Справа №485/694/17 19.07.2017
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 липня 2017 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Снігурівського районного суду Миколаївської області від 22 травня 2017 року про відмову у задоволені клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_6 ,
засуджений ОСОБА_5 ,
представник державної установа
ДУ «Снігурівська виправна колонія (№ 5) ОСОБА_7 .
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 22 травня 2017 року у задоволені клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відмовлено.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_5 просить звільнити його умовно-достроково від відбування покарання.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_5 зазначає, що він перебуваючи в місцях позбавлення волі весь час працював, навчався, отримав професію. Перебуваючи в виправній колонії № 5 проходив лікування та працював, проте адміністрація колонії заохочення не виносила, мотивуючи це тим, що в цьому разі його необхідно буде звільнити. Він деякий час перебував у виправній колонії № 83, повернувшись до виправної колонії № 5 просився на роботу, проте адміністрація колонії йому в цьому відмовила, оскільки він хворіє.
Зазначає, що має декілька спеціальностей, і пропозиція адміністрації працювати прибиральником або двірником є недоречною, оскільки така робота в місцях позбавлення волі вважається принизливою.
Вказує на те, що відбуває покарання за злочин, який скоїв 21 рік тому назад, будучи неповнолітньою особою, під впливом дорослого підбурювача.
Посилається на те, що він не є нарко чи алкозалежною особою, нещодавно в нього помер батько, мати хворіє, є дружина та донька, а після звільнення його приймуть на роботу про, що є гарантійний лист від підприємства.
Обставини, встановлені судом першої інстанції.
До Снігурівського районного суду Миколаївської області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування основного покарання в порядку ст. 81 КК України, яке він відбуває в Державній установі «Вознесенська виправна колонія (№72)».
ОСОБА_5 18.08.2010 р. Апеляційним судом Запорізької області засуджений за ст. 69, п. п. «ж», «і» ст. 93, ч. 3 ст. 215-3, ст. 17 ч. 3 ст. 142 КК України 1960 року, ч. 1 ст. 263 КК України, ст. 42 КК України 1960 року до 14 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна.
Строк покарання ОСОБА_5 за вироком рахується з 18.11.2008 р., закінчується 04.11.2020 р., з урахуванням ухвали Снігурівського районного суду від 12.02.2016 р., якою у строк відбуття покарання зараховано термін попереднього ув`язнення, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України у редакції Закону № 838-VІІІ від 26.11.2015 р.
Станом на 22.05.2017 р. відбутий ОСОБА_5 строк покарання складає 10 років 6 місяців 18 днів, що є більше трьох чвертей призначеного покарання, але при цьому за час відбування покарання засуджений має посередню характеристику, на виробництві не працює за станом здоров`я, у відділеннях на громадських засадах не працевлаштований, через небажання такої роботи, непогашених стягнень не має, за період з 2008 по серпень 2015 року отримав 7 доган, з яких одне у виді карцеру та 3 заохочення, а заперечення засудженого щодо формальності застосування стягнень документально матеріалами справи не підтвердились.
Рішенням комісії державної установи «Снігурівська виправна колонія (№ 5)» з розгляду питань про можливість представлення засуджених до умовно-дострокового звільнення від 15.05.2017 р. ОСОБА_5 відмовлено.
З урахування того, що останнє заохочення до ОСОБА_5 застосовано у 2014 році, а у подальшому засуджений поведінкової активності на доведення виправлення не виявляв, хоча стан здоров`я цього не виключав, згідно наданої медичної довідки, участь засудженого у програмі «Правова освіта» є формальною, суд дійшов висновку, що засуджений сумлінною поведінкою та ставленням до праці не довів свого виправлення, а тому відносно нього не може бути застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Крім того посилання засудженого на відсутність стягнень, як підставу умовно-дострокового звільнення суд знайшов безпідставною, з огляду на те, що дотримання правил поведінки, які передбачені для засуджених, є обов`язком, а не правом.
Заслухавши доповідь судді, засудженого ОСОБА_5 на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою, дослідивши матеріали кримінального провадження та особову справу засудженого ОСОБА_5 , апеляційний суд приходить до наступного.
Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.
За змістом ст. 81 КК України єдиною і достатньою підставою умовно-дострокового звільнення особи, яка має право за законом при відбутті певної частини покарання, є досягнення однієї з цілей покарання виправлення засудженого, що підтверджується його сумлінною поведінкою і ставленням до праці. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин.
Як вбачається з матеріалів особистої справи засудженого, ОСОБА_5 вироком Апеляційного суду Запорізької області від 18.08.2010 р. засуджений за ст. 69, п. п. «ж», «і» ст. 93, ч. 3 ст. 215-3, ст. 17 ч. 3 ст. 142 КК України 1960 року, ч. 1 ст. 263 КК України із застосуванням ст. 42 КК України 1960 року до 14 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, відбуває покарання з 18.11.2008 р.
На день розгляду судом першої інстанції клопотання засудженого про умовно - дострокове звільнення, ОСОБА_5 із призначених 14 років, відбув більше 10 років 6 місяців.
