Справа № 308/2390/17
А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

18.04.2017 м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області в складі суддів :
ОСОБА_1 ( головуючої )
ОСОБА_2 , ОСОБА_3
з участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 , адвоката ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні провадження №11сс/777/186/17, за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 березня 2017 року.
В своїй ухвалі слідчий суддя погодилась з доводами викладеним у клопотанні слідчого та констатувала, що вказана земельна ділянка має доказове значення у даному кримінальному провадженні, а тому виходячи з вимог ст.170 КПК України дійшла до висновку про необхідність накладення на неї арешту.
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 не погоджуючись з ухвалою слідчого судді просить її скасувати. Вважає, що ухвала винесена з порушення вимог КПК України, базується на припущеннях, а викладені у ній висновки є хибними та не відповідають фактичним обставинам, саме ж клопотання слідчого, на думку апелянта за своїм змістом не відповідає вимогам закону та підлягало поверненню. Звертає увагу на відсутність будь-яких доказів щодо належності спірної земельної ділянки до категорії Р-2. Вказує, що вся будівельна документація є законною та погоджена у відповідних інстанціях, відповідає плану зонування території м. Ужгорода, що констатовано у висновку експерта з судово-будівельної технічної експертизи, окрім того згідно висновку експерта ОСОБА_10 не встановлено факт накладення спірної земельної ділянки на рекреаційну зону активного відпочинку Р-2. Адвокат вважає, що земельна ділянка у справах про службове підроблення не може бути речовим доказом, при цьому вважає, що не доведено обставин, передбачених ч. 11 ст. 170 КПК України, а накладення арешту суперечить вимогам ст. 173 КПК України. Вказує, що застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження для ОСОБА_7 обернеться численними негативними наслідками та понесенням чималих фінансових втрат у зв`язку з припиненням будівництва. Одночасно апелянт просить поновити йому строк на апеляційне оскарження ухвали оскільки клопотання всупереч вимог закону слідчий суддя розглянув без їх повідомлення та у їх відсутності, а про винесену ухвалу вони дізнались з запізненням, що стало наслідком пропуску строку її оскарження.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення адвоката ОСОБА_6 в підтримання клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження, апеляційної скарги та подані ним докази в підтвердження своїх доводів, заперечення прокурора проти задоволення апеляційної скарги та подані нею докази, перевіривши матеріали судового провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що строк апеляційного оскарження в силу ч.3 ст. 395 КПК України апелянтом не пропущений, а апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч.2 ст. 171 КПК України у клопотанні про накладення арешту повинно бути зазначено :
1) підстави і мету відповідно до положень ст. 170 КПК України та відповідне обгрунтування необхідності арешту майна;
2) перелік і види майна, що належить арештувати ;
3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном;
4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.
Суд вказане залишив поза увагою, не перевірив чи клопотання відповідає вимогам даної норми закону, та і сам в ухвалі не навів обгрунтувань, які саме обставини слугували підставою для накладення арешту на майно.
Апеляційний суд вважає, що клопотання слідчого не відповідає вимогам ст. 171 КПК України, а в суді апеляційної інстанції прокурор не довів, що існують обставини, які підтверджують те, що незастосування арешту на землю призведе до її пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення тощо. Натомість, апелянт подав докази того, що земельна ділянка, яка передана в оренду ОСОБА_7 відповідає тому призначенню, на підставі якого надано дозвіл на розробку проектної документації по її забудові відповідно до "Плану зонування території м. Ужгорода" та що вказана земельна ділянка не є речовим доказом ( ч.1 ст. 98 КПК України), в тому числі предметом кримінального правопорушення за ч.1 ст. 366 КК України, вчиненого службовою особою, до якої ОСОБА_7 жодного відношення немає.
З наведених підстав апеляційна скарга як обгрунтована підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала скасуванню.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 422 КПК України, апеляційний суд ,
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 задовольнити.
Ухвала касаційному оскарженню не підлягає.
Судді: