Справа № 460/395/17
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Яворівський районний суд Львівської області
в складі: головуючого-судді - ОСОБА_1
при секретарі с/з - ОСОБА_2
з участю прокурора- ОСОБА_3
обвинуваченого- ОСОБА_4
розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Яворові обвинувальний акт та угоду про визнання винуватості відносно:
ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Яворова Львівської області, українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, неодруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , проходить військову службу на посаді головного сержанта мінометної батареї 3 механізованого батальйону військової частини польова пошта НОМЕР_1 у військовому званні «прапорщик», раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.413 КК України,-
Військовослужбовець військової частини польова пошта НОМЕР_1 , головний сержант мінометної батареї 3 механізованого батальйону прапорщик ОСОБА_4 25.09.2016, перебуваючи на території військового містечка « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ( АДРЕСА_2 ), всупереч вимог ст. ст. ст. 11, 16, 121 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, службових обовязків головного сержанта роти (батареї), внаслідок недбалого ставлення до своїх службових обовязків, через свою необережність, не передбачаючи можливості настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити, втратив ввірену йому для службового користування та подальшої видачі особовому складу зброю, а саме: пістолет Макарова НОМЕР_2 1969 року випуску, вартістю 154, 58 грн., що у кратному співвідношенні до вартості майна становить 1855,00 грн. (із врахуванням ПДВ), внаслідок порушення правил її зберігання.
Таким чином, ОСОБА_4 вчинив втрату ввіреної для службового користування зброї внаслідок порушення правил її зберігання в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.413 КК України.
В ході досудового розслідування між прокурором військової прокуратури Львівського гарнізону лейтенантом юстиції ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 з участю захисника ОСОБА_5 було укладено угоду про визнання винуватості від 27.01.2017, яка знаходиться в матеріалах кримінального провадження, згідно якої сторони домовилися про те, що ОСОБА_4 беззастережно визнає свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.413 КК України. Сторони погоджуються на призначення обвинуваченому ОСОБА_4 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.413 КК України із застосування ст. 69 КК України у виді службового обмеження на строк один рік з відрахуванням грошового забезпечення у дохід держави у розмірі 15 %. В угоді зазначено наслідки укладення та затвердження угоди, наслідки невиконання угоди.
В судовому засіданні прокурор, вважаючи, що при укладенні даної угоди дотримані вимоги і правила КПК та КК України, просив дану угоду затвердити і призначити обвинуваченому узгоджене в угоді покарання.
Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні також просив вказану угоду з прокурором затвердити і призначити узгоджену міру покарання, при цьому пояснив, що повністю розуміє права, надані йому законом, наслідки укладення та затвердення угоди, характер обвинувачення, щодо якого визнає себе винуватим, беззастережно визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.413 КК України, в обсязі обвинувачення, реально може виконати взяті на себе відповідно до угоди зобов`язання, дав згоду на застосування узгодженого виду та розміру покарання.
Враховуючи викладене, суд, заслухавши думку прокурора, обвинуваченого, ознайомившись з матеріалами кримінального провадження, приходить до висновку про доцільність затвердження угоди про визнання винуватості.
Судом встановлено, що дана угода про визнання винуватості за своїм змістом та порядком укладення відповідає вимогам ст.ст. 468-470, 472 КПК України, вимогам закону України про кримінальну відповідальність за ч.2 ст. 413 КК України, в тому числі щодо правової кваліфікації кримінального правопорушення та щодо узгодженого покарання у виді службового обмеження на строк один рік з відрахуванням грошового забезпечення у дохід держави у розмірі 15 % з врахуванням ст. 69 КК України.
Шляхом вивчення документів кримінального провадження, опитування сторін, суд переконався, що укладення угоди є добровільним, тобто згідно з ч.6 ст. 474 КПК України не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз, або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.
Також встановлено, що умови угоди відповідають інтересам суспільства, не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, наявні фактичні підстави для визнання винуватості обвинуваченого. При цьому, судом з`ясовано в обвинуваченого та встановлено, що він зможе реально виконати взяті на себе відповідно до угоди зобов`язання.
Окрім цього, обвинуваченому роз`яснено частини 4, 6, 7 ст. 474 КПК України, положення яких йому зрозумілі, ним усвідомлено, що наслідком укладення та затвердження угоди є його відмова від здійснення прав, передбачених абзацами першим та четвертим пункту 1 частини четвертої статті 474 КПК України, а саме права на судовий розгляд, під час якого прокурор зобов`язаний довести кожну обставину щодо кримінального правопорушення, у вчиненні якого його обвинувачують, права допитати під час судового розгляду свідків обвинувачення, подати клопотання про виклик свідків і подати докази, що свідчать на його користь, також усвідомлено, що наслідком укладення та затвердження угоди є обмеження його права на оскарження вироку згідно з положеннями статей 394 та 424 цього Кодексу, а саме можливість оскарження вироку лише з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частиною четвертою, шостою, сьомою статті 474 цього Кодексу, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладення угоди. Наслідки невиконання угоди обвинуваченому зрозумілі. Після таких роз`яснень обвинувачений не заперечив проти затвердження угоди.
Суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_4 правильно кваліфіковані за ч.2 ст. 413 КК України, оскільки він вчинив втрату ввіреної для службового користування зброї внаслідок порушення правил її зберігання в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.
Перевіряючи покарання, узгоджене сторонами угоди, на відповідність вимогам КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу ОСОБА_4 , який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем проживання та місцем проходження військової служби характеризується позитивно, на психіатричному та наркологічному обліках не перебуває, на утриманні має неповнолітню дитину 2006 р.н., є учасником Антитерористичної операції на Сході України, щире каяття у вчиненому, активне сприяння у розкритті злочину, добровільне відшкодування завданого збитку, як обставини, які пом`якшують покарання, відсутність обставин, які обтяжують покарання, а тому за наявності вказаних обставин суд вважає за можливе із застосуванням ст. 69 КК України перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, призначити ОСОБА_4 покарання у виді службового обмеження на строк один рік з відрахуванням грошового забезпечення у дохід держави у розмірі 15 %.
Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про доцільність затвердження угоди про визнання винуватості.
Керуючись ст.ст. 314, 368, 370, 373, 374, 475 КПК України, суд
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.413 КК України та із застосуванням ст.69 КК України призначити покарання у виді службового обмеження на строк один рік з відрахуванням грошового забезпечення у дохід держави у розмірі 15 %.
Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги через Яворівський районний суд Львівської області протягом 30 днів з дня його проголошення з підстав, передбачених ч. 4 ст. 394 КПК України, а саме:
- обвинуваченим, його захисником, законним представником - виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених ч. ч. 4, 6, 7 ст. 474 КПК України, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди;
- прокурором - з підстав призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з ч. 4 ст. 469 КПК України угода не може бути укладена.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку після його проголошення негайно вручити засудженому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1