490/274/17 06.02.2017
н/п 1-кп/490/422/2017
Справа № 490/274/17

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 лютого 2017 року м. Миколаїв
Центральний районний суд м. Миколаєва
у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Чегдомин, Верхнебуріїнського району, Хабаровського краю, Російської Федерації, громадянина України, національність росіянин, з середньо-технічною освітою, неодруженого, раніше не судимого, місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 408 КК України,
З участю сторін кримінального провадження:
сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_4 ;
сторони захисту: обвинуваченого ОСОБА_3
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
Згідно із ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-ХІІ).
Частиною 1 ст. 1 Закону № 2232-ХІІ визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Згідно із ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.
Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу та прийняття громадян України на військову службу за контрактом (ч. 1 ст. 4 Закону № 2232-ХІІ).
Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону № 2232-ХІІ початком проходження військової служби вважається день зарахування до списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) - для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом, у тому числі військовозобов`язаних, які проходять збори, та резервістів під час мобілізації.
Відповідно до Указу Президента України від 17.03.2014 №1126-VII "Про часткову мобілізацію" в Україні оголошено проведення часткової мобілізації.
У той же час, з моменту прийняття Президентом України Указу від 17.03.2014 №1126-VII "Про часткову мобілізацію" Збройні Сили України переведені на функціонування в умовах особливого періоду.
Судом встановлено, що 15.03.2016 обвинувачений ОСОБА_3 уклав контракт з Міністерством оборони України про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового, сержантського (старшинського) складу на термін дії особливого періоду (але не менше одного місяця) - до оголошення демобілізації.
Наказом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , від 25.05.2016 №29 ОСОБА_3 зараховано до списків особового складу частини, поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду оператора 1 взводу протитанкових керованих ракет батареї протитанкових керованих ракет бригадної артилерійської групи зазначеної військової частини.
11 липня 2016 року, приблизно о 14 год. 00 хв., солдат ОСОБА_3 , діючи умисно, будучи військовослужбовцем, який проходить військову службу за контрактом, з метою ухилитися назавжди від військової служби, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, самовільно залишив військову частину - польова пошта НОМЕР_1 та продовжує незаконно перебувати поза її межами, проводячи час на власний розсуд, приховуючи свою належність до Збройних Сил України.
05 січня 2017 року ОСОБА_3 з`явився до військової прокуратури Миколаївського гарнізону та заявив про себе.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 провину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав повністю.
Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд за згодою сторін дійшов висновку про недоцільність дослідження доказів, щодо тих обставин які ніким не оспорюються. При цьому, роз`яснив сторонам, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідження документів, що характеризують особу обвинуваченого.
Обвинувачений суду показав, що в липні 2016 року самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , з метою ухилитися від військової служби назавжди, повертатися до військової служби не бажає, добровільно з`явився до військової прокуратури Миколаївського гарнізону та заявив про себе, у вчиненому правопорушенні щиро кається, просив про призначення покарання не пов`язане із позбавленням волі.
Дослідив обставини справи, суд вважає доказаною вину ОСОБА_3 у дезертирстві, тобто у самовільному залишенні військової частини з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, і кваліфікує його дії за ч. 3 ст. 408 КК України.
При призначенні покарання суд в порядку ст. 65 КК України, враховує характер і ступінь суспільної небезпечності кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, особу обвинуваченого, який характеризується за місцем проходження військової служби посередньо, має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , раніше не судимий, у лікаря - психіатра та нарколога на обліку не перебуває.
Як обставини справи, що пом`якшують покарання, суд враховує щире каяття обвинуваченого.
Обставин, які обтяжують покарання судом не встановлено.
Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про призначення ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі в найнижчий межі санкції ч. 3 ст. 408 КК України, оскільки саме таке покарання необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.
Одночасно суд дійшов висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання і звільнити ОСОБА_3 в порядку ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням, з покладенням на нього обов`язків передбачених ч. 1 ст. 76 КК України.
Речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні не має.
Запобіжний захід у виді особистого зобов`язання застосований до ОСОБА_3 підлягає скасуванню.
Керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України, суд, -
ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 408 КК України і призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.
У відповідності до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 (три) роки.
На підставі ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_3 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
Запобіжний захід у виді особистого зобов`язання застосований до ОСОБА_3 - скасувати.
Вирок може бути оскаржений в апеляційний суд Миколаївської області через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом 30 днів з дня його проголошення.
Копія вироку суду після його проголошення негайно вручається обвинуваченому і прокурору.
Суддя ОСОБА_1