Дата документу Справа № 332/4066/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №332/4066/16-к Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/778/697/17 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 серпня 2017 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , до затримання проживав за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 п.13 ч.2 ст.115 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника - адвоката ОСОБА_8 ,
ВСТАНОВИЛА:
захисник-адвокат ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 17 січня 2017 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч.2 ст.15 п.13 ч.2 ст.115 КК України до 10 років позбавлення волі.

Застосований до ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишений без змін до набрання вироком законної сили. Строк відбування покарання постановлено рахувати з дня фактичного затримання обвинуваченого з 19 вересня 2016 року, зараховано строк попереднього ув`язнення ОСОБА_6 з 19 вересня 2016 року до 17 січня 2017 року у строк відбування покарання, із розрахунку, визначеному у ч.5 ст.72 КК України.

Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги» в рахунок відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_9 , 6931 грн 80 коп. Вирішена доля речових доказів у кримінальному провадженні.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_8 просить вищевказаний вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_6 змінити, перекваліфікувати дії останнього з ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України на ч.1 ст.121 КК України та призначити відповідне покарання. В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що судом при ухваленні вироку не враховано, що як на досудовому слідстві, так і в суді ОСОБА_6 незмінно та послідовно зазначав, що умислу на вбивство ОСОБА_9 не мав, а наносячи удари ножем, діяв лише з помсти за те, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 нанесли йому тілесні ушкодження та забрали мобільний телефон. На думку апелянта, в діях обвинуваченого ОСОБА_6 відсутня суб`єктивна сторона складу злочину, передбаченого ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України, а тому його дії не були спрямовані на вчинення вбивства. Крім того зазначає, що судом не взято до уваги обставину надання ОСОБА_6 медичної допомоги потерпілому.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 п.13 ч.2 ст.115 КК України, за наступних обставин.

18 вересня 2016 року приблизно о 22 годині 45 хвилин, у квартирі АДРЕСА_3 , між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , після вживання спиртних напоїв, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин виникла сварка, в ході якої ОСОБА_6 , відчуваючи особисту неприязнь, вирішив убити ОСОБА_9 . Реалізуючи свій злочинний умисел на вбивство, у зазначений день, приблизно о 22 годині 45 хвилин, ОСОБА_6 , перебуваючи у приміщенні вищевказаної квартири, та знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, зайшов на кухню, де взяв у праву руку кухонний ніж і повернувся у кімнату, де навмисно завдав наявним у нього ножем множинні удари, не менше 7 травматичних ударів, у життєво важливі органи грудної клітини тіла ОСОБА_9 , заподіявши останньому множинні проникаючі колото-різані поранення грудної клітини з обох сторін, які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження і є небезпечними для життя у момент заподіяння. Тим самим, ОСОБА_6 , будучи особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, намагався вчинити умисне вбивство ОСОБА_9 , та виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, оскільки було своєчасно викликано бригаду швидкої медичної допомоги, працівники якої надали невідкладну медичну допомогу потерпілому.

Заслухавши доповідь судді; захисника-адвоката ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та вважала, що оскаржуваний вирок є законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, зазначеного у вироку, засновані на доказах, досліджених у судовому засіданні, та є обґрунтованими.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження, у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав частково та зазначив, що умислу на вбивство не мав, а свої дії з приводу нанесення потерпілому ОСОБА_9 ушкоджень ножем пояснив бажанням помститися кривднику, поривом гніву і бажанням пристрашити.

Проте, вина ОСОБА_6 у вчинені інкримінованого йому кримінального правопорушення повністю підтверджується сукупністю досліджених у судовому засіданні доказів, а саме: показаннями потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , а також письмовими доказами у кримінальному провадженні.

Так, потерпілий ОСОБА_9 у судовому засіданні поясняв, що після розпивання спиртних напоїв у компанії ОСОБА_11 та ОСОБА_6 , вдома у ОСОБА_11 , він пішов до кімнати, де приліг відпочивати. Пробудився від того, що відчув удар у спину, в районі лівої лопатки, якимсь колючим предметом. Повернувшись, побачив над собою ОСОБА_12 , який продовжив його бити якимось предметом, нанісши ще приблизно 3 удари в область грудної клітини справа та зліва. Після цього він почав звати на допомогу. В подальшому ОСОБА_6 поясняв свій вчинок тим, що нібито у нього викрали мобільний телефон.

