провадження №1-кп/389/135/16
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 грудня 2016 року Знам`янський міськрайонний суд Кіровоградської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001808 від 03 грудня 2014 року, стосовно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Знам`янка Кіровоградської області, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 07 вересня 2005 року Красноградським районним судом Харківської області за ч.2 ст.186 КК України до 4 років позбавлення волі зі звільненням на підставі ст.ст.75, 104 КК України від відбуття покарання з іспитовим строком на 1 рік; 14 жовтня 2005 року Красноградським районним судом Харківської області за ч.2 ст.121 КК України до 7 років 6 місяців позбавлення волі, звільненого 10 листопада 2011 року, на підставі постанови Новобугського районного суду Миколаївської області, умовно-достроково на 1 рік 9 місяців 17 днів,
обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України,
за участю: прокурора Знам`янської місцевої прокуратури ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_5 ,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_3 скоїв умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого, за наступних обставин.
01 грудня 2014 року, приблизно о 18.00 годині ОСОБА_3 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходився у домоволодінні, розташованому по АДРЕСА_2 , де між ним та ОСОБА_6 , на ґрунті неприязних відносин виникла сварка, під час якої у ОСОБА_3 раптово виник умисел на спричинення ОСОБА_6 тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.
Реалізуючи указаний умисел, діючи умисно та цілеспрямовано, перебуваючи у кухні вказаного домоволодіння, ОСОБА_3 наніс ОСОБА_6 не менше 5 ударів кулаками обох рук та не менше 2 ударів обома ногами в область голови та тулубу ОСОБА_6 , спричинивши таким чином останньому тілесні ушкодження у вигляді крововиливів в ділянці голови, на тулубі та верхній кінцівці, закритої черепно-мозкової травми у вигляді підоболонкових крововиливів головного мозку, внутрішньо-мозкового крововиливу, забою головного мозку, які згідно висновку судово-медичної експертизи №188 від 30 січня 2015 року, по тяжкості відносяться до категорії тяжких, як небезпечних для життя в момент заподіяння.
Смерть ОСОБА_6 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_2 у домоволодінні, розташованому по АДРЕСА_2 , знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями в ділянці голови та стала наслідком закритої черепно-мозкової травми масивних підоболонкових крововиливів головного мозку, внутрішньо-мозкового крововиливу, забою головного мозку. Безпосередня причина смерті набряк, набухання головного мозку.
Допитаний під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_3 вину в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України визнав частково і надав суду покази про те, що 1 грудня 2014 року, приблизно о 17.30 год., коли він повернувся з роботи. ОСОБА_7 , з якою він на той час співмешкав, запропонувала піти до ОСОБА_6 , з яким вона раніше співмешкала, щоб забрати її речі, на що він погодився. Приблизно о 18 годині він, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 пішли до домоволодіння, де проживав ОСОБА_6 .
Прийшовши до будинку за місцем проживання ОСОБА_6 , останній впустив їх всередину, ОСОБА_7 зі ОСОБА_9 пішли збирати речі в кімнату, а він залишився в кухні разом зі ОСОБА_10 . Також там перебували ОСОБА_6 та ОСОБА_11 .
Між ним та ОСОБА_6 сталася сварка, під час якої ОСОБА_6 схопив сокиру і хотів замахнутися на нього, після чого він вихопив у ОСОБА_6 сокиру, а той вдарив його кулаком по обличчю. У відповідь він також вдарив останнього кулаком по обличчю, після чого між ними розпочалася бійка, під час якої ОСОБА_6 наніс йому декілька ударів по обличчю, а він, обвинувачений, в свою чергу, також наніс удари кулаком по обличчю ОСОБА_6 .
Обвинувачений також вказав, що коли ОСОБА_6 після бійки, сидячи у кріслі, почав обома руками відривати від крісла дерев`яний підлокітник, то він, розуміючи те, що ОСОБА_6 має намір, завдати йому ще тілесних ушкоджень, вдарив останнього два рази ногою по голові, в сторону правого вуха, після чого вийшла ОСОБА_7 , вони забрали її речі і вийшли з будинку. ОСОБА_6 при цьому зачинив за ними двері будинку.
