У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання прокурора захисника засудженого ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши в судовому засіданні у режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001523, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Зелене Гуляйпійського району Запорізької області, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 289, ч. 1 ст. 121 КК, за касаційною скаргою засудженого на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 28 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

За цим вироком ОСОБА_7 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 289 КК на строк 3 роки, за ч. 1 ст. 121 КК на строк 5 років.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 61 075,15 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди.
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28 березня 2016 року вирок місцевого суду залишено без змін.
Зараховано ОСОБА_7 у строк відбутого покарання строк попереднього ув`язнення з 06 червня 2014 року по 28 березня 2016 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
За вироком суду ОСОБА_7 засуджено за те, що він маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом (автомобілем ГАЗ 66, держаний номерний знак НОМЕР_1 ), що належить ОСОБА_8 , 08 травня 2014 року приблизно о 15.10 год. разом із невстановленими в ході слідства особами прибув до будинку АДРЕСА_2 , куди також прибув ОСОБА_9 на евакуаторі.
Реалізуючи свій намір, ввівши в оману водія евакуатора та пояснивши, що зазначений автомобіль належить йому, ОСОБА_7 переконав ОСОБА_9 завантажити автомобіль на евакуатор та відвезти за адресою: АДРЕСА_3 . У результаті вчинених діянь потерпілому ОСОБА_8 було спричинено матеріальної шкоди у розмірі 61075.15 грн.
Крім того, 06 червня 2014 року приблизно о 06.30 год. ОСОБА_7 , маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень, знаходячись біля кафе «Парк Авеню» на проспект Леніна, 87а у м. Запоріжжі, у ході раптово виниклого конфлікту зі ОСОБА_10 завдав потерпілому чисельних ударів ножем по тулубу та нижніх кінцівках спереду, заподіявши останньому тяжке тілесне ушкодження.
У касаційній скарзі засуджений порушує питання про скасування судових рішень і призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Засуджений зазначає, що: висновки судів ґрунтуються на недопустимих доказах; його винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, не доведена, не було встановлено мотиву цього злочину; місцевий суд не створив умов для реалізації стороною захисту права на виклик і допит свідка очевидця події і не допитав його. Також засуджений стверджує, що його дії за епізодом від 08 травня 2014 року було неправильно кваліфіковано за ч. 1 ст. 289 КК, оскільки зазначений у вироку транспортний засіб був несправний, не міг експлуатуватися і рухатися. Скаржник стверджує про свою непричетність до цього злочину, який (за його твердженням) вчинено іншою особою, а також вказує на неправильне встановлення потерпілої особи і відсутність експертної оцінки вартості транспортного засобу, який є предметом злочину, а отже на недоведеність розміру завданої шкоди. Вважає, що суд апеляційної інстанції всупереч статей 404, 419 КПК не розглянув належним чином апеляційні скарги засудженого та його захисника, не дослідив повторно обставин, які були досліджені місцевим судом неповно, не дав оцінки усім доводам апелянтів, а отже ухвала цього суду не відповідає вимогам закону.
Заслухавши доповідь судді, доводи засудженого та захисника, які підтримали доводи, викладені у скарзі, уточнили касаційні вимоги і просили скасувати судові рішення, призначити новий розгляд у суді першої інстанції, думку прокурора, який заперечував проти задоволення скарги, розглянувши матеріали кримінальної справи й обговоривши наведені в касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. При розгляді доводів, наведених у касаційній скарзі засудженого, колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.

Посилання засудженого на неправильну кваліфікацію його дій за ч. 1 ст. 289 КК є безпідставним.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у незаконному заволодінні транспортним засобом ґрунтуються на ретельно перевірених у судовому засіданні доказах, яким суд дав всебічну оцінку з точки зору їх належності, допустимості та достовірності. Так, винуватість засудженого за цим епізодом підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_8 щодо обставин виявлення ним зникнення автомобіля, свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 щодо відомих їм обставин заволодіння транспортним засобом, даними протоколів огляду місця події, пред`явлення особи для впізнання, дослідженими речовими доказами. Суд оцінив усі зібрані докази в сукупності, критично поставився до показань свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 внаслідок дружніх і родинних зв`язків із обвинуваченим, перевірив версію сторони захисту про вчинення злочину іншими особами й визнав її такою, що не ґрунтується на наявних доказах. Враховуючи наведене, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність у діях ОСОБА_7 ознак складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК.

Не ґрунтуються на законі твердження, викладені у касаційній скарзі, щодо відсутності в діях засудженого об`єктивної сторони складу цього злочину внаслідок того, що транспортний засіб був несправний і не міг рухатися.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», незаконним заволодінням транспортним засобом є умисне, протиправне вилучення його з будь-якою метою у власника або законного користувача всупереч їх волі (з місця стоянки чи під час руху) шляхом запуску двигуна, буксирування, завантажування на інший транспортний засіб та інше.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що автомобіль ГАЗ-66 з державним номером НОМЕР_1 був завантажений на евакуатор та транспортований до місця його збуту. Тобто, суд правильно зазначив, що в діях обвинуваченого наявна об`єктивна сторона вказаного кримінального правопорушення.

