АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
обвинуваченого ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду міста Києва кримінальне провадження №0014156 відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Фастів Київської області, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, не працюючого, інваліда 3 групи, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, за апеляційною скаргою першого заступника прокурора м. Києва на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Згідно вироку суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у виді штрафу в розмірі 300 (трьохсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 5 100,00 гривень без позбавлення права керувати транспортними засобами.

За обставин встановлених судом та детально наведених у вироку, обвинувачений ОСОБА_6 20.11.2015 року, приблизно о 17 год. 35 хв., керуючи технічно справним автомобілем «Шевроле Авео», д.н.з. НОМЕР_1 , рухався в

_______________________________________
Справа: 11-кп/796/766/2017
Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_7
Доповідач: ОСОБА_1

м. Києві по вул. Глибочицька зі сторони вул. Кудрявський узвіз в напрямку вул. Верхній Вал у крайній лівій смузі руху. Під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого навпроти будинку №44-Б по вул. Глибочицька в м. Києві, ОСОБА_6 , в порушення вимог п.п. 2.3 «б», 18.1 Правил дорожнього руху України, не надав дорогу пішоходу ОСОБА_8 , який рухався по зазначеному переходу з права наліво відносно напрямку руху автомобіля, в результаті чого допустив наїзд на пішохода, передньою лівою частиною керованого ним автомобіля «Шевроле Авео».
Згідно з даними висновку експерта №22/Е, у пішохода ОСОБА_8 були виявлені тілесні ушкодження, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, які потягли за собою тривалий розлад здоров`я понад 21 день.
Згідно висновку експерта №317/ат, причиною даної дорожньо-транспортної пригоди є невідповідність дій водія автомобіля «Шевроле Авео», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_6 вимогам п.п. 2.3 «б», 18.1 Правил дорожнього руху України.
Таким чином, ОСОБА_6 , керуючи транспортним засобом порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 286 КК України.

В апеляційній скарзі перший заступник прокурора м. Києва ОСОБА_9 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також на невідповідність призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, просить скасувати вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 14.12.2016 року та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч.1 ст. 286 КК України у виді штрафу в розмірі 300 (трьохсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 5 100,00 гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, а в решті вирок суду залишити без зміни.
Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор послався на положення ст. 65 КК України та п.п. 2,3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення кримінального покарання», згідно з якими, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди повинні дотримуватись вимог кримінального закону, враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Крім цього зазначив, що згідно позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Пленуму ВСУ від 23.12.2005 № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною статті 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
Вважає, що конкретні обставини вчинення даного кримінального правопорушення, свідчать про явну небезпеку, яку несе обвинувачений за кермом транспортного засобу, а тому суд першої інстанції не мав обґрунтованих підстав не застосовувати до обвинуваченого ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення спеціального права, оскільки останній вчинив правопорушення під час правомірного керування транспортним засобом, маючи відповідний дозвіл на керування джерелом підвищеної небезпеки, але належним чином не зміг забезпечити безпеку оточуючих, що призвело до шкідливих наслідків, і подальше керування транспортним засобом обвинуваченим може носити істотну суспільну небезпеку для оточуючих.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку доводів поданої апеляційної скарги; пояснення обвинуваченого, який заперечував проти апеляційної скарги прокурора та просив залишити оскаржуваний вирок суду без зміни; перевіривши матеріали кримінального провадження №0014156 та доводи на обґрунтування апеляційних вимог; провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга першого заступника прокурора м. Києва задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, за згодою учасників судового провадження, керуючись вимогами ст. 349 КПК України після допиту обвинуваченого, який повністю визнав себе винним у вчиненні інкримінованого йому злочину, визнав недоцільним дослідження інших доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Враховуючи, що фактичні обставини справи ніким не оспорювалися і докази щодо них, на підставі ч.3 ст. 349 КПК України не досліджувалися, висновки суду першої інстанції щодо цих фактичних обставин, у відповідності з вимогами ч.1 ст. 404 КПК України, апеляційним судом не перевіряються.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги прокурора щодо скасування вироку відносно ОСОБА_6 через невідповідність призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його м`якість у зв`язку з незастосуванням судом додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, оскільки при обранні обвинуваченому ОСОБА_6 виду та міри покарання, суд, у відповідності з вимогами ст. 65 КК України належним чином врахував, як ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та наслідки, що настали, так і дані про особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, є інвалідом 3 групи і його інвалідність пов`язана з порушенням опорно-рухового апарату, а також характер та мотиви допущених порушень правил безпеки дорожнього руху, ставлення останнього до цих порушень та його поведінку після вчинення злочину, який відразу викликав швидку медичну допомогу та надав матеріальну допомогу для придбання ліків, його щире каяття у скоєному і добровільне відшкодування потерпілому моральної шкоди та за відсутності обставин, що обтяжують покарання, дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді штрафу без застосування відносно нього додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції, який за наявності достатніх до того підстав, дійшов обгрунтованого висновку про можливість не застосовувати до обвинуваченого ОСОБА_6 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, передбаченого у санкції ч. 1 ст. 286 КК України та належним чином мотивував своє рішення в оскаржуваному вироку, а відтак вважає безпідставними доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції не мав обґрунтованих підстав не застосовувати до обвинуваченого ОСОБА_6 додаткове покарання у виді позбавлення його спеціального права.

Таким чином, колегія суддів вважає вирок законним та обґрунтованим, призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, а тому не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора, оскільки висновки суду першої інстанції про недоцільність застосування додаткового покарання у вигляді позбавлення обвинуваченого права керування транспортними засобами, прокурором не спростовані.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України , колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року у кримінальному провадженні №0014156 відносно ОСОБА_6 залишити без зміни, а апеляційну скаргу першого заступника прокурора міста Києва ОСОБА_9 без задоволення.

Судді: ________________ _______________ _________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3