Свою вину в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України визнає частково, так як умислу на спричинення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень не мав, смерті останнього не бажав, побив потерпілого захищаючись, а також внаслідок того, що перебував у стані сильного душевного хвилювання внаслідок протиправної поведінки ОСОБА_6 . Вважає, що його дії слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 122 КК України, тобто як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я або значну стійку втрату працездатності менш як на одну третину.
Обвинувачений у судовому засіданні щиро розкаявся, вказав, що дуже сильно жалкує про те, що наніс потерпілому тілесні ушкодження, відзначив, що неодноразово вибачався перед потерпілою, просив суворо його не карати.
Не дивлячись на часткове визнання своєї вини, вина обвинуваченого ОСОБА_3 в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України підтверджується показами потерпілої, свідків та матеріалами кримінального провадження, дослідженими у судовому засіданні.
Так, потерпіла ОСОБА_12 під час судового розгляду надала суду показання про те, що ОСОБА_6 є її сином і проживав на зйомних квартирах. Останній раз бачила його за декілька днів до смерті. Син був спокійною, не конфліктною людиною. Про смерть сина їй повідомили 3 грудня 2014 року працівники міліції.
Допитана під час судового розгляду в якості свідка ОСОБА_7 надала суду показання, відповідно до яких близько восьми місяців вона співмешкала з ОСОБА_6 по пров.Назарова в м.Знам`янка. Після того як ОСОБА_6 її побив, вона поскаржилась ОСОБА_3 , який пообіцяв за неї заступитись, забрав проживати до себе.
1 грудня 2014 року вона, ОСОБА_3 та його знайомі ОСОБА_13 та ОСОБА_14 вживали спиртні напої вдома у ОСОБА_3 . Вирішили піти до ОСОБА_6 , оскільки їй потрібно було забрати речі, які залишились за місцем проживання останнього. В цей же день, приблизно о 18.00 години вони всі прийшли до ОСОБА_6 , в будинку знаходився і ОСОБА_11 . Всі чоловіки залишились на кухні, а вона з ОСОБА_14 пішла до іншої кімнати збирати речі. Перебуваючи в кімнаті, вона чула, як ОСОБА_6 просив ОСОБА_3 не бити його. Коли вона виходила з будинку, десь через хвилин 20-30, то бачила, що ОСОБА_6 сидить в кріслі на кухні і в нього опухле обличчя, крові на ньому не бачила.
Допитана під час судового розгляду в якості свідка ОСОБА_9 надала суду показання, відповідно до яких 1 грудня 2014 року вона перебувала в гостях у свого знайомого ОСОБА_3 , де також були ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , яких вона до цього не знала. Там вони вживали спиртні напої. Після цього вони всі пішли до будинку, що розташований по АДРЕСА_2 , де за словами ОСОБА_7 мешкав її колишній співмешканець, який її раніше побив. Зайшовши до будинку вони з ОСОБА_7 пішли до кімнати збирати речі, а чоловіки залишились в кухні. Перебуваючи в іншій кімнаті, вона чула як ОСОБА_3 казав ОСОБА_6 , щоб той не чіплявся до ОСОБА_7 . При цьому також було чутно як ОСОБА_6 просив ОСОБА_3 не бити його. Через деякий час, коли вони з ОСОБА_7 виходили з кімнати, то побачили як ОСОБА_3 двічі вдарив ОСОБА_6 в область голови, тоді як останній сидів у кріслі.
Вироком Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16.12.2015 року було розглянуто кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001808 від 03 грудня 2014 року стосовно ОСОБА_3 обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України. Ухвалою суду апеляційної інстанції зазначений вище вирок суду першої інстанції скасовано, справу повернуто на новий розгляд.
Допитаний під час судового розгляду в суді першої інстанції при попередньому розгляді цієї справи в якості свідка ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Покази вказаного свідка є ключовими при розгляді даного кримінального провадження, оскільки він був безпосереднім очевидцем бійки між обвинуваченим та потерпілим. Ще один безпосередній учасник згаданих подій ОСОБА_8 також помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , не будучи допитаним в судовому засіданні в рамках даного кримінального провадження.
