У Х В А Л А
Іменем України
12 липня 2017 року слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , секретар ОСОБА_2 , за участю слідчого ОСОБА_3 , розглянувши клопотання старшого слідчого управління Головного управління Національної поліції в м. Києві ОСОБА_4 , погоджене з прокурором у кримінальному провадженні ОСОБА_5 , про арешт майна в кримінальному провадженні № 0000752 від 23 травня 2016 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України,

ВСТАНОВИВ:
11 липня 2017 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшло клопотання старшого слідчого управління Головного управління Національної поліції в м. Києві ОСОБА_4 , погоджене з прокурором у кримінальному провадженні ОСОБА_5 , в кримінальному провадженні № 0000752 від 23 травня 2016 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, про накладення арешту на вилучені грошові кошти під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем мешкання ОСОБА_6 .

Клопотання мотивоване тим, що слідчим управлінням Головного управління Національної поліції у м. Києві проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні за № 0000752 від 23 травня 2016 року за підозрою ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

06 липня 2017 року, в період часу з 17 год. 45 хв. до 23 год. 45 хв., слідчим слідчої групи СУ ГУ НП у м. Києві на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва було проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем мешкання ОСОБА_6 . В ході проведення обшуку,серед іншого виявлено та вилучено наступне майно останнього, а саме: 3 купюри номіналом по 500 грн., 150 купюр номіналом по 200 грн., 25 купюр номіналом по 100 грн., 2 купюри номіналом по 50 грн., 11 купюр номіналом по 5 євро, 6 купюр номіналом по 100 євро, 57 купюр номіналом 1 долар США, 19 купюр номіналом 5 доларів США, 3 купюри номіналом по 20 доларів США, 2 купюри номіналом 50 доларів США.

07 липня 2017 року ОСОБА_6 затримано в порядку ст. 208 КПК України та в цей же день повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

У органу досудового розслідування виникла необхідність в накладенні арешту на зазначені грошові кошти з метою забезпечення можливої конфіскації майна, так як санкцією ч. 2 ст. 307 КК України, за якою повідомлено про підозру ОСОБА_6 передбачено покарання у виді конфіскації майна.

Слідчий у судовому засіданні клопотання підтримав з мотивів наведених у ньому та просив задовольнити його.

Слідчий суддя, вивчивши клопотання про арешт майна та додані до нього копії матеріалів кримінального провадження, вислухавши пояснення слідчого, прийшов до висновку про відмову в задоволенні клопотання, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Частиною 2 ст. 170 КПК України регламентовано, що арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів (п. 1); спеціальної конфіскації (п. 2); конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи (п. 3); відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди (п. 4).

Згідно з вимогами ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Зі змісту клопотання та доданих до нього копій матеріалів кримінального провадження № 0000752 від 23 травня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, вбачається, що в цьому кримінальному провадженні, серед інших, повідомлено про підозру ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

Згідно з даними, що містяться у протоколі обшуку від 06 липня 2017 року, слідчий слідчого управління Головного управління Національної поліції в м. Києві ОСОБА_12 у кримінальному провадженні № 0000752 від 23 травня 2016 року на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 03 липня 2017 року провів обшук за адресою: АДРЕСА_1 , при цьому, копію ухвали про проведення обшуку було пред`явлено присутнім у квартирі ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Під час згаданого обшуку було виявлено та вилучено грошові кошти в національній та іноземній валютах. Як повідомив ОСОБА_13 , грошові кошти є особистими заощадженнями, більшу частину з яких заробила його дружина ОСОБА_14 .

У той же час, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 не є підозрюваними у даному кримінальному провадженні, а відтак не входять до кола осіб, на майно яких в силу вимог ч. 5 ст. 170 КПК України може бути накладений арешт з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

Та обставина, що підозрюваний у даному кримінальному провадженні ОСОБА_6 мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , не може бути правовою підставою для накладення арешту на вилучені в ході обшуку за вказаною адресою грошові кошти, так як у розпорядження слідчого судді не надано доказів на підтвердження факту належності зазначених грошових коштів ОСОБА_6 .

При цьому, матеріали клопотання не містять доказів на спростування вказаних у протоколі обшуку відомостей про належність цих грошових коштів ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Статтею 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантовано право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.

Тлумачення положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції при застосуванні її до вилучення майна під час кримінального провадження, надано Європейським судом з прав людини, зокрема, у Рішенні від 23 січня 2014 року у справі ««EAST/WEST ALLIANCE LIMITED» проти України»:

«…1. Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції» від 22 вересня 1994 року, Series AN 296-A, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, п. п. 49 62 від 10 травня 2007 року).

2. Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», п. п. 69 і 73, Series AN 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», п. 50, Series AN 98)…».

Таким чином, враховуючи положення Кримінального процесуального кодексу України, практику Європейського суду з прав людини, на переконання слідчого судді, накладення арешту на грошові кошти, вилучені під час обшуку за місцем мешкання ОСОБА_6 , з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, тоді як останній не є власником цих грошових коштів, за умови індивідуальної відповідальності особи за вчинення злочину, призведене в даному випадку до порушення справедливого балансу між інтересами власників ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , гарантованими їм законом, і завданнями цього кримінального провадження.

Приймаючи до уваги вищевикладене, відсутність правових підстав для застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, слідчий суддя вважає за необхідне відмовити у задоволенні вказаного клопотання слідчого.

Керуючись вимогами ст. ст. 131, 132, 170-173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя
УХВАЛИВ:
Відмовити старшому слідчому управління Головного управління Національної поліції в м. Києві ОСОБА_4 в задоволенні клопотання у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000752 від 23 травня 2016 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, про накладення арешту на грошові кошти, вилучені під час обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем мешкання ОСОБА_6 .

На ухвалу слідчого судді безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва протягом п`яти днів з дня її оголошення може бути подана апеляційна скарга. Якщо ухвалу суду постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Слідчий суддя