У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

судді-доповідача ОСОБА_7.,

суддів: ОСОБА_8. та ОСОБА_9.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві 11 січня 2017 року заяву засудженого ОСОБА_2 про перегляд Верховним Судом України судових рішень щодо нього,

в с т а н о в и л а:

вироком Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 14 квітня 2011 року ОСОБА_2 засуджено за частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк п'ять років з позбавленням права керувати всіма видами транспортних засобів строком на два роки. На підставі статті 75 КК ОСОБА_2 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком три роки та покладено на нього обов'язки передбачені пунктами 3, 4 частини першої статті 76 КК.

Стягнуто з ОСОБА_2, зокрема, на користь ОСОБА_3 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 50432,78 грн, у рахунок відшкодування моральної шкоди - 500 грн.

В апеляційному порядку вирок щодо ОСОБА_2 не переглядався.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 грудня 2011 року вирок Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 14 квітня 2011 року щодо ОСОБА_2 залишено без зміни.

Ухвалою Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 15 червня 2015 року залишено без задоволення заяву захисника ОСОБА_4 про перегляд вироку Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 14 квітня 2011 року щодо ОСОБА_2 за нововиявленими обставинами.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 29 вересня 2015 року апеляційні скарги захисника ОСОБА_4 та потерпілої ОСОБА_5 залишено без задоволення, а ухвалу Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 15 червня 2015 року щодо ОСОБА_2 - без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2016 року касаційні скарги захисника ОСОБА_4 та потерпілої ОСОБА_5 залишено без задоволення, а ухвали Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 15 червня 2015 року та Апеляційного суду Кіровоградської області від 29 вересня 2015 року щодо ОСОБА_2 - без зміни.

Засуджений ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд усіх вищенаведених судових рішень щодо нього з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень. Просить скасувати зазначені судові рішення щодо нього, а кримінальну справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до заяви, неоднаковість застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, а саме статті 286 КК, полягає у тому, що в одному рішенні касаційний суд погодився з визначеним ступенем тілесних ушкоджень середньої тяжкості у вигляді тупої травми грудної клітки і розвитком пневмотораксу, отриманих потерпілими внаслідок ДТП, та, з кваліфікацією дій засудженого за частиною першою зазначеної статті, а в іншому рішенні - з кваліфікацією дій винного за частиною другою цієї статті, внаслідок отримання потерпілими аналогічних тілесних ушкоджень. Засуджений вказує, що на відміну від доданої для порівняння ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2014 року, в якій зазначалося про доведеність винуватості ОСОБА_5 у порушенні ПДР, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесні ушкодження та правильність кваліфікації дій засудженої особи за частиною першою статті 286 КК, суд першої інстанції у вироку щодо нього, з яким погодився касаційний суд, визнав отримані потерпілою ОСОБА_6, внаслідок порушення ПДР, тілесні ушкодження у вигляді тупої травми грудної клітки з розвитком гідропневмотораксу тяжкими, та такими, що є небезпечними для життя в момент їх спричинення, та, відповідно, кваліфікував його дії за частиною другою статті 286 КК. Засуджений зазначає також, що висновок судово-медичного експерта №37 від 19 лютого 2010 року не може бути доказом у справі, оскільки експертом не було дотримано вимог статті 200 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі - КПК 1960 року), статті 13 Закону України «Про судову експертизу» від 25 лютого 1994 року №4038-XII та Інструкції про проведення судово-медичної експертизи затвердженої Наказом МОЗ від 17 січня 1995 року №6.

Крім того, ОСОБА_2 у своїй заяві зазначає про те, що судами необґрунтовано було визнано, що лист-відповідь начальника Головного бюро судово-медичної експертизи в сукупності з іншими доказами (неповнота висновку експерта та інше) не є нововияленими обставинами. Також стверджує про порушення вимог статті 268 КПК 1960 року під час розгляду справи в суді першої інстанції. Вказує, що цивільні позови потерпілих не розглядались відповідно до вимог чинного законодавства. Докази, на яких ґрунтувались позовні вимоги потерпілих у судовому засіданні, не досліджувались, вирок у частині вирішення цивільного позову не містить посилання на відповідні докази. Стверджує, що судами проігноровано вимоги статті 30 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року №1961-IV, згідно яких, у разі, коли пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлений або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Середня ринкова вартість пошкодженого внаслідок ДТП автомобіля становила 15749,23 грн, вартість відновлюваного ремонту - 50423,78 грн.

На обґрунтування цих доводів засуджений ОСОБА_2 додав до заяви копії ухвал Верховного Суду України від 08 вересня 2011 року, 04 березня 2010 року, 15 вересня 2009 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2015 року.

Колегія суддів заслухала суддю-доповідача та, перевіривши доводи заяви і долучені до неї матеріали, дійшла висновку про таке.

Згідно зі статтею 444 КПК Верховний Суд України переглядає судові рішення у кримінальних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Статтею 445 КПК визначено вичерпний перелік підстав для перегляду судових рішень Верховним Судом України, що набрали законної сили, який розширеному тлумаченню не підлягає.

Пунктом 1 частини першої статті 445 КПК передбачено, що підставою для перегляду Верховним Судом України судових рішень є неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Положеннями частини першої статті 446 КПК, передбачено, що особи, визначені у статті 425 цього Кодексу, мають право подати заяву про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 445 цього Кодексу, після його перегляду в касаційному порядку.

Проте, як убачається зі змісту заяви, засуджений порушує питання про перегляд двох судових рішень касаційної інстанції щодо нього, у яких висловлено правозастосування щодо різних норм права.