При цьому, за загальним правилом, згідно з ст.23 КПК суд приймає як доказ показання осіб, які дають їх усно в судовому засіданні, за винятком деяких випадків. Тому лише з моменту надання показань свідків у суді першої інстанції під час розгляду справи та їх повної фіксації на технічному носії такі показання з огляду на положення ст.ст.84, 95 КПК набувають ознак доказу в кримінальному провадженні.
Так, ч.4 ст.95 КПК передбачено, що суд може обгрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано у порядку, передбаченому ст.225 цього кодексу. Суд не вправі обгрунтовувати рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Жуковський проти України» від 3 березня 2011 року наголошується, що за загальним правилом пункти 1 і 3«d» статті 6 Конвенції вимагають надання підсудному відповідної та належної можливості заперечувати показання свідка обвинувачення і допитати його або під час надання останнім своїх показань, або пізніше. Вирок не може ґрунтуватись виключно або вирішальною мірою на показаннях, які сторона захисту не може заперечити.
Таким чином суд визнає недопустимим доказом покази надані під час допиту на стадії досудового розслідування свідками ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , зафіксовані в протоколах допиту, на які як на докази винуватості обвинуваченого посилався прокурор в ході судового розгляду.
При цьому, враховуючи те, що свідок ОСОБА_11 помер, а тому з об`єктивних причин не може бути безпосередньо допитаний в ході даного судового розгляду, однак був допитаний в суді першої інстанції при попередньому розгляді цієї справи в якості свідка, суд вважає за можливе прийняти як доказ покази останнього, які були повністю зафіксовані на технічному носії під час попереднього розгляду даного кримінального провадження. Вказаного свідка було допитано в присутності як сторони обвинувачення, так і сторони захисту, таким чином у даному випадку порушення прав сторони захисту буде відсутнє. Такі покази досліджено в даному судовому засіданні шляхом прослуховування змісту технічного носія - запису судового засідання від 03.09.2015 року, проти чого у судовому засіданні не заперечили сторони кримінального провадження.
Відповідно до ч.2 ст.84 КПК процесуальними джерелами доказів є зокрема документи.
Відповідно до ч. 1 ст.99 КПК документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані, за допомогою зокрема письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
Відповідно до п.1 ч.2 цієї ж статті до документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, можуть належати: матеріали звукозапису, та інші носії інформації (у тому числі електронні).
Отже, допитаний під час судового розгляду в суді першої інстанції при попередньому розгляді цієї справи в якості свідка ОСОБА_11 надав суду показання, відповідно до яких, він проживає по АДРЕСА_2 в орендованому будинку. В одному будинку з ним проживав також ОСОБА_6
1 грудня 2014 року ввечері до них додому прийшли ОСОБА_7 , яка була колишньою співмешканкою ОСОБА_6 , та її новий співмешканець ОСОБА_3 і незнайомі чоловік та жінка, яких звали ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , всі вони перебували в стані алкогольного сп`яніння. Жінки пішли до кімнати, де працював телевізор, а чоловіки зайшли до них на кухню. Коли ОСОБА_3 та ОСОБА_13 зайшли до кухні, ОСОБА_6 висловив погрозу ОСОБА_3 , вказавши, що зарубає його сокирою, при цьому самої сокири у нього в руках не було. У відповідь на це ОСОБА_3 ударив ОСОБА_6 кулаком в область голови. Після цього ОСОБА_13 зі ОСОБА_3 почали бити ОСОБА_6 кулаками і ногами і нанесли більше десяти ударів. ОСОБА_3 наніс потерпілому більше ударів ніж ОСОБА_8 , бив кулаками і ногами в область голови. Вранці 2 грудня 2014 року у ОСОБА_6 було набрякле обличчя, він скаржився на головний біль, однак викликати швидку відмовився. В ніч на 3 грудня 2014 року ОСОБА_6 поскаржився на головний біль, випив знеболювані таблетки, а вранці, прокинувшись, він зрозумів, що ОСОБА_6 помер. Свідок запевнив, що ОСОБА_15 після згаданих подій більше ніхто не бив, він не падав. Весь час після побиття ОСОБА_15 він постйно перебував з ним.
