АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 534/2705/15-к Номер провадження 11-кп/786/307/17Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.286 КК України Т.З.
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 серпня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисників обвинуваченого ОСОБА_7 , ОСОБА_8 обвинуваченого ОСОБА_4
представника потерпілого ОСОБА_9
потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
ОСОБА_12
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві кримінальне провадження №0000714, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12.09.2015, за апеляційними скаргами представника потерпілого адвоката ОСОБА_9 , потерпілого ОСОБА_11 , прокурора відділу прокуратури Полтавської області ОСОБА_13 на вирок Комсомольського міського суду Полтавської області від 01 грудня 2016 року,-

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця х. Капани Амвросієвського району Донецької області, українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, пенсіонера, працюючого водієм ПП «Сорока», проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,
визнано винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч.3 ст.286 КК України та засуджено до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на три роки.
Відповідно до ст.75 КК України звільнено ОСОБА_4 від відбування основного покарання у вигляді позбавлення волі з встановленням іспитового строку тривалістю на три роки, з покладення обов`язків, передбачених п.п. 2,3,4 ч.1 ст. 76 КК України.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_11 компенсацію завданих моральних збитків в розмірі 100 000 грн.
На користь держави стягнуто з засудженого судові витрати, пов`язані з проведенням судових експертиз у справі загальною сумою 8 691 грн.18 коп.
Вирішено питання про речові докази.

Згідно вироку суду, 12 вересня 2015 року, близько 16.14 год., ОСОБА_4 , керуючи власним автомобілем марки ВАЗ 217030 ЗНГ, з реєстраційним номером НОМЕР_1 , під час руху по м. Комсомольську зі сторони перехрестя вулиць Леніна-Першопрохідців заїхав до технологічного розриву в розділовій смузі проїзної частини вул. Леніна задля виконання маневру «поворот ліворуч» в сторону вул. Радянської, де після зупинки автомобіля, перед початком виконання згаданого маневру та зміною напрямку руху не впевнився в його безпеці, не надав переваги в русі та допустив зіткнення з мотоциклом HONDA CBR 600 транзитний номер НОМЕР_2 (т.1 а.с. 113-119) під керуванням водія ОСОБА_14 , 1991 р.н. який рухався в межах крайньої лівої смуги руху по проїжджій частині вул. Леніна в напрямку вул. Радянської, внаслідок чого ОСОБА_14 та пасажирка мотоцикла ОСОБА_15 , 1995 р.н. отримали тяжкі тілесні ушкодження у вигляді політравми, від яких ОСОБА_16 помер на місці ДТП, ОСОБА_15 три години потому в Комсомольській ЦМЛ.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні просить скасувати вирок суду у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме через безпідставне застосування судом щодо ОСОБА_4 положень статті 75 КК України, та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_4 винуватим за ч.3 ст. 286 КК України, призначивши йому покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Вважає, що судом при призначенні покарання не в повній мірі враховано характер його дій, їх наслідки, думку потерпілих з приводу призначення покарання.

В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_12 , адвокат ОСОБА_9 , не оскаржуючи фактичні обставини провадження та правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_4 , просить змінити вирок суду в частині призначення обвинуваченому основного покарання, призначивши покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років.

Наголошує про необґрунтованість посилання у вироку суду на наявність вини ОСОБА_14 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди та його наслідках без підтвердження або спростування даного факту після скасування ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 28.12.2015 постанови про закриття кримінального провадження на підставі п.5 ч.1 ст. 284 КК України щодо ОСОБА_14 .

Вважає, що у судовому засіданні не досліджувався висновок експерта ОСОБА_17 , не був проведений одночасний допит експертів з метою з`ясування розбіжностей між висновками.

Жодних кроків щодо відшкодування матеріальної шкоди завданої злочином ОСОБА_4 не здійснено.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_11 також не оскаржуючи фактичні обставини провадження та правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_4 , просить змінити вирок суду в частині призначення обвинуваченому основного покарання, призначивши покарання у вигляді позбавлення волі строком на 8 років, а також стягнути з обвинуваченого на його користь 300 000 грн. моральної шкоди.

У своїх запереченнях обвинувачений ОСОБА_4 просить вирок суду першої інстанції залишити без змін, оскільки судом у справі повно та об`єктивно проведено судове слідство, висновки суду викладені у вироку відповідають фактичним обставинам провадження, правильно застосував кримінальний закон. Суд при обранні міри покарання врахував дані про особу обвинуваченого та те, що тяжкі наслідки в даній дорожньо-транспортній пригоді стали наслідком порушень, допущених з його боку, але причинний зв`язок із вказаними наслідками наявний також в діях потерпілого ОСОБА_14 .

Заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора та просив призначити покарання обвинуваченому без застосування ст. 75 КК України, та просив відмовити у задоволенні апеляційних скарг потерпілих, в частині призначення покарання, оскільки резолютивні частини апеляційних скарг не відповідають вимогам закону, так як неможливо погіршити становище обвинуваченого шляхом зміни вироку, щодо задоволення цивільного позову поклався на розсуд суду, потерпілих та їх представника, які підтримали свої апеляційні скарги та просили їх задовольнити, обвинуваченого та його захисників, які вважають вирок суду першої інстанції законним і обгрунтованим та просять залишити буз змін, а апеляційні скарги без задоволення, колегія суддів дійшла висновків про наступне.

Висновки суду першої інстанції щодо вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України за обставин викладених у вироку суду та кваліфікація його дій в поданих апеляційних скаргах не оскаржуються.

Дії ОСОБА_4 за ч.3 ст. 286 КК України судом першої інстанції кваліфіковано правильно.

При призначенні покарання, суд відповідно до вимог ст. 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» з послідуючими змінами, повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання в межах, установлених у санкції статті чи частини даної статті, а також бути необхідним й достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 судом першої інстанції було враховано ступінь тяжкості злочину, який є тяжким та вчинений з необережності, тяжкість наслідків, що настали, дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, є інвалідом 3-ї групи безстроково у зв`язку з перенесеним онкологічним захворюванням, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, одружений, пенсіонер за віком, працює водієм таксі, позитивно характеризується. Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 в ході досудового розслідування та під час судового розгляду справи встановлено не було. З урахуванням приведеного та характеру допущених кожним із учасників дорожньо-транспортної пригоди порушень, за наявності обставин, що пом`якшують покарання визнання своєї вини та щире каяття у вчиненому суд, обираючи покарання у виді позбавлення волі, вважав за можливе звільнити ОСОБА_4 від відбування основного покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку.

Однак, на переконання колегії суддів, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги прокурора, щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст.75 КК України, відповідно до якої обвинувачений ОСОБА_4 був звільнений від відбування призначеного основного покарання з випробуванням.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, не в повній мірі дотримався загальних засад призначення кримінального покарання, зокрема принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, неналежно оцінив обставини, які мають значення для вирішення цього питання, тяжкість вчиненого ним злочину, який відноситься до категорії тяжких, а також ТЯЖКІСТЬ наслідків, які настали в результаті вчиненого обвинуваченим злочину, а саме загибелі двох осіб, дані про особу обвинуваченого та без урахування одностайності позиції потерпілих внаслідок чого прийшов до помилкового висновку про можливість звільнення ОСОБА_4 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі статті 75 КК України.

Разом з цим, посилання суду як на одну з підстав для висновку про можливість застосування ст. 75 КК України відносно ОСОБА_4 - вчинення тяжкого злочину з необережності, є невірним, так як формою вини злочину, передбаченого ст.286 КК України, є лише необережність, що враховано в санкціях частин зазначеної статті.

Застосування у даному випадку до обвинуваченого звільнення від кримінальної відповідальності з випробуванням негативно впливає на досягнення мети кримінального покарання, відповідно до статті 50 КК України.

Колегія суддів вважає, що обставини, визнані судом пом`якшуючими, з

врахуванням особи обвинуваченого, давали суду підстави для призначення мінімального покарання, однак зазначені підстави не знижують ступінь тяжкості вчиненого настільки, щоб звільнити обвинувачено ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком, і таке покарання не буде необхідним та достатнім для його виправлення та вчинення нових кримінальних правопорушень.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_4 від призначеного судом першої інстанції основного покарання з випробуванням.

Приймаючи до уваги вищенаведені обставини, а також те, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, колегія суддів вважає що судом першої інстанції ОСОБА_4 правильно призначено основне покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч.3 ст.286 КК України, яке необхідно залишити в силі. В той же час суд першої інстанції без достатніх на те підстав звільнив його від відбування основного покарання, а тому в цій частині вирок має бути скасований.

Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_11 та представника потерпілого ОСОБА_12 , ОСОБА_9 в частині зміни вироку та призначення більш суворого покарання не підлягають задоволенню, оскільки їх зміст не відповідає вимогам чинного законодавства та не може бути погіршено становище обвинуваченого шляхом зміни вироку.

Колегія суддів вважає, що апеляційні вимоги потерпілого ОСОБА_11 в частині стягнення моральної шкоди в сумі 300000 грн. з обвинуваченого ОСОБА_4 на його користь, які задоволені судом першої інстанції частково, задоволенню не підлягають, вирок суду в частині вирішення цивільних позовів потерпілого ОСОБА_11 належить залишити без змін, оскільки рішення суду в цій частині законне, обґрунтоване та вмотивоване, а потерпілим не обґрунтовано необхідність збільшення суми відшкодування.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що вирок Комсомольського міського суду від 01 грудня 2016 року, ухвалений відносно ОСОБА_4 - підлягає скасуванню в частині звільнення від призначеного покарання з випробуванням на підставі п.4 ч.1 ст.409 КПК України з ухваленням свого вироку відповідно до п.4 ч.1 ст.420 КПК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :
Апеляційні скарги представника потерпілого адвоката ОСОБА_9 , та потерпілого ОСОБА_11 , залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Полтавської області ОСОБА_13 задовольнити.

Вирок Комсомольського міського суду Полтавської області від 01 грудня 2016 року щодо ОСОБА_4 в частині звільнення його від відбування покарання з випробуванням скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким вважати ОСОБА_4 засудженим до покарання визначеного судом першої інстанції за вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 обчислювати з дня його затримання.

В решті зазначений вирок щодо ОСОБА_4 залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржений у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту його проголошення судом апеляційної інстанції.

Копії вироку після проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору.

Головуючий суддя ОСОБА_2
Судді ОСОБА_3
ОСОБА_4