АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/326/17 Справа № 195/1320/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 січня 2017 року м. Дніпро

26 січня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

представника ТОВ «ПоршеМобіліті» - ОСОБА_9 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі матеріали кримінального провадження № 0000301 за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_7 , прокурора Томаківського відділу Нікопольської місцевої прокуратури Дніпропетровської області на вирок Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2016 року, щодо

ОСОБА_7 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Веселе Нікопольського району Дніпропетровської області, проживаючої по АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.388 КК України.

Провадження № 11-кп/774/326/17 Головуючий в суді I інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 1 ст. 388 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_2
В апеляції:

- обвинувачена ОСОБА_7 , просить вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги обвинувачена вказує на те, що вирок підлягає скасуванню, як необґрунтований, а кримінальне провадження закриттю за відсутністю в її діянні складу кримінального правопорушення. Так, ОСОБА_7 зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б містили інформацію про здійснення нею будь-яких підготовчих дій, направлених на реалізацію автомобіля. В апеляції звертається увага на те, що висновки суду стосовно того, що наявність усної домовленості між ОСОБА_7 та представником ТОВ «ПоршеМобіліті», не знайшла свого підтвердження у судовому засіданні, спростовується показами свідка ОСОБА_10 , яка зазначила, що саме представник ТОВ«ПоршеМобіліті» повідомив про наявність між ТОВ та ОСОБА_7 усної домовленості з приводу зняття ОСОБА_7 автомобіля з державної реєстрації та передачі транспортного засобу на зберігання заставодержателю. Вказує на відсутність в її діях умислу на подальшу реалізацію транспортного засобу без участі заставодержателя, що підтверджується наявним в матеріалах справи актом прийому-передачі автомобіля заставодержателю ТОВ «ПоршеМобіліті», при цьому акцентується увага на передачі автомобіля раніше ніж були внесені відомості до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення.

Прокурор в апеляційній скарзі, просить вирок суду змінити в частині призначення покарання у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Вважати ОСОБА_7 засудженою до покарання за ч. 1 ст. 388 КК України у виді штрафу у розмірі 500 (п`ятисот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8500 гривень. В іншій частині вирок суду залишити без змін.

В якості доводів апеляційної скарги сторона обвинувачення, не оспорюючи доведеності вини засудженої ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, посилається на призначення судом штрафу в конкретній сумі гривень, а не як того вимагає закон в кількості неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.388 КК України та призначено покарання у виді штрафу у розміру 8 500 грн., який підлягає стягненню у дохід держави, без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю.

У позові ТОВ «ПоршеМобіліті» до ОСОБА_7 про відшкодування збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення у розмірі 397 798, 85 грн. було відмовлено.

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 визнано винною та засуджено за скоєння злочину, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України, за таких обставин.

Так, 20.12.2011 року ОСОБА_7 уклала з ТОВ «ПоршеМобіліті» в особі директора ОСОБА_11 кредитний договір на отримання грошових коштів у сумі 147 776,09 гривень для придбання транспортного засобу, автомобіля марки «VW», модель «GOLF VI», номер кузова: НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1598 куб.см., 2011 року випуску. В забезпечення зобов`язань за даним кредитним договором обвинувачена ОСОБА_7 22.12.2011 року уклала з ТОВ «ПоршеМобіліті», від імені якого діяла ОСОБА_12 , договір застави транспортного засобу, який цього ж дня посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_13 ..

Відповідно до 1.1 договору застави заставодавець ( ОСОБА_7 ) з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором заставляє майно (предмет застави), а саме автомобіль з характеристиками, відображеними вище. Предмет застави є власністю заставодавця на підставі договору купівлі-продажу від 6.12.2011 року, укладеного ОСОБА_7 з ТОВ «ГРАНД АВТО» та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Право власності на заставлене майно, яке є предметом застави за цим договором, залишається у заставодавця.

Пунктом 2.3.4 договору застави визначено обов`язок заставодавця не здійснювати наступної застави предмета застави, дій, пов`язаних зі зміною права власності на предмет застави, а також дій, пов`язаних з передачею предмета застави третім особам, у тому числі у тимчасове користування без попередньої письмової згоди заставодержателя - ТОВ «ПоршеМобіліті».

У березні 2016 року у ОСОБА_7 , у зв`язку зі складним матеріальним становищем, виник злочинний умисел, спрямований на зняття з державної реєстрації з метою подальшої реалізації заставленого майна, тобто автомобіля, наведеного вище, без отримання на це попередньої згоди ТОВ «ПоршеМобіліті».

Так, 15.03.2016 року ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно небезпечний, протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, прибула до Територіального сервісного центру 1245 регіонального сервісного центру МВС в Дніпропетровській області, розташованого за адресою: вул.Довгалівська, 10 а, м.Нікополь, де з метою зняття з державної реєстрації вищезазначеного транспортного засобу, звернулася із заявою про проведення операції «Зняття з обліку для реалізації» і надання платних послуг згідно Постанови Кабінету міністрів України від 4.06.2007 року № 795 та Наказу МВС України від 10.02.2012 року № 103, яка в цей же день була внесена до Національної автоматизованої Єдиного державного реєстру МВС України та яку ОСОБА_7 посвідчила, власноруч поставивши підпис у графі «Зміст заяви перевірив (ла)».

Крім того, цього ж дня ОСОБА_7 , продовжуючи реалізовувати свій єдиний злочинний умисел, надала вказаний вище автомобіль старшому судовому експерту відділу інженерних, економічних, товарознавчих видів досліджень та оціночної діяльності Дніпропетровського НДЕКЦ МВС України для експертного дослідження та сплатила обов`язковий платіж для зняття з обліку автомобіля в сумі 211,15 грн..

Таким чином, в результаті дій ОСОБА_7 , якій було достовірно відомо, що цей автомобіль є заставленим майном та її право на розпорядження цим майном обмежено договором застави транспортного засобу, було знято з державної реєстрації з метою подальшої його реалізації.

Вислухавши пояснення ОСОБА_7 , її захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу, повторили доводи викладені в ній, просили задовольнити скаргу, думку прокурора, який наполягав на задоволенні апеляційної скарги сторони обвинувачення, та наголошував на безпідставності доводів апеляції сторони захисту, позицію представника потерпілої сторони ТОВ «ПоршеМобіліті» - ОСОБА_9 , який просив апеляцію обвинуваченої залишити без задоволення, а апеляцію прокурора вирішити на розсуд суду, та їх доводи в судових дебатах, проаналізувавши доводи, які викладені в апеляціях і співставивши їх з матеріалами кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченої задоволенню не підлягає, при цьому апеляцію прокурора необхідно задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Обвинувачена ОСОБА_7 в апеляції вказує щодо хибного висновку суду стосовно того, що знімаючи автомобіль з реєстрації, нею порушені умови п.2.3.4 договору застави, чим вона скоїла кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 388 КК України.

В обґрунтування цього твердження ОСОБА_7 посилається на те, що вона є власником автомобіля, згідно договору купівлі продажу від 06.12.2011 року, а також згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Відповідно до вказаного пункту договору застави на неї покладено обов`язок з попереднього письмового погодження із Заставодержателем дій із заставленим майном, пов`язаних зі зміною права власності на предмет застави. А натомість її безпосередня дія щодо зняття з реєстрації автомобіля, не змінює (не припиняє) її права власності на цей автомобіль, а тому і не потребує попереднього письмового погодження з Заставодержателем. Обвинувачена акцентує увагу на тому, що її дії, як власника транспортного засобу, які полягали у знятті з державної реєстрації автомобіля, який був предметом застави, не можуть свідчити про наявність складу інкримінованого їй кримінального правопорушення. Посилається на покази свідка ОСОБА_10 та на наявність усної домовленості між нею з представником заставодержателя.

Така позиція обвинуваченої ОСОБА_7 є необґрунтованою, і такою що не узгоджується з нормами кримінального та кримінального процесуального законів та суперечить встановленим судом першої інстанції обставинам справи.

Так, сукупність встановлених і досліджених в суді першої інстанції та покладених в основу вироку доказів, беззаперечно вказують на вину ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України, оскільки вона вчинила незаконні дії щодо заставленого майна - із автомобілем марки «VOLKSWAGEN», модель «GOLF».

Даний висновок підтверджується фактичними даними, які містяться в матеріалах кримінального провадження, що були предметом дослідження судом і яким останній надав об`єктивну оцінку.

У суді першої інстанції були досліджені, у тому числі кредитний договір, договір застави транспортного засобу, який підтверджує, що обвинувачена не мала права вчиняти дії без попередньої письмової згоди заставодержателя, пов`язаних зі зміною права власності (п.2.3.4 договору застави), витяг із реєстру обтяжень рухомого майна, згідно якого вказаний автомобіль марки «VOLKSWAGEN» обтяжений згідно договору застави, акту передачі автомобіля на зберігання ТОВ «ПоршеМобіліті».

Факт незаконних дій із заставленим майном підтверджено також показами свідка ОСОБА_14 , наданими ним у суді першої інстанції, який вказував, що обвинувачена ОСОБА_7 звернулася до регіонального сервісного центру МВС в Дніпропетровській області, де він працює, з заявою про зняття з обліку заставленого автомобіля, він перевірив даний автомобіль і зняв його з обліку, і пояснив, що на момент цієї дії у центрі відсутні була база обтяжень речових прав, тому, при знятті з реєстрації автомобіля, він не міг перевірити по цій базі.

Даний факт зняття обвинуваченою ОСОБА_7 з обліку заставленого автомобіля, останньою не заперечується. Однак, її доводи з посиланням на те, що вказані дії нею були скоєні з усного дозволу працівника ТОВ «ПоршеМобіліті» не знайшли свого підтвердження при перегляді судового рішення, і спростовуються показами представника ТОВ «ПоршеМобіліті», який заперечував проти того, що їх працівник надавав усну згоду на зняття з реєстрації і реалізацію автомобіля, зазначивши, що обвинувачена, при цьому не давала чітких даних, ні прізвища, ні посади, ні особи працівника, ні дати, ні яким способом.

Не конкретизувала таких даних обвинувачена ОСОБА_7 в суді, ні в першій, ні в апеляційній інстанціях, взагалі відмовляючись від їх повідомлення, що унеможливлює перевірити наявність і достовірність таких обставин.

Доводи обвинуваченої ОСОБА_7 в апеляційній скарзі на відсутність в її діях складу інкримінованого їй кримінального правопорушення з посиланням на покази ОСОБА_10 носить фактично характер переоцінки доказів.

Свідок ОСОБА_10 давала покази у суді, як державний виконавець відділудержавної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, яка підтвердила факт перебування у неї на виконанні виконавчого провадження згідно нотаріального напису про накладення арешту на заставлене майно-зазначений вище автомобіль, належний ОСОБА_7 , та яке не виконано, оскільки остання його зняла з обліку, що узгоджується з іншими дослідженими у суді першої інстанції доказами і показами представника ТОВ «ПоршеМобіліті».

Посилання обвинуваченої на те, що суд не врахував і не зазначив у вироку покази свідка ОСОБА_10 в частині, що остання зазначала, що їй повідомляв представник ТОВ «ПоршеМобіліті» про усний дозвіл на зняття з реєстрації автомобіля, є безпідставним, так як згідно змісту судового рішення, судом першої інстанції перевірялися дані доводи, і суд вмотивовано дав висновок щодо не підтвердження даних обставин у судовому засіданні на які посилається обвинувачена. Всі інші доводи обвинуваченої в апеляції з цього питання зводяться до переоцінки цих доказів і суб`єктивного прийняття цих свідчень.

Колегія суддів також, не бере до уваги, і вважає, необґрунтованою та безпідставною позицію обвинуваченої ОСОБА_7 щодо відсутності в її діях умислу на подальшу реалізацію транспортного засобу з посиланням на наявність акту прийому- передачі автомобіля Заставодержателю від 18.04.2016 року, оскільки даний акт не спростовує і не виключає встановленого факту скоєння обвинуваченою незаконних дій із заставленим майном, які виразилися в знятті нею автомобіля з регістрації, що вже є складом кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 388 КК України.

Таким чином, при розгляді справи в суді першої інстанції були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для її правильного вирішення, в тому числі, і наведені в апеляції обвинуваченої, належним чином з`ясовані обставини, що характеризують суб`єктивну сторону злочину, допитані всі особи, показання яких мали суттєве значення для даного провадження, і їх покази повністю узгоджуються з іншими доказами по справі, які підтверджують винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України.

Судом першої інстанції правильно кваліфіковані дії обвинуваченої ОСОБА_7 , як умисні незаконні дії із заставленим майном, що передбачено ч. 1 ст. 388 КК України.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність при ухваленні судового рішення відносно ОСОБА_15 , колегія суддів вважає обґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд, визнаючи винною ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України, призначаючи їй основне покарання у виді штрафу в розмірі 8 500 гривень, не визначив його у розмірі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що суперечить визначеній санкції ч.1 ст. 388 КК України і вимогам ч. 2 ст. 53 КК України, якими передбачено визначення судом розміру штрафу, виходячи з неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Таким чином, норми загальної частини кримінального закону чітко і послідовно вказують на єдиний вимір розміру покарання у виді штрафу неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

Враховуючи доводи апеляції прокурора, вищенаведену норму кримінального закону, колегія суддів вважає за необхідне оскаржуваний вирок, в частині призначеного покарання змінити і привести його у відповідність з вимогами зазначених норм закону, призначивши ОСОБА_7 покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 8500 грн..

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413 КПК України, колегія суддів, -

постановила:
апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора Томаківського відділу Нікопольської місцевої прокуратури Дніпропетровської області задовольнити.

Вирок Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 21 листопада 2016 року щодо ОСОБА_7 , змінити в частині призначеного покарання.

Вважати ОСОБА_7 засудженою за ч. 1 ст. 388 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 (вісім тисяч п`ятсот) гривень.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 3 місяців з дня її проголошення.

Судді Апеляційного суду
Дніпропетровської області