Справа № 344/3721/16-к
Провадження № 11-кп/779/374/2017
Категорія ч. 2 ст. 186 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 серпня 2017 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5

секретаря судового засідання ОСОБА_6

за участю прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Івано-Франківського міського суду від 16 червня 2017 року у кримінальному провадженні № 0000138 , яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Івано-Франківська, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого в АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, непрацюючого, неодруженого, раніше судимого:

1. 24.10.2013 Івано-Франківським міським судом за ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 240 годин;

2. 29.11.2013 Тисменицьким районним судом Івано-Франківської області за ч.ч.1,2 ст.185 КК України до покарання у виді 2 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців,20.06.2014 знятий з обліку на підставі ЗУ «Про амністію в 2014 році»;

3. 15.10.2015 Тисменицьким районним судом Івано-Франківської області за ст.336 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 2550 грн, ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 19.10.2016 замінено покарання на громадські роботи на строк 150 годин,-

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 6 (шість) місяців позбавлення волі.

На підставі ст.71, 72 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 15.10.2015 з урахуванням ухвали Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 19.10.2016 та остаточно призначено ОСОБА_8 покарання за сукупністю вироків позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 6 (шість) місяців 10 (десять) днів.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід тримання під вартою ОСОБА_8 залишено без змін.

Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_8 визначено рахувати з часу фактичного затримання 05 грудня 2016 року. Відповідно до ст.72 КК України зараховано ОСОБА_8 строк попереднього ув`язнення з 05 грудня 2016 року до дня набрання вироком законної сили у строк відбуття покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Постановлено стягнути з ОСОБА_8 , на користь ОСОБА_10 , 300 гривень на відшкодування заподіяної злочином матеріальної шкоди та 5000 (п`ять тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди.

Постановлено стягнути з ОСОБА_8 в дохід держави 351 гривню 84 копійки процесуальних витрат у кримінальному провадженні за проведення експертизи №46 від 09.03.2016.

Постановлено стягнути з ОСОБА_8 , на користь ОСОБА_10 , 3300 (три тисячі триста) гривень процесуальних витрат у кримінальному провадженні на правову допомогу.

в с т а н о в и л а :

Вироком суду від 16 червня 2017 року ОСОБА_8 , визнано винуватим у тому, він 12.01.2016 о 21 год. 15 хв. ОСОБА_8 спільно з потерпілим ОСОБА_10 знаходились в приміщенні ресторану «ТЕРРА», що за адресою м. Івано-Франківськ, вул. Галицька, 100 Б. Перебуваючи у вказаному приміщенні, ОСОБА_8 побачив на шиї ОСОБА_10 золотий ланцюжок та золотий хрестик, після чого у нього виник умисел на незаконне заволодіння чужим майном.

Після цього, близько 22 год. 05 хв., потерпілий ОСОБА_10 вийшов із приміщення ресторану «ТЕРРА» та направився до автомобіля таксі, який стояв неподалік входу. В свою чергу ОСОБА_8 , реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на незаконне заволодіння чужим майном, попрямував слідом за потерпілим та наздогнав його, коли останній присідав у салон автомобіля таксі.

В подальшому ОСОБА_8 , діючи умисно, з корисливих спонукань, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи тяжкі наслідки та свідомо бажаючи їх настання, схопив ОСОБА_10 за комір куртки, тим самим не даючи останньому присісти в салон автомобіля таксі, та відтягнув його в сторону. В свою чергу ОСОБА_10 , вирвавшись від ОСОБА_8 , побіг в сторону вхідних дверей ресторану «ТЕРРА», однак останній наздогнав потерпілого та повалив його на землю, тим самим подолавши опір ОСОБА_10 .

Після цього ОСОБА_8 , застосувавши щодо потерпілого ОСОБА_10 фізичне насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого та яке виразилось в нанесенні ударів та спричиненні потерпілому тілесних ушкоджень у виді садна в ділянці лівого передпліччя, що згідно висновку експерта №35 від 29.02.2016 відноситься до легких тілесних ушкоджень, зірвав з його шиї золотий ланцюжок із золота 585 проби вагою 62 г, та хрестик із золота 585 проби вагою 18 г. Згідно висновку експерта №46 від 09.03.2016, вартість ланцюжка становить 29569,66 грн., вартість хрестика 8584,74 грн.

Після вчиненого злочину ОСОБА_8 із викраденим майном покинув місце вчинення злочину, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_10 матеріальних збитків на загальну суму 38154,40 грн.