Допитаний в судовому засіданні судовий експерт ОСОБА_16 пояснив, що наданий ним висновок щодо причин смерті потерпілого є вірним. Такий висновок узгоджується з показами самого обвинуваченого. Отримані потерпілим травми перебували у прямому причинному зв`язку з настанням його смерті. Потерпілий після отримання тілесних ушкоджень міг ще деякий час самостійно пересуватись. Відповідні ушкодження на клітинному рівні з часом призводять до смерті.
Вина обвинуваченого ОСОБА_3 в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України підтверджується також дослідженими в судовому засіданні письмовими матеріалами кримінального провадження, а саме:
Том № 1
- витягом з кримінального провадження №0001808 (а.с.1),
- рапортом оперативного чергового Знам`янського МВ УМВС України в Кіровоградській області від 3 грудня 2014 року (а.с.6),
- протоколом огляду місця події від 3 грудня 2014 року, об`єктом огляду є територія домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 за місцем проживання ОСОБА_6 (а.с.8-13),
- протоколом огляду трупа від 3 грудня 2014 року (а.с.14-17);
- копією лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_6 №3064 від 3 грудня 2014 року (а.с.18);
- протоколом огляду предмету від 4 грудня 2014 року, а саме шматка тканини, схожого на рушник біло-оранжевого кольору зі слідами речовини бурого кольору; зразків крові ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (а.с.21),
- протоколом проведення слідчого експерименту від 4 грудня 2014 року з участю ОСОБА_3 , його захисника та судово-медичного експерта (а.с.48);
- висновком експерта №188 від 29 грудня 2014 року, відповідно до якого:
1) При судово-медичному дослідженні трупа ОСОБА_6 виявлені ушкодження у вигляді крововиливів в ділянці голови, на тулубі та верхній кінцівці, закритої черепно-мозкової травми у вигляді підоболонкових крововиливів головного мозку та внутрішньо-мозковому крововиливу, забою мозку, які утворилися від дії тупих предметів і не менш як від 7 травматичних впливів;
2) Індивідуальні властивості тупих предметів в ушкодженнях - не відобразилися;
3) Найбільш вірогідне взаємне розташування нападаючого та потерпілого під час отримання тілесних ушкоджень обличчям до обличчя;
4) За давністю утворення вищеописані тілесні ушкодження можуть належати до дати 1 грудня 2014 року та за тяжкістю відносяться до категорії тяжких, як небезпечних для життя під час утворення. Крововиливи та садна в ділянці колінних суглобів на гомілках за давністю утворення можуть відноситися до дати 5-6 діб до смерті та в прямому причинному зв`язку з настанням смерті на знаходяться;
5) Враховуючи локалізацію, взаємне розташування та характер тілесних ушкоджень на тілі потерпілого, в ділянці голови, грудної клітки та правої верхньої кінцівки при падінні з висоти власного зросту не можливе. Крововиливи, садна на нижніх кінцівках могли утворитися під час падіння з висоти власного зросту;
6) Всі тілесні ушкодження, що виявлені на тілі потерпілого ОСОБА_6 спричиненні прижиттєво;
7) При судово-токсикологічному дослідженні крові, сечі від трупа ОСОБА_6 виявлений етаноловий спирт в кількості кров 1.43г/дм куб., сечі-2.18г/дм куб., що свідчать про те, що ОСОБА_6 знаходився в стані алкогольного сп`яніння легкого ступеня. В субдуральній гематомі при судово-токсикологічному дослідженні виявлений етиловий спирт в кількості 2.15 г/дм куб., що свідчить про те, що на момент виникнення субдуральної гематоми померлий знаходився в алкогольному сп`янінні середньої тяжкості;
8) При житті ОСОБА_6 страждав на туберкульоз та жировий гепатоз печінки. Дані захворювання в прямому причинному зв`язку з настанням смерті не знаходяться;
9) Смерть ОСОБА_6 знаходиться в прямому зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями в ділянці голови та стала наслідком закритої черепно-мозкової травми: масивні підоболонкові крововиливи головного мозку, внутрішньо-мозковий кровилив, забої головного мозку. Безпосередня причина смерті - набряк, набухання головного мозку. Супутні захворювання - фіброзний туберкульоз легенів, жировий гепатоз печінки (а.с.55-57);
- висновком експерта додатково до №188 від 30 січня 2015 року відповідно до якого, ознайомившись з протоколом слідчого експерименту від 4 грудня 2014 року, судово-медичний експерт може стверджувати, що тілесні ушкодження на тілі ОСОБА_6 в ділянці голови, грудної клітки, правому плечі могли утворитись при обставинах, на які вказав підозрюваний під час слідчого експерименту (а.с.59-60);
- висновком експерта №917 від 9 грудня 2014 року щодо групової належності крові ОСОБА_3 (а.с.64-65);
- висновком експерта №925 від 10 грудня 2014 року щодо групової належності крові ОСОБА_6 (а.с.69-70);
- висновком експерта №918 від 29 грудня 2014 року (а.с.74-75);
- протоколом про результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії аудіо-, відео контроль особи від 3 лютого 2015 року відносно ОСОБА_3 , за наслідками якої отримано інформацію про його причетність до нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 (а.с.88-91);
- протоколом огляду предмету від 03.02.2015 року (а.с. 92);
- висновком судово-психіатричного експерта № 223 (а.с. 195-197) від 21.04.2015 року, згідно якого ОСОБА_3 в момент скоєння інкримінованого правопорушення в стані фізіологічного афекту не знаходився.
Вина обвинуваченого ОСОБА_3 в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України також підтверджується переглянутим в судовому засіданні відеозаписом слідчого експерименту від 4 грудня 2014 року з участю ОСОБА_3 , його захисника та судово-медичного експерта, відеозаписом за наслідками проведення негласних слідчих дій аудіо-, відео контролю особи від 3 лютого 2015 року.
Відповідно до змісту частини 2 статті 121 КК України, умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, має місце тоді, коли в результаті описаного у частині 1 статті 121 КК України діяння настає смерть потерпілого. Особливістю цього кваліфікованого виду умисного тяжкого тілесного ушкодження є те, що у ньому присутні два суспільно небезпечні наслідки (первинний - тяжкі тілесні ушкодження і похідний - смерть), психологічне ставлення до яких з боку винного є різним. До заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження він ставиться умисно, а до настання смерті потерпілого від такого ушкодження - необережно. При цьому винний усвідомлює можливість настання похідного наслідку в результаті настання первинного.
Отже, для такої кваліфікації дій особи як заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, має бути встановлена наявність саме необережної форми вини щодо настання смерті потерпілого та умисної форми вини щодо заподіяння тілесних ушкоджень, що мало місце і в даному випадку.
Згідно правового висновку Верховного Суду України від 28.05.2015 року у справі № 5-25кс15, склад злочину, передбачений частиною другою статті 121 КК, належить до особливих (складних) злочинів і виділений законодавцем в окремий вид необережного заподіяння смерті, оскільки за своєю суттю, природою речей заподіяння смерті відбувається єдиним засобом завданням тілесних ушкоджень.
Суд зазначив, що, вчиняючи умисний злочин із матеріальним складом, особа інколи приводить у рух певні сили, які поза межами її волі тягнуть настання додаткових більш тяжких, не бажаних наслідків. Ці наслідки, які перетворюють простий склад у кваліфікований, інкримінуються їй лише за умови встановлення щодо них (наслідків) необережної вини.
В даному випадку особа, яка завдає тілесних ушкоджень, діє із невизначеним (неконкретизованим) умислом, за якого вона, хоча і бажає спричинити або свідомо припускає спричинення шкоди здоров`ю потерпілого, але при цьому не конкретизує точними межами у своїй свідомості тяжкість цієї шкоди.
У таких випадках винувата особа має відповідати за той результат (шкоду), який фактично було заподіяно, умисне заподіяння тяжких ушкоджень. Що стосується смерті потерпілого, то її настання на боці винуватої особи мається лише необережна форма вини, бо хоча вона і не бажала цього настання і навіть свідомо не допускала його настання, але повинна була і могла передбачити, що внаслідок її злочинних дій може настати і такий наслідок, як смерть потерпілого.
