ВИРОК

22 грудня 2016 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Миколаєва, громадянки
України, проживаючої за адресою:

за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України;

за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченої ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_7
В С Т А Н О В И Л А :
Вироком Подільського районного суду м. Києва від 09 березня 2016 року ОСОБА_5 , визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України та призначене покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень. Вирок Подільського районного суду міста Києва від 13 листопада 2014 року, яким ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді 80 годин громадських робіт виконувати самостійно.
Судом першої інстанції встановлено, що вироком Подільського районного суду міста Києва від 13 листопада 2014 року ОСОБА_5 засуджена за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді 80 годин громадських робіт. 02 лютого 2015 року вирок набрав законної сили та надійшов на виконання до Подільського районного відділу кримінально-виконавчої інспекції (далі КВІ) в м. Києві.
20 лютого 2015 року ОСОБА_5 взята на облік в Подільському відділі КВІ в м. Києві та їй у відповідності зі ст. 37 КВК України роз`яснено, що вона зобов`язана додержуватись встановленого порядку та умов відбування покарання, сумлінно ставитись до праці, з`являтись за викликом до кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально - виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, з`являтись у встановлені дні на реєстрацію до кримінально - виконавчої інспекції, працювати на визначеному об`єкті та відпрацьовувати встановлений судом строк громадських робіт, не виїжджати за межі України без дозволу кримінально виконавчої інспекції.
18 березня 2015 року ОСОБА_8 попереджена про кримінальну відповідальність за ч. 2 ст. 389 КК України за ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт.
Незважаючи на винесене попередження, ОСОБА_5 , маючи умисел на ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт та реалізуючи його, до КП «Куренівське» Подільського району міста Києва для відбування покарання з 28 лютого 2015 року не прибула.
В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_5 просить змінити вирок та призначити їй покарання за ч. 2 ст. 389 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, щодо призначення покарання у виді громадських робіт виключити його з вироку суду.
За її доводами судом порушена ст. 61 Конституції України, ст. 19 КПК України, ч. 4 ст. 52 КК України відповідно до яких за злочин може бути призначено лише одне покарання, передбачене в санкції статті і особа не може бути двічі обвинуваченою або покарною за кримінальне правопорушення, за яким вона була засуджена на підставі вироку суду, що набрав законної сили.
На її думку, судом були порушені загальні засади призначення покарання.
В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні просить скасувати вирок суду в частині призначеного покарання та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 389 КК України із застосуванням ст. 69 КК України та на підставі ст. 71, ч. 3 ст. 72 КК України, шляхом повного складання покарання за даним вироком у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян та покарання за вироком Подільського районного суду міста Києва від 13 листопада 2014 року, яким ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді 80 годин громадських робіт, який виконувати самостійно.
Не оскаржуючи фактичних обставин кримінального правопорушення та правильність кваліфікації дій обвинуваченої, прокурор вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність.
Апелянт зазначає, що ОСОБА_5 засуджена вироком Подільського районного суду міста Києва від 13 листопада 2014 року до покарання у виді 80 годин громадських робіт, проте від відбування покарання ухилилась, чим вчинила злочин, передбачений ч. 2 ст. 389 КК України . Тому, призначаючи остаточне покарання, суд повинен був застосувати ст. 71 КК України.
Враховуючи те, що оскаржуваним вироком ОСОБА_5 було призначено покарання у виді штрафу, вироки підлягають самостійному виконанню.
З тих же підстав, викладених в апеляційній скарзі прокурора у кримінальному провадженні, заступник прокурора міста Києва просить змінити вирок суду в частині призначеного покарання та ухвалити нову ухвалу, якою за сукупністю вироків призначити ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 71 КК України і вироки щодо неї виконувати самостійно.
Під час апеляційного розгляду прокурор підтримав апеляційні скарги заступника прокурора міста Києва та прокурора у кримінальному провадженні та заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_5 , остання та її захисник ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу обвинуваченої та заперечували проти задоволення інших.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_5 та заступника прокурора міста Києва не підлягають задоволенню, апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Встановивши фактичні обставини злочину, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обсяг і доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_5 та правильно кваліфікував її дії за ч. 2 ст. 389 КК України як ухилення від відбування громадських робіт, особою, засудженою до такого виду покарання.