Відповідно до частини першої статті 447 КПК заява про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 445 цього Кодексу, подається протягом трьох місяців з дня ухвалення судового рішення, стосовно якого заявлено клопотання про перегляд, або з дня ухвалення судового рішення, на яке здійснюється посилання на підтвердження підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 445 цього Кодексу, якщо воно ухвалено пізніше.

Відповідно до копій долучених до заяви документів, ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, якою залишено без зміни вирок Маловисківського районного суду Кіровоградської області щодо ОСОБА_2 була постановлена 29 грудня 2011 року. Заяву про її перегляд засудженим надіслано до Верховного Суду України 23 грудня 2016 року, тобто після закінчення тримісячного строку.

Судові рішення касаційної інстанції, долучені засудженим до заяви, як приклади неоднакового правозастосування, постановлені у строк, який також значно перевищує тримісячний процесуальний термін, встановлений у частині першій статті 447 КПК для подання заяви про перегляд Верховним Судом України судових рішень (останнє рішення постановлено 19 березня 2015 року).

Враховуючи, що заява подана засудженим ОСОБА_2 у строк, який перевищує три місяці з дня ухвалення оспорюваного рішення від 29 грудня 2011 року та порівнюваних рішень, а клопотання про його поновлення відсутнє, його заява, відповідно до вимог частини шостої статті 447 КПК, не підлягає розгляду в цій частині у зв'язку з пропуском строку на подання заяви про перегляд судового рішення.

Що стосується перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2016 року, якою залишені без зміни ухвали Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 15 червня 2015 року та Апеляційного суду Кіровоградської області від 29 вересня 2015 року, щодо якої строк подання заяви не пропущений, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Зі змісту заяви засудженого ОСОБА_2 убачається, що вона подана ним в порядку, передбаченому Главою 33, з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 445 КПК.

Відповідно до положень статей 444, 445 КПК до компетенції Верховного Суду України не входить розгляд помилок щодо фактів чи порушень законодавства України, нібито допущених судами першої чи апеляційної інстанцій, оскільки у такому випадку він перевищив би межі своїх повноважень, передбачених законом. Вихід за межі визначених законом предмета та умов перегляду Верховним Судом України судових рішень призведе до повторного касаційного перегляду, що не відповідатиме положенням статті 445 КПК і буде суперечити принципу правової визначеності.

Колегія суддів зазначає, що положення пункту 1 частини першої статті 445 цього Кодексу передбачають порівняння судових рішень на предмет однаковості/неоднаковості застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права. У цьому контексті у рішеннях Верховного Суду України висловлена правова позиція, відповідно до якої факт неоднакового застосування норми права судом касаційної інстанції повинен мати певний зовнішній вияв, знаходити відображення у відповідному процесуальному документі (рішенні). Про неоднакове застосування норми права свідчить неоднакове її розуміння судом виключно в процесі правозастосування, що зумовлює ухвалення рішень, які мають різний зміст. Неоднаковість у застосуванні положень норми права нерозривно пов'язана з предметом правозастосування - одна і та сама норма (її положення, припис) одного і того самого закону. Для уможливлення процедури порівняння судових рішень, оцінки Верховним Судом України відповідної норми права на предмет неоднаковості її застосування, така норма має бути реально застосована судом касаційної інстанції під час розгляду справи за касаційною процедурою.

Відповідно до сталої практики Верховного Суду України неоднакового застосування не буде, якщо суд касаційної інстанції застосував різні норми права, що виключає можливість їх порівняння.

Як убачається зі змісту ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2016 року, суд касаційної інстанції залишаючи касаційні скарги без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій щодо розгляду заяви захисника ОСОБА_4 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку щодо ОСОБА_2 без зміни, визнав обґрунтованими рішення нижчих судів про те, що зазначені у заяві обставини, відповідно до статті 459 КПК, не є нововиявленими обставинами. Отже, реальне відображення в оспореному судовому рішенні знайшли положення статті 459 КПК.

Питання доведеності вини та правильності кваліфікації дій засудженого або вирішення цивільного позову не вирішувалися, розгляд справи по суті не відбувався, а тому у зазначеному рішенні касаційного суду відсутній правовий висновок щодо застосування норми права, яку заявник ставить під сумнів.

Надані заявником для порівняння рішення касаційного суду не демонструють різного застосування вищезазначеної норми права, оскільки не містять висновку щодо правильного/неправильного застосування норми права, передбаченої Главою 34 КПК.

З огляду на викладене, колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України вважає, що подана засудженим заява про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2016 року в цій частині є необґрунтованою, і не вбачає підстав для допуску справи до провадження Верховного Суду України.

Разом із тим, суд звертає увагу на те, що можливість реалізації засудженим ОСОБА_2 права на звернення до Верховного Суду України не втрачена за умови подання ним нової заяви та долучення до неї судового рішення касаційної інстанції (порівнюване рішення), яке за строком ухвалення відповідатиме вимогам частини першої статті 447 КПК.

Керуючись статтями 445, 446, 447, 450, 451 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

заяву ОСОБА_2 про перегляд вироку Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 14 квітня 2011 року та ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 грудня 2011 року залишити без розгляду.

Відмовити засудженому ОСОБА_2 у допуску справи до провадження за його заявою про перегляд ухвали Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 15 червня 2015 року, ухвали Апеляційного суду Кіровоградської області від 29 вересня 2015 року та ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2016 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_7