Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

суддів:ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 27 квітня 2017 року в кримінальному провадженні № 0000384 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Шалахіно Калінінської області РФ, мешканця АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК такого, що не має судимості,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК,
у с т а н о в и в:
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до м`якості призначеного покарання, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду кримінального провадження у суді апеляційної інстанції. На думку автора скарги, при обранні заходу примусу не отримали належної оцінки суду тяжкість вчиненого злочину, всі дані про особу винного, обставина, що обтяжує покарання вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, що призвело до неправильного застосування ст. 69 КК і, як наслідок, до призначення надто м`якого покарання.
Як убачається з матеріалів провадження за скаргою, вироком Острозького районного суду Рівненської області від 09 лютого 2017 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 121 КК із застосуванням ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 7 місяців.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Ухвалою апеляційного суду від 27 квітня 2017 року вирок районного суду залишено без змін.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 27 серпня 2016 року близько 22.30 год., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись поблизу магазину «Сотка» на вул. Лесі Українки, 9, у с. Хорів Острозького району Рівненської області, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, умисно з метою заподіяння тілесних ушкоджень, наніс потерпілому ОСОБА_5 один удар ножем в область спини справа. Внаслідок указаних дій ОСОБА_4 потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент їх заподіяння.
Розглянувши доводи, наведені в касаційній скарзі, та перевіривши надані до скарги судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні злочину, за який його засудженого, та кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 121 КК у касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи касаційної скарги щодо необґрунтованої м`якості покарання, призначеного засудженому з застосуванням ст. 69 КК, не можуть вважатися обґрунтованими.
Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягнення справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.
Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цейзахід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Застосований захід примусу повинен найбільше сприяти досягненню передбаченої ч. 2 ст. 50 КК мети покарання виправлення засуджених та попередження нових злочинів.
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, або вийти за такі межі шляхом застосування ст. 69 вказаного Кодексу. Норми названої статті надають суду право призначити основне покарання нижче від найнижчої межі відповідної санкції або перейти до не зазначеного в ній іншого, більш м`якого виду основного покарання, крім випадків засудження за корупційний злочин. Умовою прийняття такого рішення є наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.
Вирішення судом питання про призначення ОСОБА_4 покарання ґрунтується на наведених вимогах.
Як убачається з мотивувальної частини вироку, місцевий суд, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, при призначенні ОСОБА_4 покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, а також і дані про особу засудженого, котрий за місцем проживання та попереднього ув`язнення характеризується позитивно, на спеціальних обліках не перебуває, хворіє на легку розумову відсталість, в силу ст. 89 КК такий, що не має судимості. Водночас суд зважив і на позицію потерпілого, котрий при вирішенні питання про призначення ОСОБА_4 покарання покладався на розсуд суду.
Як обставини, що пом`якшують покарання, в основу вироку обґрунтовано покладено щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, а також ті факти, що події злочину сприяла й поведінка не лише ОСОБА_4 , а й потерпілого, котрий без достатніх для того підстав вдарив останнього в голову, спровокувавши в подальшому негативну поведінку засудженого і як наслідок застосування ним ножа.
Проаналізувавши вказані обставини у своїй сукупності, суд дійшов переконливого висновку, що вони істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і дають достатні підстави для застосування ст. 69 КК шляхом обрання ОСОБА_4 строку покарання, нижчого за мінімальні межі санкції ч. 1 ст. 121 цього Кодексу.
Отримала належну оцінку суду й обставина, що обтяжує покарання вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння. Беручи її до уваги, суд призначив ОСОБА_4 покарання з реальним відбуттям і визнав неможливим застосування щодо нього ст. 75 КК.
Водночас існування обставин, що обтяжують покарання, не перешкоджає застосуванню ст. 69 КК якщо обставини, які його пом`якшують, мають суттєву перевагу, повніше відображають індивідуальні особливості протиправного діяння й інші факти, вагомі для обрання заходу примусу, та у своїй сукупності є достатніми для істотного зниження соціальної небезпеки злочину.
Покарання, призначене ОСОБА_4 із застосуванням ст. 69 КК, на переконання колегії суддів, є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів і не сприймається як явно несправедливе внаслідок м`якості чи недостатнє для досягнення мети покарання.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок, належним чином перевірив викладені у ній доводи, аналогічні наведеним у касаційній скарзі, визнав їх необґрунтованими, навівши належні й достатні мотиви спростування. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Таким чином, у касаційній скарзі прокурор не навів переконливих аргументів щодо необхідності перевірки матеріалів кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, п. 6 Розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд

п о с т а н о в и в:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 27 квітня 2017 року щодо ОСОБА_4 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3