Відповідно до диспозиції ч. 2 ст. 389 КК України особа несе кримінальну відповідальність у разі ухилення від відбування громадських робіт, якщо вона засуджена до такого виду покарання.
Тобто, ухилення особи від відбування покарання у виді громадських робіт, призначеного вироком суду утворює новий склад злочину.
Тому доводи обвинуваченої ОСОБА_5 про те, що вона двічі обвинувачена і покарана за злочин, за який вона була засуджена на підставі вироку, який набрав законної сили є необґрунтованими.
Щодо доводів апеляційної скарги заступника прокурора міста Києва в частині постановлення ухвали апеляційним судом, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити, зокрема, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому.
Відповідно до ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Виходячи з цих положень закону, колегія суддів зазначає, що остаточне покарання за сукупністю вироків може бути призначене лише вироком суду.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що вимоги заступника прокурора міста Києва, викладені в апеляційній скарзі в частині виправлення судової помилки ухвалою апеляційного суду не ґрунтується на законі.
Щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі прокурора у кримінальному провадженні в частині призначення остаточного покарання на підставі ст. 71 КК України, то вони заслуговують на увагу.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання в разі ухвалення обвинувального вироку.
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Призначаючи покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії невеликої тяжкості, дані про особу обвинуваченої, яка судима, за місцем проживання характеризується задовільно, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, на утриманні має малолітню дитину, не працює.
Обставинами, що пом`якшують покарання, суд обґрунтовано визнав щире каяття обвинуваченої та вчинення нею злочину внаслідок збігу тяжких сімейних обставин.
Обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено.
На підставі цього суд дійшов висновку про застосування ст. 69 КК України та призначення ОСОБА_5 більш м`якого виду покарання, не зазначеного в санкції ч. 2 ст. 389 КК України, призначивши їй покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.
З таким висновком погоджується колегія суддів.
Колегія суддів зазначає, що призначення покарання носить індивідуальний характер і його вид, розмір визначається з урахуванням положень ст. 65 КК України.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 засуджена вироком Подільського районного суду міста Києва від 13 листопада 2014 року за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді 80 годин громадських робіт, проте ухилилася від відбування покарання, чим вчинила злочин, передбачений ч. 2 ст. 389 КК України.
Відповідно до ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Проте цих вимог закону суд першої інстанції не дотримався.
Незважаючи на те, що відповідно до ч. 3 ст. 72 КК України основне покарання у виді штрафу при призначенні його за сукупністю злочинів і за сукупністю вироків складанню не підлягає і виконується самостійно, суд, призначаючи остаточне покарання за сукупністю вироків в будь-якому випадку повинен був застосувати ст. 71 КК України.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків призначити ОСОБА_5 остаточне покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. та 80 годин громадських робіт, призначених вироком Подільського районного суду міста Києва від 13 листопада 2014 року. Саме таке покарання відповідатиме вимогам ст. 65 КК України, буде необхідним і достатнім для її виправлення, та попередження нових злочинів.
Вказані вироки, відповідно до ч. 3 ст. 72 КК України виконуються самостійно.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва та обвинуваченої ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити.
Вирок Подільського районного суду м. Києва від 09 березня 2016 року, яким ОСОБА_5 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України та призначене покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн., а вирок Подільського районного суду міста Києва від 13 листопада 2014 року, яким ОСОБА_5 засуджена за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді вісімдесяти годин громадських робіт виконувати самостійно, скасувати в частині призначеного покарання.
Призначити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнану винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків призначити ОСОБА_5 остаточне покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. та 80 годин громадських робіт, призначених вироком Подільського районного суду міста Києва від 13 листопада 2014 року.
Відповідно до ч. 3 ст. 72 КК України вироки виконувати самостійно.
В решті вирок суду залишити без змін.
Вирок може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення.
Копія вироку негайно, після його проголошення, вручається обвинуваченому та прокурору.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3