Доводи ОСОБА_7 про те, що він не вчиняв цього злочину і в зазначений у вироку час перебував в іншому місці були предметом ретельної перевірки судів першої та апеляційної інстанцій і визнані безпідставними, про що в судових рішеннях наведено докладні мотиви, з якими погоджується колегія суддів.

Посилання засудженого на те, що ОСОБА_8 не є власником автомобіля, а тому він не може бути потерпілим від злочину, а також на те, що в матеріалах провадження відсутня експерта оцінка вартості транспортного засобу, спростовуються матеріалами кримінального провадження. У поданих до суду матеріалах наявні експертні висновки № 14 від 10 лютого 2015 року та № 110 від 05 жовтня 2015 року щодо оцінки вартості автомобіля ГАЗ-66, які виконані експертним центром та обґрунтовано визнані допустимими доказами.

Потерпілим від злочину, передбаченого ч. 1 ст. 298 КК, може бути особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової або моральної шкоди та яка на законних підставах користується даним автомобілем. Відповідно до довіреності від 21 вересня 2010 року, яка видана власником автомобіля ОСОБА_18 на ім`я ОСОБА_8 , останній має право розпоряджатися цим автомобілем та здійснювати всі передбачені законом угоди, тобто є його законним користувачем. Судом першої інстанції було встановлено і з цим погодилися всі учасники провадження, що саме ОСОБА_8 здійснював технічне обслуговування автомобіля, поточний та капітальний ремонт, керував ним, використовуючи для власних потреб, а тому саме він звернувся до правоохоронних органів із заявою про угон автомобіля. Отже, суд правильно дійшов висновку, що потерпілим від злочину є ОСОБА_8 .

Що ж стосується доводів, наведених у касаційній скарзі, про те, що протокол пред`явлення особи для впізнання свідком ОСОБА_19 є недопустимим доказом, то колегія суддів не вбачає порушень вимог ст. 228 КПК під час цієї процесуальної дії, а тому цей доказ є допустимим. Судом було вжито всіх передбачених законом заходів для забезпечення явки цього свідка для допиту в судовому засіданні шляхом направлення повісток та постановлення ухвал про його примусовий привід, які не були виконані з тих підстав, що встановити місцезнаходження цього свідка не було можливим. За таких обставин колегія суддів не вбачає порушень судом вимог кримінального процесуального закону.

За епізодом умисного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 винуватість ОСОБА_7 підтверджується показаннями потерпілого щодо обставин конфлікту та механізму заподіяння йому тілесних ушкоджень, показаннями свідка ОСОБА_20 , який підтвердив обставини, про які зазначав потерпілий. Істотних суперечностей в цих показаннях немає, обидва під час допиту в судовому засіданні категорично ствердили, що ОСОБА_7 під час сутички розмахував перед ОСОБА_10 ножем, а потім, коли потерпілий впав, завдав йому декілька ударів ножем в область черева. Ці показання узгоджуються як між собою, так і з іншими доказами у справі, а саме: з висновками судово-медичної експертизи щодо ступеня тяжкості, механізму та локалізації тілесних ушкоджень, виявлених у потерпілого, з даними протоколів огляду місця події, пред`явлення особи для впізнання потерпілим та свідком ОСОБА_20 , відеозаписом слідчого експерименту за участю останніх.

Твердження засудженого про те, що судом не встановлено мотиву вчинення злочину, є безпідставним. Як убачається з вироку місцевого суду, мотивом злочину був раптово виниклий конфлікт, що розпочався внаслідок образливих висловлювань ОСОБА_7 на адресу знайомих потерпілого дівчат, і переріс у бійку.

Не ґрунтуються на законі й доводи, викладені в касаційній скарзі, про порушення права на допит свідка захисту ОСОБА_21 .

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд відповідно до ст. 22 КПК у повній мірі забезпечив учасникам провадження дотримання такої засади кримінального провадження, як змагальність сторін, не обмежував їх у поданні доказів. Судом було задоволено клопотання про виклик та допит цього свідка, однак сторони кримінального провадження не забезпечили його явку в судове засідання, а прийнятими судом заходами здійснити привід цього свідка не вдалося, оскільки винесені судом численні ухвали про привід свідка ОСОБА_21 не були виконані внаслідок того, що за твердженням родичів свідка немає на території України. Отже, порушень судом вимог ст. 22 КПК не встановлено.

Враховуючи наведене, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 і правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 121 КК.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК, містить відповіді на усі доводи апеляційних скарг, в ній наведено докладні мотиви прийнятого цим судом рішення, з якими у свою чергу погоджується суд касаційної інстанції. За таких обставин касаційну скаргу засудженого слід залишити без задоволення, а судові рішення без зміни.

Керуючись статтями 433 - 436 КПК, п. 6 розділу XII «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 28 березня 2016 року щодо нього без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3