Отже, якщо смерть потерпілого настала від тяжкого ушкодження, заподіяного сильним ударом кулака в голову, то такого характеру діяння винуватого мають розцінюватись як заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, та кваліфікуватися за частиною другою статті 121 КК лише за наявності умислу винуватого щодо тяжких тілесних ушкоджень і необережності щодо смерті (тобто при змішаній формі вини).
Суд критично відноситься до показань ОСОБА_3 про те, що умислу на спричинення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень він не мав, а спричинив останньому тілесні ушкодження, перебуваючи в стані сильного душевного хвилювання і захищаючись від самого потерпілого, виходячи з наступних підстав.
Так, покази обвинуваченого щодо спричинення тілесних ушкоджень потерпілому в стані фізіологічного афекту спростовуються висновком судово-психіатричного експерта №223 від 21 квітня 2015 року (а.с.195-197), відповідно до якого ОСОБА_3 , в момент скоєння інкримінуємого йому правопорушення в стані фізіологічного афекту не знаходився.
Пленум Верховного суду України у своїй постанові від 26 квітня 2002 року № 1 «Про судову практику у справах про необхідну оборону» зазначив, щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суди повинні враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, іхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини. Якщо суд визнає, що в діях особи є перевищення меж необхідної оборони, у вироку слід зазначити, в чому саме воно полягає.
Суд також враховує правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постановах від 22 січня 2015 року у справах № 5-27кс14 та № 5-35кс14, згідно яких, у тому випадку, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.
Покази обвинуваченого щодо нанесення тілесних ушкоджень потерпілому в межах необхідної оборони спростовуються показами свідка ОСОБА_11 безпосереднього очевидця бійки між обвинуваченим та потерпілим, який вказав, що ОСОБА_3 зі ОСОБА_8 перші почали бити потерпілого; показами свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , які вказали, що будучи в іншій кімнаті під час бійки обвинуваченого з потерпілим, чули як останній просив ОСОБА_3 не бити його; також ОСОБА_3 виказував намір покарати обвинуваченого за те, що той побив ОСОБА_7 .
Таким чином суд розцінює вищевказані показання обвинуваченого ОСОБА_3 як намагання пом`якшити свою відповідальність за скоєне кримінальне правопорушення.
При вирішенні питання про спрямованість умислу обвинуваченого суд враховує усі обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема події, що передували злочину, данні в динаміці про дії винного і потерпілого, як безпосередньо до злочину, так і під час та після його вчинення, причини припинення діяння.
Суд вважає, що нанесення обвинуваченим потерпілому ударів руками і ногами в життєво важливий орган - голову, що не заперечувалось обвинуваченим у судовому засіданні, вказує на те, що ОСОБА_3 повинен був усвідомлювати суспільно-небезпечний характер своїх дій. При цьому суд враховує кількість нанесених ударів в життєво- важливий орган людини - голову, їх спрямованість, механізм їх заподіяння, а також те, що вони наносились з достатньою силою.
Таким чином, встановлені фактичні обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_3 виконав всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, а саме умисного спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, завдавши численні удари, з прикладанням значної сили, в життєво важливі органи потерпілого, що призвели до смерті останнього.
Сукупність всіх вказаних обставин вчинення злочину, спосіб, кількість, характер і локалізація тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, а також стосунки, які склались між обвинуваченим та потерпілим, вказують про цілеспрямовані, обдумані та умисні дії ОСОБА_3 , спрямовані на спричинення ОСОБА_17 саме тяжких тілесних ушкоджень.
Згідно Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я № 6 від 17 січня 1995 року, п.2.1.2 - небезпечними для життя є ушкодження, що в момент заподіяння чи в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища і котрі без надання медичної допомоги, за звичайним своїм перебігом закінчуються чи можуть закінчитись смертю, а запобігання смерті, що обумовлене наданням медичної допомоги, не повинно братись до уваги при оцінюванні загрози для життя таких ушкоджень. Загрозливий для життя стан, який розвивається в клінічному перебігу, незалежно від проміжку часу, що минув після його заподіяння, повинен перебувати з ним у прямому причинно-наслідковому зв`язку.