Обвинувачений ОСОБА_8 подав на вирок Івано-Франківського міського суду від 16 червня 2017 року апеляційну скаргу, в якій вважає вирок суду незаконним та необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з тим, що судом першої інстанції було допущено неповноту судового розгляду, а висновки суду викладені в судовому рішенні не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Вважає, що в основу обвинувачення і кваліфікації його дій за ч.2 ст.186 КК України покладено факт самовільного заволодіння ним золотим ланцюжком та підвіскою, що він не заперечував, однак вважає, що його дії повинні бути кваліфіковані як самоправство, а не грабіж, оскільки в нього був відсутній умисел на заволодіння майном з корисливих мотивів. Також вважає, що за нанесені тілесні ушкодження потерпілому, він має нести покарання за ч.1 ст. 125 КК України. Вказує на те, що конфлікт з потерпілим в нього виник випадково, оскільки він неправильно оцінив дії потерпілог, вважаючи що останній, раптово залишивши ресторан, де вони разом зробили замовлення, намагається покласти на нього обов`язок по оплаті рахунку. Пробачивши, що потерпілий сідає в машину таксі, він витягнув його з машини, після чого між ними розпочалась шарпанина, що переросла у бійку, під час якої в той момент, коли він тримав потерпілого за одяг в області шиї, інша невідома йому особа нанесла йому удар в обличчя, від якого він втратив свідомість. Прийшовши до тями він побачив в своїх руках золоті вироби, якими він заволодів випадково всупереч своїй волі під час боротьби з потерпілим. Вказані вироби він вирішив залишити в себе, як запоруку того, що потерпілий ОСОБА_10 оплатить рахунок в ресторані та поверне належні йому речі, які він залишив в ресторані(мобільний телефон, пластикову папку з документами).

Просить вирок суду змінити та перекваліфікувати його дії з ч.2 ст.186 КК України на ст. 356 КК України та на ч.1 ст. 125 КК України і призначити покарання за ст. 356 КК України арешт строком на 3 (три) місяці; за ч.1 ст.125 КК України у виді штрафу 50 (п`ятдесят) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 850 гривень.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_9 підтримали вимоги апеляційної скарги та просили вирок суду змінити, перекваліфікувати дії обвинуваченого та пом`якшити призначення покарання ;

- прокурор заперечив з приводу поданої апеляційної скарги, оскільки вважає, що вирок суду є законним та обґрунтованим, а тому просив вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 не заперечує те, що своїми діями він заподіяв потерпілому ОСОБА_10 тілесне ушкодження у виді садна в ділянці лівого передпліччя, яке відноситься до легких тілесних ушкоджень та заволодів золотим ланцюжком та золотим хрестиком, однак вважає, що суд першої інстанції дав неправильну кваліфікацію його діям і помилково кваліфікував їх за ч.2 ст.186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого. Вважає, що його дії необхідно кваліфікувати за ч.1 ст. 125 КК України та ст. 356 КК України, оскільки легкі тілесні ушкодження він заподіяв потерпілому під час бійки, яка виникла в результаті непорозуміння, а майном потерпілого він заволодів випадково всупереч своїй волі під час боротьби з потерпілим. Вважає, що фактичні обставини вчиненого злочину свідчать про відсутність в його діях корисливого мотиву, що свідчить про неправильну правову кваліфікацію його дій.

Разом з тим, вищевказані доводи обвинуваченого ОСОБА_8 повністю спростовуються сукупністю доказів, які були досліджені судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження та були оцінені судом за своїм внутрішнім переконанням , яке ґрунтується на повному, всебічному й неупередженому досліджені всіх обставин кримінального провадження у відповідності до вимог ст.94 КПК України.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 щодо перекваліфікації його дій, колегія суддів приходить до висновку про їх необґрунтованість.

Суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого злочину підтверджується показаннями потерпілого, свідків, висновками експертизи, протоколами слідчих та процесуальних дій та іншими документами, відеозаписом, речовими доказами, дослідженими під час судового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції, які суд вважав належними та допустимими.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, спростовуючи доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про відсутність в його діях корисливого мотиву, обґрунтовано послався на показання потерпілого ОСОБА_10 , який стверджував, що коли сідав в автомобіль таксі, обвинувачений, розвернув його, напав на нього, схопив за золотий ланцюжок на шиї, почав тягнути його в темне місце і наносити тілесні ушкодження, а коли він почав викликати охорону та на допомогу прийшов сторож, обвинувачений почав тікати. Вказує на те, що він бачив свій золотий ланцюжок, що звисав з кишені штанів обвинуваченого. 14.01.2016 ланцюжок йому повернула дівчина, яка вірогідно була дружиною обвинуваченого.

Вказані показання потерпілого ОСОБА_10 свідчать про те, що дії обвинуваченого ОСОБА_8 були спрямовані саме на заволодіння майном потерпілого з застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого.