Свідок ОСОБА_11 поясняла, що у її квартирі, разом з ОСОБА_9 , ОСОБА_6 та ОСОБА_10 вони розпивали спиртні напої. Потім ОСОБА_9 пішов до кімнати відпочити, оскільки був дуже п`яний. Після цього ОСОБА_10 пішов з квартири. Під час її розмови з ОСОБА_9 у кімнаті, зайшов ОСОБА_6 з кухонним ножем у руках та почав наносити без пояснень не менше п`яти ударів в область тулубу ножем ОСОБА_9 , який лежав. Вона викликала швидку допомогу. В подальшому ОСОБА_6 звинуватив ОСОБА_9 в тому, що нібито він викрав його мобільний телефон.

Свідок ОСОБА_10 поясняв, що він разом з ОСОБА_11 , ОСОБА_9 та ОСОБА_6 розпивали спиртні напої вдома у ОСОБА_11 . Потім ОСОБА_9 пішов до кімнати прилягти, а він вирішив піти додому, оскільки був дуже п`яним. ОСОБА_13 його провела та закрила за ним двері.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи №4567 від 28 листопада 2016 року, ОСОБА_9 було нанесено множина кількість проникаючих колото-різаних поранень грудної клітки з двох сторін, які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, за ознакою небезпечності для життя. З урахуванням локалізації видимих ушкоджень, ОСОБА_9 було нанесено не менше 7 травматичних впливів.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вищевказані докази у своїй сукупності підтверджують наявність у обвинуваченого прямого умислу на вбивство ОСОБА_9 за обставин, вказаних у вироку. Насамперед, про це свідчать: механізм, кількість та локалізація тілесних ушкоджень, заподіяних потерпілому, знаряддя та обстановка злочину.

Якихось об`єктивних даних, які б свідчили про те, що у ОСОБА_6 не було умислу на вбивство, а тілесні ушкодження він наніс потерпілому ножем лише з метою пристрашити ОСОБА_14 з помсти за те, що останній разом з ОСОБА_10 наносили раніше йому тілесні ушкодження і забрали мобільний телефон, не встановлено.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно та об`єктивно дослідив всі докази у кримінальному провадженні, дав їм правильну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_6 саме у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 п.13 ч.2 ст.115 КК України, за вказаними у вироку обставинами.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи захисника-адвоката ОСОБА_8 в апеляційній скарзі щодо необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_6 на ч.1 ст.121 КК України.

Твердження апелянта про те, що після вчиненого ОСОБА_6 надавав потерпілому медичну допомогу, жодними доказами, в тому числі і поясненнями потерпілого, свідків не підтверджено.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд призначив відповідно до положень Загальної частини КК України у межах, встановлених санкцією статті Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за вчинений злочин. При цьому суд врахував ступінь суспільної небезпеки вчиненого правопорушення, його тяжкість, відомості про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

З урахуванням викладеного, а також фактичних обставин кримінального провадження, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років, оскільки вказане покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

На думку колегії суддів, доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника - адвоката ОСОБА_8 , правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Разом з цим, враховуючи те, що за вироком суду у строк відбування ОСОБА_6 покарання, на підставі ч.5 ст.72 КК України редакції Закону №838-VIІІ від 26 листопада 2015 року, зараховано період попереднього його ув`язнення з 19 вересня 2016 року по день оголошення вироку, тобто по 17 січня 2017 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення, та на час апеляційного розгляду обвинувачений тримається у місцях попереднього ув`язнення, колегія суддів вважає, що на підставі ч.5 ст.72 КК України в зазначеній редакції обвинуваченому ОСОБА_6 необхідно зарахувати у строк відбування покарання період попереднього його ув`язнення з 19 вересня 2016 року по 20 червня 2017 року включно (до дня набрання чинності Закону України №2046-VIІІ від 18 травня 2017 року), з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 17 січня 2017 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч.2 ст.15 п.13 ч.2 ст.115 КК України, - без змін.

На підставі ч.5 ст.72 КК України, в редакції Закону №838-VIII від 26 листопада 2015 року, зарахувати обвинуваченому ОСОБА_6 період його попереднього ув`язнення у даному кримінальному провадженні з 19 вересня 2016 року по 20 червня 2017 року включно (до дня набрання чинності Закону України №2046-VIІІ від 18 травня 2017 року), із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - у той самий строк, але з моменту вручення йому копії даної ухвали.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4