Ухвала іменем україни 06 червня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю прокурора ОСОБА_4 ,

розглянула в судовому засіданні кримінальну справу за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 23 травня

2016 року.

Вироком Галицького районного суду м. Львова від 12 жовтня

2015 року

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, такого, що судимості не має,

за ч. 2 ст. 222, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 366 КК виправдано за відсутності в його діях складу злочину.
Вирішено питання про долю речових доказів.
Апеляційний суд Львівської області ухвалою від 23 травня 2016 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 залишив без зміни.
Орган досудового слідства обвинувачував ОСОБА_5 у тому, що він, обіймаючи посаду директора ПП «Факт-Захід» та будучи службовою особою суб`єкта господарської діяльності, з метою одержання кредиту, будучи обізнаним, що договір від 16 лютого 2004 року № 46, укладений між ПП «Факт-Захід» та військовою частиною НОМЕР_1 (згідно якого ПП «Факт-Захід» зобов`язується продати і передати у власність даної частини за її попереднім замовленням комплектуючі і матеріали (вироби електротехнічного призначення та кабельну продукцію), є недійсним, оскільки ним не повернуто примірник договору іншій стороні та відсутні специфікації до даного договору, які є його невід`ємною частиною, 23 лютого 2004 року надав ЗАТ АКБ «Львів» завірену ним копію вказаного договору, який містив завідомо неправдиві відомості, та який послугував підставою для одержання ПП «Факт-Захід» кредиту в ЗАТ АКБ «Львів» в сумі 210 тис. грн, чим спричинив інтересам ЗАТ АКБ «Львів» збитки у вигляді великої матеріальної шкоди на суму 210 000 грн.

Крім того, орган досудового слідства обвинувачував ОСОБА_5 у тому, що він, за тих же обставин, будучи обізнаним, що ПП «Факт-Захід» не є власником жодних двигунів, 27 лютого 2004 року з метою отримання наступного траншу кредиту склав та подав в ЗАТ АКБ «Львів» довідку

№ 5/02, яка містила завідомо неправдиву інформацію про те, що на балансі ПП «Факт-Захід» обліковуються двигуни В-46-6 та В-46-5К в кількості 2

та 5 шт. відповідно, які оприбутковуються на рахунку № НОМЕР_2 і знаходяться на складі Львівського ремонтно-механічного заводу, що спричинило інтересам ЗАТ АКБ «Львів» тяжкі наслідки у виді видачі кредиту в сумі 210 000 грн.
Такі дії ОСОБА_5 орган досудового слідства кваліфікував за ч. 2

ст. 222, ч. 2 ст. 366, ч. 1 ст. 366 КК.

У результаті розгляду кримінальної справимісцевий суд

з урахуванням положень ст. 62 Конституції України та сукупності розглянутих і досліджених у судовому засіданні доказів дійшов висновку, що обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених вищевказаними нормами КК, не ґрунтується на матеріалах кримінальної справита доказах, зібраних під час досудового та судового слідства, а тому виправдав ОСОБА_5 за відсутності в діях останнього складу злочинів.
Не погоджуючись із виправдувальним вироком, прокурор подав

до апеляційного суду апеляцію. Апеляційний суд залишив апеляцію прокурора без задоволення, а виправдувальний вирок місцевого суду щодо

ОСОБА_5 без зміни.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення кримінально-процесуального закону, просить ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор наводить доводи про те, що апеляційний суд поверхово розглянув кримінальну справу і дійшов помилкового висновку про законність вироку місцевого суду щодо ОСОБА_5 . На думку прокурора, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 377 КПК

1960 року.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який вважав, що касаційна скарга є безпідставною, а постановлені судові рішення законними й обґрунтованими, перевіривши матеріали кримінальної справи та обговоривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню на таких підставах.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 62 Основного Закону України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви стосовно доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь.
За ч. 4 ст. 334 КПК 1960 року мотивувальна частина виправдувального вироку має містити підстави для виправдання підсудного із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
На думку колегії суддів, висновок суду про виправдання

ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 222, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 366 КК відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується сукупністю доказів перевірених у судовому засіданні в установленому кримінально-процесуальним законом порядку.
При цьому колегія суддів вважає безпідставними посилання прокурора в касаційній скарзі на те, що суд належним чином свого висновку про відсутність у діях ОСОБА_5 вищевказаних складів злочинів не обґрунтував, оскільки такі твердження спростовуються висновками суду, що містяться у вироку.
Так, своє рішення про виправдання ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 222 КК місцевий суд мотивував тим, що, надаючи до банку документи для одержання кредиту, ОСОБА_5 не знав і не міг знати про те, що договір від 16 лютого 2004 року № 46 є недійсний чи нікчемним, бо цей договір у встановленому законом порядку таким не був визнаний, натомість «не укладення договору» метою незаконного способу одержання кредиту орган досудового слідства ОСОБА_5 не інкримінував; кредит отриманий ПП «Факт-Захід» був бланковим, жодного забезпечення банк не вимагав; орган досудового слідства не зазначив, яку саме «злочинну діяльність» мав на меті приховати ОСОБА_5 при складанні та наданні в банк довідки №5/02 й доказів на підтвердження такої діяльності не надав, а також не навів достатніх підстав вважати, що саме договір від 16 лютого 2004 року № 46 та довідка від 27 лютого 2004 року були необхідними для отримання вищевказаного кредиту.

Крім того, цей суд установив, що в діях ОСОБА_5 відсутні як об`єктивна так і суб`єктивна сторони складу злочину, передбаченого ч. 1 та ч. 2 ст. 366 КК. Такий висновок місцевий суд обґрунтував показаннями

ОСОБА_5 , який не заперечував факту підписання і видачі ним довідок від 27 лютого 2004 року та 22 липня 2005 року про наявність двигунів на балансі ПП «Факт-Захід» та підтвердив, що вказані ним дані відповідали дійсності; показаннями свідка ОСОБА_6 (бухгалтер ПП «Факт-Захід»), яка показала, що про надходження на баланс підприємства двигунів вона відобразила у фінансовому звіті; показаннями свідка ОСОБА_7 (колишній директор «Інтерпромресурс»), який у зв`язку зі втратою документів підприємства не зміг підтвердити проведення фінансових розрахунків із ПП «Факт-Захід» за двигуни, однак ствердив, що очолюване ним підприємство мало господарські відносини з ПП «Факт-Захід». Зважив суд і на те, що діями ОСОБА_5 банку тяжких наслідків не спричинено, оскільки кредит своєчасно погашено.

Крім того, місцевий суд проаналізував й письмові докази, які орган досудового слідства поклав в основу обвинувачення ОСОБА_5 , а саме, зміст договору від 16 лютого 2004 року, який на момент подання до банку і на момент розгляду кримінальної справи не був визнаний недійсним; а також данні, що містилися в видаткових та податкових накладних, у платіжних дорученнях, у висновку судової почеркознавчої експертизи тощо.

Докази, на які посилався орган досудового слідства, місцевий суд перевірив і належним чином оцінив з точки зору їх допустимості, належності, достовірності й достатності для прийняття відповідного процесуального рішення та дійшов правильного висновку, що обвинувачення ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 222, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 366 КК ґрунтується лише на припущеннях і не підтверджується об`єктивними, достовірними доказами, а можливості для їх отримання фактично вичерпані. На думку колегії суддів, місцевий суд, дотримуючись вимог ст. 334 КПК 1960 року, вказав у вироку, на яких саме підставах він дійшов висновку про необхідність виправдання ОСОБА_5 , а томудоводи прокурора стосовно незаконності виправдання ОСОБА_5 вважає необґрунтованими.
Суд апеляційної інстанції, перевіряючи цю кримінальну справу в апеляційному порядку, належним чином проаналізував доводи прокурора, які є аналогічними доводам касаційної скарги про безпідставність виправдання ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 222, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 366 КК. Свої висновки суд належним чином умотивував.

Ухвала апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які би були безумовною підставою для зміни чи скасування судових рішень у справі, не встановлено.

З огляду на викладене та керуючись статтями 394396 КПК 1960 року,пунктами 11, 15 розділу XI Перехідних положень КПК 2012 року, колегія суддів

у х в а л и л а:

Ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 23 травня 2016 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3