Позиція обвинуваченого щодо відсутності причинно-наслідкового зв`язку між його діями і смертю потерпілого, оскільки вона настала через декілька днів, не ґрунтується на фактичних обставинах та чинному законодавстві.
Зазначені вище докази, переконливо свідчать, що смерть потерпілого наступила саме від нанесених обвинваченим умисно ударів руками та ногами в життєво важливий орган - голову потерпілого і немає підстав вважати, що дії засудженого слід кваліфікувати за іншою статтею КК України. Між тяжкими тілесними ушкодженнями та смертю потерпілого є прямий причинний зв`язок.
Таким чином, аналізуючи та оцінюючи в сукупності всі докази по даному кримінальному провадженню, суд вважає вину обвинуваченого ОСОБА_3 доведеною, а його дії правильно кваліфікованими за ч.2 ст.121 КК України за ознаками: умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд враховує ступінь тяжкості скоєного обвинуваченим кримінального правопорушення, яке закон класифікує як тяжкий злочин, особу ОСОБА_3 , який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, реально відбував покарання у місцях позбавлення волі за вчинення аналогічного злочину, суспільно-корисною працею не займається, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, страждає на хронічні захворювання, свою вину у скоєному визнав частково, не до кінця усвідомивши протиправність свого діяння.
Обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_3 суд визнає щире каяття у скоєному.
До обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_3 суд відносить скоєння кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.
Враховуючи тяжкість скоєного ОСОБА_3 кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, наявність обставини, яка пом`якшує його покарання та обставини, яка обтяжує покарання, суд вважає, що за спрямованістю поведінки обвинувачений як особа представляє небезпеку для суспільства, а тому йому необхідно призначити покарання в межах санкції ч.2 ст.121 КК України у виді позбавлення волі, оскільки суд вважає, що виправлення ОСОБА_3 можливе лише в умовах його ізоляції від суспільства з реальним відбуванням покарання і можливості застосування до обвинуваченого положень ст.ст. 69, 75 КК України суд не вбачає. На думку суду, з урахуванням наведених обставин справи та особи ОСОБА_3 саме таке покарання є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень як зі сторони обвинуваченого, так і інших осіб.
Також, у зв`язку з набранням чинності Закону України «Про внесення змін до КК України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року №838-VIII, суд вважає необхідним зарахувати, відповідно до вимог ч.5 ст.72 КК України, строк попереднього ув`язнення, застосованого до ОСОБА_3 в межах даного кримінального провадження, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
По даному кримінальному провадженню цивільні позови не заявлено, процесуальні витрати по кримінальному провадженню відсутні, долю речових доказів суд вирішує відповідно до положень ст. 100 КПК України.
Керуючись ст.ст.373-374 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :
ОСОБА_3 визнати винним у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.121 КК України і призначити покарання у виді 8 років позбавлення волі.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_3 обчислювати з урахуванням його затримання та знаходження під вартою - з 12 грудня 2014 року, зарахувавши відповідно до ч.5 ст.72 КК України в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення, починаючи з 12 грудня 2014 року по день набрання даним вироком законної сили включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Міру запобіжного заходу відносно ОСОБА_3 тримання під вартою до набрання даним вироком законної сили залишити без змін.
Речові докази по кримінальному провадженню, а саме: шматок тканини, схожий на рушник, який знаходиться в камері зберігання речових доказів Знам`янського МВ УМВС України в Кіровоградській області, зразки крові ОСОБА_6 , вилучені 03.12.2014 року при проведенні огляду трупа, використані при проведенні судово-медичної експертизи та зразки крові ОСОБА_3 , вилучені 04.12.2014 року при проведенні відібрання зразків для експертного дослідження, використані при проведенні судово-медичної експертизи знищити.
Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Кіровоградської області шляхом подачі апеляційної скарги через Знам`янський міськрайонний суд Кіровоградської області протягом 30 днів з дня його проголошення, засудженим ОСОБА_3 в той-же строк з моменту отримання копії вироку.

Суддя ОСОБА_1