Справа № 555/119/17
Номер провадження 1-кс/555/23/17
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"26" січня 2017 р.

Березнівський районний суд Рівненської області в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю заявника - адвоката ОСОБА_3

прокурора - ОСОБА_4

слідчого - ОСОБА_5

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в м.Березне скаргу адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_6 на постанову слідчого Березнівського ВП Сарненського ВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_5 від 14 грудня 2016 року про відмову в задоволенні клопотання, -

В С Т А Н О В И В:
Адвокат ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_6 звернувся до слідчого судді із скаргою на постанову слідчого Березнівського ВП Сарненського ВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_5 від 14 грудня 2016 року про відмову в задоволенні клопотання, в обґрунтування якої вказує на те, що 18.01.2017 року в приміщенні Березнівського ВП Сарненського ВП ГУ НП в Рівненській області він особисто від слідчого отримав три постанови про відмову у задоволення клопотань, за змістом яких із врахуванням наявних у матеріалах кримінального провадження «доказів» по справі беззаперечно ним встановлено упереджене ставлення органів досудового розслідування як до позиції сторони захисту, а також свідоме ігнорування задекларованих чинним законодавством України принципів та завдань кримінального судочинства.

Адвокат вказує, що на день подачі першого клопотання щодо інформації про наявність достовірних даних про відсутність ознак складу злочину, передбаченого ст.194 КК України, - так і на день подачі заяви про відвід органами досудового розслідування не здобуто переконливих доказів зазначеної в повідомленні про підозру кваліфікації дій його підзахисного за чинним кримінальним кодексом України, а фактичне ігнорування обов`язку своєчасного реагування та надання в належній процесуальній формі відповідей на клопотання сторони захисту унеможливлюють з встановлення обставин, які в силу КПК України необхідно встановити і підтвердити належними і допустимими доказами, здобутими у точній відповідності з визначеною кримінально процесуальним законодавством України процедурою. Обставинами, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні відповідно до ст.91 КПК України є: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Згідно ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

За змістом повідомлення про підозру, ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 270 КК України, тобто в порушенні встановлених законодавством вимог пожежної безпеки, якщо воно спричинило виникнення пожежі, якою заподіяно майнову шкоду у великому розмірі. Оскільки дана стаття є бланкетною, то діяльність органів досудового розслідування має полягати у забезпеченні підтвердження належними і допустимими доказами як факту порушення ОСОБА_6 конкретних правових приписів , так і дійсний розмір майнової шкоди та причинний зв`язок між протиправними діями наслідками таких дій.

З метою забезпечення конституційних гарантій права на захист ОСОБА_6 , а також з врахуванням виявлених при ознайомленні з матеріалами кримінального провадження в порядку ст. 221 КПК України очевидними фактами відсутності в діях особи, якій вручено повідомлення про підозру будь-яких доказів інкримінованого йому злочину, - суб`єкту оскарження було направлено клопотання про виклик та допит в якості свідка ОСОБА_7 , яка проживає в АДРЕСА_1 , а також вимогу щодо вирішення питання про закриття даного кримінального поводження на підставі п.-п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 284 КПК України. В силу імперативних приписів ч. 1 ст. 220 КПК України , - «клопотання сторони захисту, потерпілого і його представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, про виконання будь-яких процесуальних дій слідчий, прокурор зобов`язані розглянути в строк не більше трьох днів з моменту подання і задовольнити їх за наявності відповідних підстав». Тільки упереджене ставлення слідчого пояснює невиконання суб`єктом даної вимоги, а порушення задекларованих частиною другою цієї статті КПК правових приписів щодо обов`язку дотримання строків розгляду клопотання і вмотивованості процесуального рішення, свідчить про повне ігнорування як вимог чинного законодавства України, так конституційних гарантій та визначених міжнародними нормами критеріїв права на захист особи.

Адвокат вказує, що жодним чином не обґрунтувавши свою відмову у задоволенні клопотання, слідчий безпідставно обмежує саме право сторони захисту на забезпечення можливості належними і допустимими доказами по справі обґрунтувати позицію захисту по справі, що в свою чергу, є порушенням не тільки вимог чинного кримінально процесуального законодавства України, а і норм міжнародного права, які в силу положень ст.9 Кронституції України є частиною законодавства держави. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4, 5, 6 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог. Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

У разі якщо норми цього Кодексу суперечать міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України. Відповідно до положень п. d ч. 3. ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення.

