У х в а л а

23 січня 2017 року м. Київ

Суддя Верховного Суду України ОСОБА_2, розглянувши заяву засудженого ОСОБА_1 про перегляд постановлених щодо нього судових рішень,

в с т а н о в и л а:

Вироком Апеляційного суду Черкаської області від 28 січня 2002 року ОСОБА_1 засуджено за статтями 69, 190-1, частиною другою статті 223 Кримінального кодексу України 1960 року (далі - КК 1960 року) та за частиною четвертою статті 187 Кримінального кодексу України 2001 року, остаточно на підставі статті 42 КК 1960 року до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його особистою власністю.

Ухвалою Верховного Суду України від 9 липня 2002 року вказаний вирок щодо ОСОБА_1 залишено без зміни.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 січня 2013 року відмовлено заявнику у допуску справи до провадження Верховного Суду України для перегляду ухвали Верховного Суду України від 9 липня 2002 року.

16 січня 2017 року засуджений ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду України із заявою, в якій порушує питання про перегляд вироку Апеляційного суду Черкаської області від 28 січня 2002 року та ухвали Верховного Суду України від 9 липня 2002 року щодо нього в порядку Глави 33 КПК з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) та в порядку Глави 34 КПК. Просить скасувати постановлені щодо нього рішення та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.

Проте, як убачається зі змісту заяви, її подано без додержання вимог статей 448 і 449 КПК.

Відповідно до вимог статті 448 КПК у заяві про перегляд судового рішення Верховним Судом України, зазначаються, зокрема, обґрунтування підстав для перегляду судового рішення, передбачених статтею 445 цього Кодексу.

Однак, усупереч зазначеним вимогам процесуального закону, у своїй заяві засуджений ОСОБА_1 не конкретизує, яка саме норма права неоднаково застосована судом касаційної інстанції та не наводить жодних обґрунтувань, які б свідчили про це, а фактично зазначає у своїй заяві про нововиялені обставини, які полягають, на його думку, у тому, що внаслідок підписання Україною міжнародних договорів та взяття на себе відповідних правових обов'язків щодо скасування смертної кари, покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років замість смертної кари повинно було застосовуватись з 1997 року.

Також заява засудженого ОСОБА_1 не містить конкретизованої вимоги, яка б узгоджувалась з повноваженнями Верховного Суду України щодо перегляду судових рішень відповідно до статті 455 КПК.

Так, засуджений ОСОБА_1 у своїй заяві просить зарахувати йому в строк відбуття покарання час перебування під вартою в СІЗО з 12 квітня 1998 року по 9 липня 2002 року з визначенням відбуття ним більше 23 років позбавлення волі і про звільнення його від подальшого відбування покарання, що відповідно до вимог глави 33 КПК не входить до компетенції Верховного Суду України.

Статтею 449 КПК передбачено, що до заяви про перегляд судового рішення Верховним Судом України додаються, крім іншого, копії різних за змістом судових рішень, якщо заява подається з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального чи процесуального права, що передбачено пунктами 1, 2 частини першої статті 445 цього Кодексу; у тому разі, коли заява подається з підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої зазначеної статті, до заяви повинна бути додана копія постанови Верховного Суду України, у якій висновок щодо застосування норми права є відмінним від висновку судового рішення суду касаційної інстанції, яке заявник оскаржує.

Усупереч положенням зазначеної статті, ОСОБА_1 не долучив до заяви ані копій різних за змістом судових рішень, в яких має місце неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень, ані копії постанови Верховного Суду України.

Зазначені недоліки, встановлені при перевірці відповідності заяви вимогам КПК, перешкоджають вирішенню питання про допуск справи до провадження.

Відповідно до частини другої статті 450 КПК, у разі, якщо заяву подано без додержання вимог статей 448 і 449 КПК, заявник письмово повідомляється про недоліки заяви, та строк, протягом якого він зобов'язаний їх усунути.

Заява повертається заявнику, якщо він не усуне її недоліки протягом установленого строку.

Перегляд судових рішень Верховним Судом України здійснюється виключно з питань права, для реалізації якого заявнику може бути надано правову допомогу, відповідно до ст. 59 Конституції України, рішення Конституційного Суду України у справі (про право на правову допомогу) від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, ч. 3 п. «с». ст. 6 Конвенції 1950 р., практики Суду та Закону України «Про безоплатну правову допомогу» від 2 червня 2011 року.

Статтею 17 згаданого Закону передбачено надання безоплатної вторинної правової допомоги відповідним територіальним центром.

Відповідно до статті 48 КПК засуджений, його законний представник чи інші особи за його проханням чи згодою вправі залучити захисника. В тому числі особа, яка утримується у місцях позбавлення волі, за змістом частини третьої статті 110 Кримінально-виконавчого кодексу України вправі через адміністрацію цієї установи звернутися до відповідного Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги.

На підставі наведеного та керуючись статтями 448, 449, 450 Кримінального процесуального кодексу України,

у х в а л и л а:

Про недоліки заяви повідомити ОСОБА_1 та надати йому строк для їх усунення до 23 лютого 2017 року.

У разі, якщо зазначені в ухвалі недоліки заяви не буде усунуто в установлений строк, заяву буде повернуто заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя

Верховного Суду України ОСОБА_2