АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
У Х В А Л А
Іменем України

26 грудня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

переглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження за апеляційною скаргою власника майна ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2016 року,

за участю прокурора ОСОБА_6

власника майна ОСОБА_5

представника власника майна ОСОБА_7 ,

у с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2016 року задоволено клопотання слідчого СВ ВП №1 Шевченківського УП Головного управління Національної поліції в м. Києві ОСОБА_8 , погоджене прокурором Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_9 , у межах кримінального провадження, внесеного 10.09.2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №0011302 за ознаками вчинення кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, та накладено арешт на об`єкти нерухомого майна:
- квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 41, 1 м2, житловою площею 31,6 м2, яка на даний період на праві приватної власності належить ОСОБА_10 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 00);
- квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 42,88 м2, житловою площею 18,56 м2, яка на даний період на праві власності належить ОСОБА_5 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000).

Згідно ухвали суду, слідчий суддя, врахувавши те, що квартири, на які просить накласти арешт слідчий є предметом кримінального правопорушення та визнані речовим доказом у справі, а також у зв`язку з необхідністю збереження речових доказів прийшов до висновку про необхідність задоволення клопотання слідчого про накладення арешту на вказані квартири.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції власник майна ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2016 року по справі 761/35092/16-к в частині накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 42,88 кв.м., житловою площею 18,56 кв.м., (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 00).

Мотивуючи свої доводи, викладені в апеляційній скарзі, апелянт вказує на те, що потерпіла ОСОБА_11 не реєструвала за собою у встановленому законом порядку право власності на квартиру АДРЕСА_2 з урахуванням умов договору купівлі-продажу майнових прав №Ж/2С-К254 від 23.05.2013 року, а тому і права на спірну нерухомість в неї ніколи не було і не має на цей час.

Також, апелянт зазначає про те, що слідчий суддя, під час розгляду клопотання слідчого, прийшов до помилкового висновку про те, що вказане майно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, оскільки переконливих доказів того, що арештована квартира підпадає під ознаки зазначеної статті, та може виступати речовим доказом в даному кримінальному провадженні органом досудового розслідування не надано.

Одночасно, апелянтом заявлено клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 11.10.2016 р. В обґрунтування поважності причин пропущення встановленого законом строку на апеляційне оскарження власник майна вказує на те, що оскаржувана ухвала була постановлена без виклику особи, яка її оскаржує, копію ухвали власник арештованого майна не отримував, про наявність ухвали дізнався з Єдиного реєстру судових рішень.

Заслухавши доповідь судді, думку власника майна та представника власника майна, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити в повному обсязі, доводи прокурора, який вважає ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали судової справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 395 КПК України ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення. Згідно частини третьої зазначеної статті, якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Враховуючи, що ухвалу від 11.10.2016 року було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження має бути поновлений, оскільки він був пропущений з поважних причин.

Як вбачається з наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів справи, в провадженні СВ відділу поліції №1 Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві знаходиться кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0011302 від 10.09.2016 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що у невстановлений слідством час невстановлена особа шахрайським шляхом заволоділа квартирою АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_11 , внісши до Єдиного реєстру права власності нерухомого майна відповідні відомості.

Під час допиту потерпілої ОСОБА_11 , 1974 року народження, встановлено, що 17.05.2013 р. ОСОБА_11 , як Сторона 2, уклала договір з ТОВ «Литий камінь», як Стороною 1, від імені якого діяв його директор ОСОБА_12 , згідно якого вона заявила про намір придбати майнові права на об`єкт нерухомості (двокімнатної квартири з будівельним номером АДРЕСА_3 , та на підтвердження цього вона повинна була внести на поточний рахунок чи в касу Сторони 1 - ТОВ «Литий камінь» 18 300,00 грн. Після цього, також 17.05.2013 г. остання внесла до ТОВ «Литий камінь» 18 300,00 грн., про що отримала квитанцію до прибуткового касового ордеру №270 від 17.05.2013 р. Після цього, а саме 23.05.2013р., між нею як покупцем та ТОВ «Литий камінь» як продавцем був укладений договір купівлі - продажу майнових прав №Ж/2С-К254 від 23.05.2013 р. (надалі договір) відповідно до предмету якого (п. 2.1.) продавець продає, а покупець купує майнові права на об`єкт нерухомості у порядку та на умовах, передбачених цим договором. Сторони домовились, що об`єктом нерухомості є майнові права які передаються за даним договором, а саме об`єкт нерухомості, що розташований в об`єкті капітального будівництва за адресою: АДРЕСА_4 з наступними характеристиками: об`єкт - квартира з будівельним номером АДРЕСА_5 , кількість кімнат 2, загальна проектна площа 82,5 кв. м, поверх 25, секція 2. Згідно п. 2.5. цього договору загальна площа об`єкту нерухомості, вказана вище є проектною та підлягає уточненню за даними технічного паспорту, оформленого БТІ згідно договору. Згідно умов даного договору вартість майнових прав 1 (одного) м.кв. об`єкту нерухомості склала 18 300,00 (вісімнадцять тисяч триста) гривень, в т.ч. ПДВ 20% - 3050,00 грн. Виходячи з проектної площі 82,5 м кв. орієнтовна загальна вартість майнових прав на вказаний об`єкт нерухомості склала 1 509 750, 00 грн., в тому числі ПДВ 251 625, 00 грн. Розрахунок за даним договором передбачає 17 платежів на протязі часу з 23.05.2013 р. до 15.03.2017 р. 1-й платіж по договору купівлі - продажу майнових прав №Ж/2С-К254 від 23.05.2013 р. складає 103 200,00 грн., але згідно п.2.3 договору намірів №52 від 17.05.2013 р. платіж по цьому договору намірів був зарахований у рахунок оплат по договору купівлі - продажу майнових прав №Ж/2С-К254 від 23.05.2013 р., тому 23.05.2013 р. до ТОВ «Литий камінь» ОСОБА_11 сплачено 84 900,00 грн. про що свідчить видана їй квитанція до прибуткового касового ордеру № 289 від 23.05.2013 р.

Так, згідно графіку платежів за договором від 23.05.2013 р. ОСОБА_11 сплатила суму 13-ти перших платежів, наступний, 14-й платіж, повинен був статися 15.06.2016 р., але напередодні, за декілька днів до цієї дати, ОСОБА_11 зателефонував менеджер ТОВ «Литий камінь» ОСОБА_13 , який супроводжував під час договірних зобов`язань та повідомив, щоб вона поки не платила, бо у ТОВ «Литий камінь» змінюється керівництво і реквізити для платежів, і що він повідомить додатково, коли і на які реквізити можна буде вносити кошти по договору від 23.05.2013.

Також, приблизно у травні-липні 2014 р. ОСОБА_11 вирішила здійснити розподіл двокімнатної квартири на дві однокімнатні під номерами АДРЕСА_6 , після чого була здійснена така реконструкція, але нові Технічні паспорта, як на дві окремі однокімнатні квартири під АДРЕСА_7 , ще не були виготовлені.

Проте, 08.09.2016 потерпілій ОСОБА_11 по «Вайберу» з телефону НОМЕР_1 зателефонувала жінка, яка звернулася до неї з питанням, чи продає вона квартиру АДРЕСА_8 . В подальшому від вказаної жінки стало відомо про продаж квартири на сайті «OLX.ua». Далі зайшовши на сайт «Державний реєстр речових прав на нерухоме майно» та після запиту відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно згідно витягу з реєстру ОСОБА_11 дізналася, що власником квартири АДРЕСА_9 (загальною площею 42,88 кв.м) є ОСОБА_14 , а власником квартири АДРЕСА_10 (загальна площа 41,1 кв. м) є ОСОБА_15 . Кожен з вказаних громадян отримали довідку від ТОВ «Литий камінь» в один день, і реєстрацію майнових прав проводив приватний нотаріус ОСОБА_16 .

Крім того, також під час досудового розслідування було встановлено, що згідно Державного реєстру прав на нерухоме майно 03.10.2016 року квартира АДРЕСА_9 перейшла у власність від ОСОБА_14 до ОСОБА_5 .
06.10.2016 р. слідчий СВ ВП № 1 Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві старший лейтенант поліції ОСОБА_8 , за погодженням із прокурором Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_9 , звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із клопотанням про накладення арешту на майно, поданого в межах кримінального провадження №0011302, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 10 вересня 2016 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 190 Кримінального кодексу України.

Зокрема, просить накласти арешт на об`єкти нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 00), а саме квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 41, 1 кв.м., житловою площею 31,6 кв.м., яка на даний час на праві приватної власності належить ОСОБА_15 та на об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 00), а саме квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 42,88 кв.м., житловою площею 18,56 кв.м., яка на даний час на праві приватної власності належить ОСОБА_5 .