Показання потерпілого ОСОБА_10 узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_11 , який був очевидцем вчиненого злочину і пояснив в суді першої інстанції, що працює охоронцем у ресторані «Терра», бачив бійку між обвинуваченим та потерпілим, під час якої, вони боролися один з одним, потерпілий намагався вилізти з-під обвинуваченого та просив викликати поліцію. Вказує на те, що він бачив, що з кишені обвинуваченого звисав золотий ланцюжок, який він на прохання потерпілого намагався забрати у обвинуваченого, але не зміг. Вказує, що чув, як потерпілий вимагав від обвинуваченого повернути ланцюжок, але обвинувачений вирвався від них і втік.

Правдивість показань потерпілого ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 повністю підтверджується відеозаписом камери спостереження, який був досліджений судом першої інстанції в судовому засіданні і на якому детально зафіксовані обставини вчиненого кримінального правопорушення, які свідчать про послідовність дій обвинуваченого ОСОБА_8 , їх характер та спрямованість на заволодіння майном потерпілого.

Згідно висновку експерта №35 від 20.01-29.02.2016, у ОСОБА_10 виявлені тілесні ушкодження: садно в ділянці лівого передпліччя, що утворилося від дії тупого твердого предмета, могло утворитися як при нанесенні не менше одного удару тупим твердим предметом, яким міг бути як рука, нога і інший тупий твердий предмет у вказану ділянку тіла, так і при ударі вказаною ділянкою тіла до такого, може відповідати терміну, вказаному у постанові, і відноситься до легких тілесних ушкоджень (т.1 а.с.198-199).

Висновки експерта повністю узгоджуються з поясненнями потерпілого ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 в частині характеру насильства, яке було застосовано до потерпілого обвинуваченим ОСОБА_8 , його наслідків у виді легких тілесних ушкоджень та їх локалізації.

В судовому засіданні суду першої інстанції свідок сторони захисту ОСОБА_12 повністю підтвердила показання обвинуваченого ОСОБА_8 щодо обставин вчиненого злочину та заволодіння ланцюжком з хрестиком і підтвердила те, що саме вона знайшла власника золотих виробів і добровільно у присутності свідків та слідчого повернула потерпілому золоті вироби.

Суд першої інстанції, оцінюючи показання вищевказаного свідка, обґрунтовано вказав на те, що свідок ОСОБА_12 не була безпосереднім очевидцем події і про обставини заволодіння майном потерпілого їй відомо виключно зі слів обвинуваченого ОСОБА_8 .

При вирішанні питання про мотивацію дій обвинуваченого ОСОБА_8 , колегія суддів враховує, що зовнішній прояв діяння, вчиненого обвинуваченим, розкриває внутрішній (психічний) процес діяння, окреслює суб`єктивне ставлення обвинуваченого до вчинюваних ним дій, які в сукупності з іншими обставинами визначають кримінально-правовий зміст суспільно небезпечного діяння.

Під мотивацією злочину необхідно розуміти внутрішнє спонукання, рушійну силу кримінального караного діяння обвинуваченого, що визначає його зміст і допомагає більш глибоко розкрити психічне ставлення особи до вчиненого.

У контексті конкретних фактичних обставин, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про наявність в діях обвинуваченого корисливого мотиву, оскільки сукупність досліджених доказів свідчить про те, що умисел обвинуваченого ОСОБА_8 на вчинення злочину виник раптово, мав ситуативний характер та був спрямований на заволодіння золотими виробами потерпілого ОСОБА_10 із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого.

Колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції, дослідивши кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, оскільки він вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

Фактичною підставою вищевказаної правової кваліфікації діяння обвинуваченого ОСОБА_8 стали об`єктивні дані (обставини), досліджені в судовому засіданні й зазначені у вироку, внаслідок правової оцінки встановлених судом фактичних обставин, які мають істотне значення для об`єктивного розгляду кримінального провадження з врахуванням наявності корисливого мотиву в діях обвинуваченого, характеру, способу та послідовність вчинюваних ним дій.

З мотивувальної частини вироку вбачається, що призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції у відповідності до вимог ст.65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, дані про особу винного, який раніше судимий, неодружений, не працює.

Суд першої інстанції обґрунтовано у відповідності до вимог ст.66 КК України визнав добровільне відшкодування шкоди як обставину, яка пом`якшує покарання та прийшов до висновку про відсутність, встановлених ст.67 КК України обставин, які обтяжують покарання.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_13 покарання у межах санкції ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі та призначив обвинуваченому законне та справедливе покарання.

Суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що остаточну міру покарання обвинуваченому ОСОБА_13 необхідно призначити на підставі ст.ст.71, 72 КК України шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутого покарання за вироком Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 15.10.2015 за ст.336 КК України, що замінене ухвалою Тисменицького районного Івано-Франківської області від 19.10.2016 на громадські роботи на строк 150 годин.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування не встановлено.

Керуючись ст.ст. 376,404,405,407,418,419 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 червня 2017 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5