 3, а. к. п. 4-6, 15). При цьому судом вживалися всі необхідні та можливі заходи для забезпечення участі ОСОБА_6 у судовому засіданні: з цією метою апеляційний розгляд двічі відкладався, про призначення такого розгляду обвинувачений щоразу інформувався як шляхом направлення письмових повідомлень, так і в телефонному режимі через захисника ОСОБА_12 , оскільки телефонний зв`язок із самим ОСОБА_6 був відсутній. У судовому засіданні 13 жовтня 2016 року захисник підтвердив, що обвинувачений обізнаний про час і місце розгляду справи, однак причини свого неприбуття йому не повідомив та на телефонні дзвінки не відповідає (т. 3, а. к. п. 16, 18).
З урахуванням такої процесуальної поведінки ОСОБА_6 , яка містила ознаки зловживання правом, суд апеляційної інстанції, розглянувши кримінальне провадження за відсутності цього обвинуваченого, дотримався встановленої законом процедури і передбачених законом прав скаржника не порушив. При цьому інтереси ОСОБА_6 під час апеляційного розгляду представляв професійний адвокат, чим у повній мірі реалізовано право засудженого на захист.
У контексті наведених обставин не можна визнати переконливими та достатніми доводи, викладені у скарзі, про необхідність скасування ухвали апеляційного суду на зазначених у ній підставах.
Керуючись статтями 433, 436 КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд
п о с т а н о в и в:
Касаційну скаргу засудженого залишити без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 13 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_6 без зміни.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3