11.10.2016 р. ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва клопотання слідчого було задоволено та накладено арешт на вказане майно.

Оскільки дана ухвала оскаржена власником майна в частині накладення арешту наоб`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 42,88 м2, житловою площею 18,56 м2, яка на даний період на праві власності належить ОСОБА_5 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000), то колегія суддів, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, переглядає ухвалу слідчого судді в межах апеляційної скарги зазначеної особи, а в іншій частині питання законності та обґрунтованості ухвали про накладення арешту на майно колегією суддів не вирішується.

З ухвали слідчого судді та журналу судового засідання вбачається, що наведені в клопотанні доводи про накладення арешту на майно перевірялись судом першої інстанції, при цьому було вислухано доводи слідчого, потерпілої та її представника, досліджені матеріали справи, а також з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно із ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, а саме на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 42,88 м2, житловою площею 18,56 м2, яка на даний період на праві власності належить ОСОБА_5 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000), з тих підстав, що вона є речовим доказам в даному кримінальному провадженні та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, оскільки є предметом кримінального правопорушення.

Як вважає колегія суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання в право власності ОСОБА_5 з потребами кримінального провадження.

Колегія суддів погоджується з такими висновками слідчого судді, виходячи з того, що ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст. ст. 170-174 КПК України, та згідно ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказана квартира, на яку просить накласти арешт слідчий, може бути передана або відчужена, арешт на це майно слідчим суддею накладено обґрунтовано, за наявності для цього достатніх правових підстав.

Арешт майна з підстав передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Крім того, відповідно до абзацу другого частини десятої статті 170 КПК України не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Тому, посилання апелянта на те, що арешт на належну ОСОБА_5 квартиру, слідчим суддею було накладено безпідставно та в супереч ст. 170 КПК України, оскільки останній є добросовісним набувачем та придбав вказану квартиру і оформив своє право власності на неї у відповідності до чинного законодавства України, не може прийматися до уваги, оскільки арешт на вказану квартиру накладено з правових підстав, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України.

Як вбачається з ухвали слідчого судді, суд дослідив зазначені обставини та не знайшов у висновках органу досудового розслідування при зверненні з клопотанням про накладення арешту на майно, порушень вимог КПК України та чогось очевидно безпідставного чи довільного.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, яке належить ОСОБА_5 апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.Обставини кримінального провадження на час прийняття рішення вимагали вжиття такого методу державного регулювання як накладення арешту.

Посилання апелянта на порушення слідчим суддею вимог ч. 1 ст. 172 КПК України, та розгляд клопотання слідчого без виклику власника арештованої квартири, чим було порушено право апелянта на захист також, як вважає колегія суддів, не містить під собою правового підґрунтя, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 172 КПК України клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Отже, оскільки майно, на яке просив накласти арешт слідчий, а саме об`єкт нерухомого майна: квартира АДРЕСА_2 , загальною площею 42,88 м2, житловою площею 18,56 м2, яка на даний період на праві власності належить ОСОБА_5 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000), не є тимчасово вилученим майном, слідчий суддя у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального закону, з метою забезпечення арешту майна, розглянув клопотання слідчого без виклику власника майна або його представника.
Всі інші підстави підлягають з`ясуванню судом під час розгляду справи по суті.

Доводи апеляційної скарги щодо порушень судом норм КПК України не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та зазначені в апеляційній скарзі власника майна обставини не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали суду.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не вбачається.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині накладення арешту на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 42,88 м2, житловою площею 18,56 м2, яка на даний період на праві власності належить ОСОБА_5 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000), прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. ст. 117, 170-173, 309, 404, 405, 407 ч. 3 п. 1, 418 ч. 1, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва
п о с т а н о в и л а:

Поновити власнику майна ОСОБА_5 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2016 року.

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 19 вересня 2016 року, якою задоволено клопотання слідчого СВ ВП №1 Шевченківського УП Головного управління Національної поліції в м. Києві ОСОБА_8 , погоджене прокурором Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_9 , у межах кримінального провадження, внесеного 10.09.2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №0011302 за ознаками вчинення кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, в частині накладення арешту на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 42,88 м2, житловою площею 18,56 м2, яка на даний період на праві власності належить ОСОБА_5 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000), залишити без змін.

Апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С У Д Д І:

ОСОБА_17 ОСОБА_18 ОСОБА_19 и б а к