УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Справа №278/1637/16-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч. 3 ст. 407 КК України Доповідач ОСОБА_2

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 січня 2017 року колегія суддів Судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Житомирської області в складі:
головуючого судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю
секретаря: ОСОБА_5
прокурора: ОСОБА_6
обвинуваченого: ОСОБА_7
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Юрівка, Любарського району, Житомирської області, військовослужбовця в/ч НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
- за ч. 3 ст. 407 КК України з застосуванням ст. 69 КК України на 3 (три) місяці арешту на гауптвахті.
в с т а н о в и л а:
Згідно вироку, ОСОБА_7 призваний на військову службу за мобілізацією 24 березня 2015 року ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14 січня 2015 року №15/2015, та відповідно до ст.ст. 2, 4, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» вважається військовослужбовцем, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 67 від 24 березня 2015 року солдат ОСОБА_7 призначений на посаду стрільця 1-го відділення охорони взводу охорони.
25.03.2016 року солдат ОСОБА_7 , в порушення статей 17, 65, 68 Конституції України, положень Військової присяги, статей 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, умисно з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби без дозволу відповідних командирів та поважних причин, самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 , яка розташована у АДРЕСА_2 , обов`язки військової служби за посадою не виконував та проводив час на власний розсуд до 07 червня 2016 року.
Дії обвинуваченого ОСОБА_7 суд першої інстанції перекваліфікував з ч.4 ст.407 КК України на ч.3 ст.407 КК України.
Як вважав суд першої інстанції, прокурор дав неправильну юридичну оцінку обставинам справи, у зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку про те, що ОСОБА_7 вчинив інкриміновані йому діяння в умовах особливого періоду. ОСОБА_7 вчинив самовільне залишення 25 березня 2016 року, тобто після закінчення дії названого указу Президента України про часткову мобілізацію, а отже -після закінчення особливого періоду.
Суд першої інстанції виключив з інкримінованого ОСОБА_7 діяння кваліфікуючу ознаку, вчинення злочину в умовах особливого періоду.
В апеляційній скарзі прокурор, який брав участь у справі просить вирок суду щодо ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 407 КК України скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України.
Не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого, вважає, що вирок суду щодо ОСОБА_7 підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Вважає, що станом на теперішній час в Україні діє особливий період, оскільки закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду і скасування особливою періоду може бути здійснено лише шляхом видання Президентом України Указу «Про демобілізацію».
В обґрунтування своєї позиції прокурор посилається та аналізує норми Закону України «Про оборону України», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Указів виконуючого обов`язки Президента України «Про часткову мобілізацію» згідно до яких, як він вважає, в Україні дії особливий період незалежно на завершення терміну проведення мобілізації людських ресурсів.
Заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, обвинуваченого, який не заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження відповідно до вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Аналогічне поняття особливого періоду, також дано в Законі України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»
Цей Закон також містить поняття мобілізації та демобілізації.
Так, мобілізація це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Демобілізація це комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.
Відповідно до Указу Президента України від 14.01.2015 № 15/2015 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України № 113-VIII від 15.01.2015, з метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави, оголошено та зобов`язано провести протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб.
Таким чином, на думку колегії суддів закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду.
Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.
Водночас зазначеним Законом України передбачено такий захід як демобілізація.
Згідно зі статтею 11 вказаного Закону України, рішення про демобілізацію, із внесенням його на затвердження Верховною Радою України, приймає Президент України.
На час самовільного залишення ОСОБА_7 військової частини відповідних рішень Президентом України не приймалося.
Суд першої інстанції вірно навівши у судовому рішенні положення нормативних актів, які підлягали застосуванню для юридичної кваліфікації дій ОСОБА_7 на думку колегії суддів не надав їм системного аналізу та як наслідок прийшов до помилкового висновку про невірну кваліфікацію дій обвинуваченого, а зокрема те, що ОСОБА_7 вчинив самовільне залишення після закінчення особливого періоду .
За таких, обставин, колегія суддів вважає, що ОСОБА_7 вчинив інкриміновані йому діяння в умовах особливого періоду, а тому кваліфікує його дії за ч.4 ст. 407 КК України як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем (крім строкової служби) без поважних причин в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.
В апеляційній скарзі прокурора не наведено жодних доводів та вимог про необхідність призначення ОСОБА_7 іншого покарання, ніж те, що визначив суд першої інстанції, в тому числі і у зв`язку з перекваліфікацією дій обвинуваченого на більш тяжчий злочин.
За таких обставин колегія суддів переглядаючи судове рішення в межах апеляційної скарги вважає, що призначене судом першої інстанції покарання ОСОБА_7 слід залишити без змін.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів,-
Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у справі задовольнити.
Вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 18 липня 2016 року щодо ОСОБА_7 скасувати.
Ухвалити новий вирок, за яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання з застосуванням ст. 69 КК України 3 (три) місяці арешту на гауптвахті.
В решті вирок суду залишити без змін.
Касаційна скарга на судове рішення може бути подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який утримується під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Судді: