Справа №576/2107/16-к Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/788/368/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Погроза або насильство щодо працівника правоохоронного органу
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 червня 2017 року колегія суддів з розгляду справ та матеріалів кримінального судочинства Апеляційного суду Сумської області в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 576/2107/16-к за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та потерпілих ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 24 лютого 2017 року, за яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше не судимий

визнаний невинуватим та виправданий у зв`язку з недоведеністю вчинення ним злочинів, передбачених ч.2 ст.342 і ч.2 ст.345 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_10

потерпілих ОСОБА_11 і ОСОБА_12

обвинуваченого ОСОБА_13

захисника адвоката ОСОБА_14 ,

ВСТАНОВИЛА:
В поданих апеляційних скаргах:

- прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_15 просить скасувати вирок суду у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, повторно дослідити докази, зокрема, допитати потерпілих, свідків, дослідити письмові докази, і ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_13 визнати винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.342 і ч.2 ст.345 КК України та призначити йому покарання у виді обмеження волі на строк один рік та один рік і шість місяців відповідно, на підставі ч.1 ст.70 КК України призначити остаточне покарання у виді одного року шести місяців обмеження волі. Свої вимоги прокурор обгрунтовує тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки всім доказам у їх сукупності, безпідставно не прийняв до уваги докази та допустив вибірковість при їх аналізі і дослідженні. При цьому, висновки суду не підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами та містять істотні суперечності, в основу вироку були покладені докази та обставини, які судом взагалі не досліджувалися, не були взяті до уваги докази, які доводять винуватість ОСОБА_13 , а його показання спростовуються іншими доказами. Також зазначає, що висновки суду про те, що обвинувачений діяв у стані необхідної оборони є необґрунтованими, оскільки працівники поліції діяли правомірно і не вчиняли відносно обвинуваченого суспільно-небезпечного посягання в розумінні ст.36 КК України;

- потерпілий ОСОБА_16 просить скасувати вирок суду та призначити ОСОБА_13 покарання в межах ч.2 ст.342 і ч.2 ст.345 КК України, оскільки рішення суду є незаконним та не ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які б підтверджувались доказами;

- потерпілий ОСОБА_17 просить скасувати вирок суду у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та призначити ОСОБА_13 покарання в межах ч.2 ст.342 і ч.2 ст.345 КК України, оскільки суд першої інстанції не надав належної оцінки всім доказам у їх сукупності, безпідставно не прийняв до уваги докази та допустив вибірковість при їх аналізі і дослідженні.

За вироком Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 24.02.2017 ОСОБА_13 визнаний невинуватим та виправданий у зв`язку з недоведеністю вчинення ним злочинів, передбачених ч.2 ст.342 і ч.2 ст.345 КК України.

Відповідно до обвинувального акту 16.08.2016 близько 11-30 години працівники Глухівського відділу поліції (м. Глухів) ГУНП в Сумській області ОСОБА_12 та ОСОБА_11 прибули за викликом разом із працівниками швидкої допомоги до буд. АДРЕСА_1 для супроводження і доставки до КЗ Сумської обласної ради третьої обласної спеціалізованої психіатричної лікарні психічнохворого ОСОБА_13 , який побачивши останніх почав тікати. З метою виконання службових обов`язків щодо поліцейського піклування, ОСОБА_12 та ОСОБА_11 повідомили ОСОБА_13 , що вони поліцейські та неодноразово вимагали зупинитися, але не звертаючи увагу на їх законні вимоги обвинувачений сів за кермо трактору та поїхав на ньому. Працівники поліції продовжували наздоганяти ОСОБА_13 та повторно просили його зупинитись, однак він не реагував. Оскільки ОСОБА_13 мав ознаки вираженого психічного розладу і створював реальну небезпеку оточуючим та собі, ОСОБА_12 застрибнув на трактор і намагався зупинити його. ОСОБА_13 сидячи в кабіні та усвідомлюючи, що поруч з ним знаходиться працівник правоохоронного органу, вчиняючи опір його законним вимогам, наніс декілька ударів лівою ногою в область грудної клітини ОСОБА_12 . В подальшому між працівниками поліції та ОСОБА_13 відбувалась боротьба в кабіні трактора і він був зупинений. Після того, як ОСОБА_13 дістали з кабіни трактора, він усвідомлюючи, що вчинює незаконні дії щодо представника правоохоронного органу, схопився рукою за шеврон на форменій сорочці ОСОБА_11 та частково відірвав його.

Крім того, 16.08.2016 близько 11-30 години, перебуваючи неподалік від буд. АДРЕСА_1 , під час того, коли працівник поліції ОСОБА_12 заліз в кабіну трактора, ОСОБА_13 маючи на меті спричинення тілесних ушкоджень працівникові правоохоронного органу, взяв з кабіни трактора уламок скла і навмисно наніс ним один удар по правій руці ОСОБА_18 , чим порізав йому середній палець. Коли транспортний засіб був зупинений, то працівник поліції ОСОБА_11 намагався витягнути з нього ОСОБА_13 , при цьому усвідомлюючи, що перед ним знаходиться працівник правоохоронного органу, ОСОБА_13 умисно вкусив ОСОБА_11 за нижню третину лівого передпліччя. Внаслідок вказаних дій ОСОБА_13 працівникам правоохоронних органів ОСОБА_12 та ОСОБА_11 були спричинені легкі тілесні ушкодження.

Розглядаючи кримінальне провадження суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_13 діяв у стані необхідної оборони та виправдав його у зв`язку з недоведеністю вчинення ним злочинів.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи прокурора ОСОБА_10 , який підтримав апеляційну скаргу прокурора, просив скасувати вирок суду і ухвалити новий вирок, а також погодився з апеляційними скаргами потерпілих, доводи потерпілих ОСОБА_12 і ОСОБА_11 , які також підтримали свої апеляційні скарги і теж просили скасувати вирок суду і ухвалити новий вирок, та підтримали апеляційну скаргу прокурора, доводи обвинуваченого ОСОБА_13 та його захисника ОСОБА_14 про залишення судового рішення без змін, а апеляційних скарг без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вказані вище апеляційні скарги як прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_19 , так і потерпілих ОСОБА_12 і ОСОБА_11 підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до приписів п.п.2-3 ч.1 ст.409 КПК України, підставами для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, крім іншого, є невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, а також істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; якщо висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності (п.п.1, 3-4 ч.1 ст.411 КПК).

Згідно ч.1 ст.412 КПК України, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до положень ч.3 ст.370 КПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу, а згідно ч.2 цієї норми закону, вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У мотивувальній частині вироку зазначаються, у разі визнання особи виправданою: формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення (п.1 ч.3 ст.374 КПК).

Як убачається з вироку суду, ОСОБА_13 було пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.342 і ч.2 ст.345 КК України в тому, що 16.08.2016 близько 11-30 години, перебуваючи біля буд. № 22 по вул. Осадчого в с. Уздиця Глухівського району, він не зупинився на закону вимогу працівників поліції ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , які прибули за викликом разом із працівниками швидкої допомоги для супроводження останнього до спеціалізованої психіатричної лікарні як психічнохворого, а натомість сів за кермо трактору та поїхав на ньому. В подальшому, з метою зупинити ОСОБА_13 , оскільки він мав ознаки вираженого психічного розладу та створював реальну небезпеку оточуючим і собі, ОСОБА_12 наздогнав обвинуваченого та застрибнув на трактор. ОСОБА_20 , усвідомлюючи, що поруч з ним знаходиться працівник правоохоронного органу, чинив опір його законним вимогам, при цьому він наніс декілька ударів лівою ногою в область грудної клітини ОСОБА_12 , а також уламком скла один удар по його правій руці. Після боротьби та зупинки трактора, ОСОБА_13 умисно вкусив ОСОБА_11 за нижню третину лівого передпліччя, схопився рукою за шеврон на форменій сорочці останнього та частково відірвав його. Внаслідок вказаних дій ОСОБА_13 працівникам правоохоронних органів ОСОБА_12 та ОСОБА_11 були спричинені легкі тілесні ушкодження.

Розглядаючи кримінальне провадження, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_13 діяв у стані необхідної оборони, однак виправдав останнього у зв`язку з недоведеністю вчинення ним вказаних злочинів.

Обґрунтовуючи своє рішення суд першої інстанції у вироку зазначив, що «оцінивши кожен з досліджених доказів, які були надані сторонами, суд дійшов переконливого висновку про слушність доводів саме сторони захисту (доводів захисника ОСОБА_14 ) в оцінці подій і кожного з досліджених доказів на захист ОСОБА_13 , а також про неслушність доводів прокурора на обґрунтування доведеності вчинення ОСОБА_20 інкримінованих йому злочинів».

Крім того, суд першої інстанції, формулюючи своє рішення частково дослідив надані стороною обвинувачення докази, зокрема показання потерпілих, свідків, протоколи огляду місця події, предметів та слідчих експериментів, а також висновки судово-медичних експертів.

Аналізуючи вказані докази, суд дійшов висновку про те, що частина цих доказів не спростовує наведених доводів стороною захисту (обвинуваченого та його захисника) про обставини події та одночасно спростовує показання потерпілого щодо наявності підстав для затримання обвинуваченого, а частина доказів викликає сумніви в об`єктивності показань потерпілих під час проведення слідчих експериментів.

Крім того, суд зазначив, що доводи сторони обвинувачення про те, що ОСОБА_13 мав ознаки вираженого психічного розладу та створював реальну небезпеку оточуючим і собі, а також про нанесення працівнику поліції трьох ударів лівою ногою мають надуманий характер, оскільки спростовуються показаннями свідка та висновком експертизи.

Разом з тим, суд першої інстанції не проаналізував кожен з наданих сторонами кримінального провадження доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, не зазначив у вироку докази на підтвердження встановлених ним обставин, а також мотиви на прийняття одних доказів і відхилення інших.

Зокрема, судом не було взято до уваги та не надано оцінки показанням свідка ОСОБА_21 про обставини, які стали підставою для виклику швидкої допомоги разом із працівниками поліції, а саме завдання ОСОБА_13 фізичної травми своїй дружині та тому, що він перебуває на психіатричному обліку; показанням свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , які підтвердили обставини виклику медичної допомоги та працівників поліції з метою госпіталізації психічно хворого ОСОБА_13 .

Свідок ОСОБА_24 (фельдшер) пояснила, що вона приїхала на виклик в с. Уздиця для госпіталізації до лікарні психічно хворого чоловіка, який був затриманий працівниками поліції і який вів себе агресивно, хоча ознак психічно хворої людини вона за ним не помітила. У працівників поліції були тілесні ушкодження.

Суд проігнорував та не проаналізував показання свідка ОСОБА_24 у сукупності з письмовими доказами, а саме, довідкою 3-ї обласної спеціалізованої психіатричної лікарні від 25.08.2016 за № 629, згідно якої ОСОБА_13 знаходиться у лікаря психіатра з 2013 року з діагнозом «Емоційно нестабільний розлад особистості», та висновком судово-психіатричного експерта № 355 від 08.09.2016 про те, що обвинувачений на момент вчинення злочину виявляв ознаки «Емоційного нестійкого розладу особистості, імпульсивний типа та стан».

Вказані обставини разом з іншими доказами мають істотне значення для встановлення підстав застосування працівниками поліції поліцейського піклування (превентивного поліцейського заходу) до ОСОБА_13 як до особи, яка має ознаки вираженого психічного розладу і створює реальну небезпеку оточуючим та собі, а також того, чи було взагалі застосовано такий захід з точку зору Закону України «Про національну поліцію» та КПК України.

Суд першої інстанції також не спростував показання потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , які є працівниками правоохоронного органу про те, що вони прибули на виклик до с. Уздиця з метою надання допомоги медичним працівникам у госпіталізації до лікарні ОСОБА_13 , який почав від них тікати на тракторі, в результаті переслідування та його затримання останній чинив опір, а також наніс їм тілесні ушкодження.

Не беручи до уваги показання потерпілих суд лише вказав, що протокол огляду місця події спростовує пояснення ОСОБА_25 про небезпечність руху керованого обвинуваченим трактором та необхідності його зупинення, а також, що зміст протоколів слідчих експериментів викликає сумніви в об`єктивності показань потерпілих під час їх проведення.

При цьому, поза увагою суду залишилися і легкі тілесні ушкодження, які були завдані потерпілим під час затримання ОСОБА_13 та не піддано аналізу обставин, за яких вони могли бути спричинені.

Виправдовуючи обвинуваченого суд взяв до уваги той факт, що ОСОБА_13 переніс раніше тяжку травму лівої ноги та кульгає, а тому не міг завдати потерпілому ОСОБА_25 три удари по тулубу, однак посилання суду на цю обставину не є достатньо переконливою та такою, яка б могла об`єктивно та реально свідчити про фізичну неможливість нанесення обвинуваченим ударів за вказаних у вироку обставин.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_13 діяв у стані необхідної оборони, однак такий висновок не вмотивував жодним чином, оскільки право на необхідну оборону у ОСОБА_13 могло виникнути лише за наявності для цього певної підстави (юридичного факту), в даному випадку лише при вчиненні ОСОБА_12 та ОСОБА_11 суспільно небезпечного посягання у відношенні нього.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Виправдувальний вирок у зв`язку з недоведеністю вчинення обвинуваченим злочину ухвалюється в тих випадках, коли факт злочину встановлено, але беззаперечно доведено, що обвинувачений його не вчинив і сторона обвинувачення вичерпала можливості надати інші докази для усунення сумнівів, які виникли. Виправдувальний вирок ухвалюється також у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад злочину, тобто факт вчинення обвинуваченим певного діяння встановлено, але сторона обвинувачення не зуміла переконливо для суду всебічно, повно й неупереджено доказати, що цьому діянню притаманні всі елементи складу кримінального правопорушення, інкримінованого цій особі.

В той же час, ухвалюючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_13 діяв у стані необхідної оборони, однак виправдав його у зв`язку з недоведеністю вчинення ним злочинів, що є різними та взаємовиключними підставами, чим також допустив невідповідність висновків суду, оскільки вони містять істотні суперечності для ухвалення законного рішення.

Фактично суд першої інстанції вдався до аналізу промов прокурора та захисника в судових дебатах, що не є джерелом доказів та прийняв їх як основу для дослідження, не здійснивши повного, всебічного та об`єктивного аналізу отриманих під час судового розгляду доказів, як того вимагає кримінальний процесуальний закон, що завадило йому ухвалити обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§29-30).

Колегія суддів вважає, що відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, у мотивувальній частині рішення повинно бути наведене правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом, а викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Таким чином, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження в даному випадку потягла за собою істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки зазначені вище обставини, на думку колегії суддів, перешкодили суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України та, у разі визнання особи виправданою, вказати підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає кожен з доказів обвинувачення.

Крім того, з технічного носія інформації вбачається, що по закінченню підготовчого судового засідання, суд не видаляючись до нарадчої кімнати призначив судовий розгляд, не постановляючи при цьому відповідну ухвалу (ч.1 ст.316 КПК), відтак вона не оголошувалася та відсутня в матеріалах судового провадження.

Не видалявся суд до нарадчої кімнати і при постановленні ухвал про привід свідків від 30.11.2016, 14.12.2016 і 28.12.2016 та не оголошував їх, при цьому в матеріалах кримінального провадження відсутній журнал судового засідання від 14.12.2016.

Судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо у матеріалах провадження відсутні журнал судового засідання або технічний носій інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції (п.7 ч.2 ст.412 КПК).

Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.415 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок чи ухвалу суду і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені крім іншого, п.7 ч.2 ст.412 цього Кодексу.

З огляду на вказані вище обставини колегія суддів вважає за необхідне скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, і призначити новий розгляд в суді першої інстанції, задовольнивши таким чином частково апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_19 та потерпілих ОСОБА_11 і ОСОБА_12 .

Що стосується інших доводів апеляційних скарг прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_19 та потерпілих ОСОБА_12 і ОСОБА_11 , то колегія суддів не може прийняти їх до уваги, оскільки порушені цими учасниками судового провадження питання спочатку підлягають ретельній перевірці та безпосередньому дослідженню в судовому засіданні при новому розгляді в суді першої інстанції після скасування вироку, а вже потім при наявності остаточного судового рішення і апеляційних скарг бути предметом перевірки в апеляційному суді, так як суд апеляційної інстанції відповідно до положень ч.2 ст.415 КПК України не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418 і 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та потерпілих ОСОБА_7 і ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 24 лютого 2017 року відносно ОСОБА_26 скасувати у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі суду зі стадії підготовчого судового засідання.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4