Номер провадження: 11-кп/785/14/17
Номер справи місцевого суду: 495/7868/16-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18.01.2017 року м. Одеса
Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 на вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.11.2016 року відносно:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилась в м.Болград Одеської області, працюючої по найму, маючої на утриманні п`ятьох неповнолітніх дітей, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимої:

- 05.02.2016 року Білгород-Дністровським міськрайсудом Одеської області за ч.1 ст. 185 КК України до 1 року позбавлення волі, відповідно до ст. 75 КК України звільнена від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 1 рік,

- обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.185 КК України,

встановив:
Вищевказаним вироком ОСОБА_8 визнана винною та засуджена за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, та їй призначено покарання у виді одного року позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.71 КК України до покарання за даним вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Білгород-Дністровського міськрай суду Одеської області від 05.02.2016 року у виді двох місяців позбавлення волі та остаточно визначено покарання у виді одного року та двох місяців позбавлення волі.

Вироком вирішене питання щодо речових доказів.

Вищевказаним вироком ОСОБА_8 визнана винуватою у тому, що 22.03.2016 року, об 11 год. 35 хв., вона, знаходячись в приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , переслідуючи злочинний намір, направлений на таємне викрадення чужого майна, із корисливих мотивів, з прямим умислом, розуміючи, що її дії не будуть помічені та усвідомлюючи протиправність своїх дій, підійшла до ОСОБА_9 ззаду з правого боку і своєю лівою рукою привідкрила праву кишеню куртки потерпілої, а своєю правою рукою витягнула шкіряний гаманець темного кольору вартістю 400 гривень із грошовими коштами у сумі 280 гривень, після чого з місця скоєння злочину зникла, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, тим самим спричинивши потерпілій ОСОБА_9 майнову шкоду на загальну суму 680 гривень.

У своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , не оспорюючи доведеність вини обвинуваченої у вчиненні інкримінованого їй злочину та правильність його кваліфікації, вказує, що вважає вирок незаконним у зв`язку з надмірною суворістю призначеного судом покарання, просить вирок змінити, призначивши ОСОБА_8 більш м`яке покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

В обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що суд 1-ої інстанції при призначенні покарання не врахував усіх пом`якшуючих обставин: щирого каяття та повного визнання обвинуваченою своєї вини, незначний розмір завданої потерпілій шкоди, неодноразове вибачення обвинуваченої перед потерпілою, вчинення злочину через скрутне матеріальне становище та хворобу двох дітей, наявність на утриманні п`ятьох малолітніх дітей.

Заслухавши доповідача, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого їй злочину та правильність його кваліфікації в апеляційній скарзі не оспорюються та повністю підтверджуються матеріалами кримінального провадження.

Відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд 1-ої інстанції, відповідно до вищевказаних вимог Закону, при призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_8 в повній мірі врахував вищевказані обставини.

Зокрема, суд взяв до уваги суспільну небезпеку та характер вчиненого злочину, негативну характеристику ОСОБА_8 , вчинення нею злочину середньої тяжкості в період іспитового строку, наявність на утриманні п`ятьох малолітніх дітей.

Також суд визнав обставинами, що пом`якшують покарання, щире каяття обвинуваченої та активне сприяння розкриттю злочину, а обтяжуючих обставин не встановив.

На підставі аналізу усіх вищевказаних обставин в сукупності суд 1-ої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченої лише в умовах реального відбування покарання та призначив їй покарання, близьке до мінімального, передбаченого санкцією ч.2 ст.185 КК України.

Окрім того, відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику призначення судами кримінальних покарань" №7 від 24.10.2003 року, ч.2 ст. 75 КК ( 2341-14 ) передбачено, що суд за наявності визначених законом підстав може ухвалити рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.
Виходячи з цих положень закону, а також зі змісту ч. 3 ст. 78 КК, у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування ст. 75 КК про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.
Оскільки ОСОБА_8 , будучи судимою та звільненою від відбування покарання з випробуванням, належних висновків для себе не зробила, на шлях виправлення не стала і знову вчинила корисливий злочин в період іспитового строку за попереднім вироком, то згідно з вищевказаною позицією Верховного суду України, в даному випадку їй не може бути повторно звільнено від відбування покарання.
Стосовно доводів апеляційної скарги захисника про те, що злочин був вчинений ОСОБА_8 в умовах скрутного матеріального становища та хвороби двох її дітей, то апеляційний суд вважає їх необґрунтованими, оскільки вони не підтверджується жодними доказами.
Інших доводів, які беззаперечно свідчили би про наявність підстав для зміни вироку, апеляційному суду не надано.
Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про те, що оскаржуваний вирок суду 1-ої інстанції є законним, обґрунтованим і мотивованим, а призначене судом покарання - необхідним та достатнім для виправлення і перевиховання обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуваний вирок - без змін.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -
ухвалив:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.11.2016 року яким ОСОБА_8 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.185 КК України - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3