Отже з урахуванням того, що ОСОБА_5 засуджений за умисні особливо тяжкі злочини, відбув більше 3/4 строку покарання призначеного судом, а тому до нього може бути застосовано умовно-дострокове звільнення.
Як зазначено в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» № 2с від 26.04.2002 р., умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Розглядаючи подання про умовно-дострокове звільнення суд зобов`язаний перевірити сумлінну поведінку та сумлінне ставлення особи за весь період відбування нею покарання, врахувати тяжкість вчиненого злочину та особу засудженого в цілому.
Приймаючи рішення про задоволення подання про умовно-дострокове звільнення або відмову в такому, суд повинен його мотивувати.
Слід зазначити, що висновок суду про виправлення засудженого повинен бути заснований на всебічному врахуванні даних про його поведінку і ставлення до праці за весь період перебування у виправно-трудовій установі, а не за час, який безпосередньо передує розгляду подання.
Вказаних вимог суд першої інстанції дотримався та належним чином мотивував своє рішення.
З характеристики начальника державної установи «Снігурівська виправна колонія (№ 5)» від 19.05.2017 р. вбачається, що ОСОБА_5 в установах виконання покарань знаходиться з 20.11.2008 р., в цілому характеризується посередньо, мав 3 подяки та 8 стягнень. На засіданні комісії розглядалось питання про заміну не відбутої частини покарання більш м`яким покаранням відповідно до ст. 82 КПК України та було відмовлено, як такому що не пройшов повного курсу лікування від туберкульозу легенів.
Як зазначив суд першої інстанції, ОСОБА_8 неодноразово порушував режим утримання, комісією розглядалось питання про можливість застосування відносно нього умовно-дострокового звільнення відповідно до ст. 81 КК України, проте рішенням комісії відмовлено в умовно-достроковому звільненні, за весь період відбування покарання мав 3 заохочення та 8 стягнень. Наведені обставини знайшли своє підтвердження перевіркою матеріалів особової справи засудженого ОСОБА_5 , а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що наведені обставини не можуть свідчити про виправлення засудженого.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 КВК України виправлення засудженого процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.
Прийняття рішення про умовно дострокове звільнення не є обов`язковим, а залежить від переконаності суду в тому, що цілі покарання досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком, процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього перебування засудженого в установі виконання покарання.
Аналізуючи наведене, враховуючи наявність у ОСОБА_5 протягом тривалого часу відбування покарання незначної кількості заохочень та переважної кількості дисциплінарних стягнень з дня відбування покарання, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції під час розгляду клопотання засудженого ОСОБА_5 повністю дотримався вимог кримінального закону та розділу 8 КПК України, обґрунтовано дійшов висновку про те, що застосування до засудженого умовно-дострокового звільнення від відбування покарання є передчасним, з чим погоджується і апеляційний суд.
Викладені апелянтом в апеляційній скарзі обставини були в повній мірі перевірені та враховані судом першої інстанції при прийняті рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення, з такими висновками погоджується і апеляційний суд.
А доводи апелянта про ніби не бажання адміністрацією колонії надавати йому роботу спростовуються матеріалами справи, оскільки за змістом повідомлення начальника установи від 12.04.2017 р., питання про працевлаштування може бути розглянуто після одужання ОСОБА_5 , за змістом медичної довідки останній з 03.03.2017 р. пройшов інтенсивну фазу лікування протитуберкульозними препаратами першого ряду та продовжує лікування, орієнтовний термін закінчення лікування липень 2007 року.
За змістом п. п. 1, 8 ст. 131 КВК України застосування заходів заохочення має на меті здійснення виховного впливу на осіб, до яких ці заходи застосовуються на основі об`єктивної оцінки додержання ними правил поведінки, встановлених цим Кодексом та правилами внутрішнього розпорядку колонії, а також дотримання правил трудового розпорядку та вимог безпеки праці і адміністрація колонії зобов`язана щоквартально проводити оцінювання поведінки особи, додержання нею правил поведінки, встановлених цим Кодексом та правилами внутрішнього розпорядку колонії, а також дотримання правил трудового розпорядку та вимог безпеки праці та приймати вмотивоване рішення про доцільність або недоцільність застосування до особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, заходів заохочення.
За наведеного, посилання апелянта на безпідставне ненадання адміністрацією колонії йому заохочень за працю є необґрунтованими, оскільки сам факт працевлаштування засудженого не може бути підставою для обов`язкового отримання заохочень за роботу, так як таке рішення приймається з урахування низки інших факторів зазначених вище.
Отже, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, належним чином врахував умови, передбачені ст. 81 КК України для такого звільнення та погоджується з висновками суду першої інстанції в частині того, що за період часу відбування покарання засуджений ОСОБА_5 не довів свого виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці а тому вважає, що підстав для скасування ухвали Снігурівського районного суду Миколаївської області від 22 травня 2017 року, про що просить апелянт, не вбачається.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд
п ос т а н о в и в :
апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Ухвалу Снігурівського районного суду Миколаївської області від 22 травня 2017 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про застосування відносно нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання залишити без змін.
Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Судді
_____________________ __________ ____________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3