Отримавши від слідчого при врученні повідомлення про підозру пам`ятку про права і обов`язки, ОСОБА_6 скористався своїм правом на захист і звернувся до слідчого з клопотанням, яке сформульовано його захисником, в якому чітко зазначено законну вимогу про допит свідка (фактично очевидця подій, що передували пожежі).

Відмова у задоволенні клопотання в цій частині з порушення визначених ст. 220 КПК України обов`язків є яскравим прикладом правомірності висловлених в рішенні «Харченко проти України» від 10.02.201 висновків ЄСПЛ про те, що «порушення Україною положень Конвенції мають системний характер».

Зазначена в оскаржуваній постанові слідчого інформація щодо невірності вказаної нумерації кримінального провадження є технічною помилкою на яку має право слідчий і яка не може виправдати умисел органів досудового розслідування на умисне не виконання визначених п 1.4 Положення про органи досудового розслідування Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого Наказ МВС України 09.08.2012 № 686 критеріїв і принципів діяльності (верховенства права, законності, рівності перед законом і судом, поваги до людської гідності, ..., презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, свободи від самовикриття та права не свідчити проти близьких родичів та членів сім`ї, ..., забезпечення права на захист, змагальності сторін кримінального провадження та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, безпосередності дослідження показань, речей і документів, забезпеченні права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, публічності, диспозитивності, розумності строків досудового розслідування).

Адвокат ОСОБА_3 вважає, що відмова у задоволенні даного клопотання є порушенням права на захист, що належить до загальновизнаних принципів міжнародного права й розглядається як необхідна умова забезпечення права на справедливий судовий розгляд.

Враховуючи вищезазначене, адвокат ОСОБА_3 просить слідчого суддю скасувати постанову слідчого ВП Сарненського ВП ГУ НП в Рівненській області ст. л-та поліції ОСОБА_5 від 14 грудня 2016 року про відмову в з задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_3 від 14 грудня 2016 року.

Адвокат ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримав вимоги заявлені у скарзі у повному обсязі, скаргу просить задовольнити.

Слідчий ОСОБА_5 , прокурор ОСОБА_4 у судовому засіданні просять відмовити у задоволені скарги як необґрунтованої та безпідставної.

Слідчий суддя, заслухавши пояснення адвоката, слідчого та прокурора, дослідивши докази, якими обґрунтовується скарга, приходить до наступних висновків.

Із постанови слідчого Березнівського ВП Сарненського ВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_5 від 14.12.2016 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000102 від 10 березня 2016 року, за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.270 КК України вбачається, що у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_3 відмовлено.

Відповідно до положень ст.19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади і їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Забезпечення підозрюваному, обвинуваченому, засудженому, виправданому права на захист є однією з основних засад судочинства в Україні (ст. 59, ч.2 ст. 63, п. 6 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 20 КПК України). Важливою складовою права особи на захист є забезпечення права на кваліфіковану юридичну допомогу. Воно є невід`ємним правом кожної людини і виступає органічною частиною правового положення особи в державі.

Право на юридичну допомогу знайшло своє закріплення у нормах міжнародного законодавства, що є частиною національного законодавства України: ст. 11 Загальної декларації прав людини і громадянина, ч.3 cт. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, п.п. «с» п. 3 cт. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основних свобод, п. 93 Мінімальних стандартних правил поводження з в`язнями.

Право на правову допомогу - це закріплене в Конституції України та в інших законодавчих актах відповідно до міжнародно-правових стандартів право кожного на одержання послуг юридичного характеру з метою забезпечення реалізації особистих (громадянських), політичних, економічних, соціальних і культурних інтересів, а також захисту прав і свобод особи.

Згідно ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 8 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно ст.24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України передбачено оскарження до слідчого судді бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк.

Положеннями п. 7 ч. 1 ст. 303 КПК України передбачено оскарження до слідчого судді рішення слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій - особою, якій відмовлено у задоволенні клопотання, її представником, законним представником чи захисником.

Згідно ст.306 КПК України скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318-380 цього Кодексу, з урахуванням положень цієї глави.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про необхідність задоволення даної скарги та скасування постанови слідчого від 14.12.2016 року про відмову у задоволені клопотання у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000102 від 10.03.2016 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 cт.270 КК України.

Керуючись ст.ст.303-307 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя,-

У Х В А Л И В:
Скаргу задовольнити.

Скасувати постанову слідчого ВП Сарненського ВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_5 від 14 грудня 2016 року про відмову в задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_3 від 14 грудня 2016 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1