Ухвала
іменем україни

14 лютого 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засідання
засудженого в режиміОСОБА_4 ,
захисникаОСОБА_5 ,
відеоконференціїОСОБА_6 ,
прокурораОСОБА_7 ,

розглянувши в судовому засіданні провадження за клопотанням захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 про застосування щодо ОСОБА_6 ст. 2 Закону України «Про амністію у 2014 році» за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_8 на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 15 жовтня 2015 року,
в с т а н о в и в:
За вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 квітня 2013 року, залишеним без зміни судами апеляційної та касаційної інстанцій,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого: 07 вересня 2009 року за вироком Октябрьського районного суду м. Харкова за ч. 1 ст. 263; ч. 1 ст. 309 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки; на підставі ст. 75 цього Кодексу звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки,

засуджено: за ч. 2 ст. 146 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки; за ч. 2 ст. 289 вказаного Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років без конфіскації майна; за ч. 1 ст. 296 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 70 цього Кодексу за сукупністю злочинів ОСОБА_6 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років без конфіскації майна.
На підставі ст. 71 КК України до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Октябрьського районного суду м. Харкова від 07 вересня 2009 року й остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років без конфіскації майна.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочинів за таких обставин.
19 березня 2012 року засуджений незаконно позбавив волі ОСОБА_9 способом, небезпечним для її життя і здоров`я. При цьому ОСОБА_6 силоміць утримував потерпілу в приміщенні квартири АДРЕСА_2 , і погрожував газо-шумовим пістолетом, який ОСОБА_9 сприймала як бойову вогнепальну зброю.
Крім цього, 13 квітня 2012 року ОСОБА_6 у м. Харкові незаконно заволодів автомобілями ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , застосувавши щодо кожного з потерпілих насильство, яке не було небезпечним для їх життя і здоров`я, та вчинив хуліганські дії.
Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 03 вересня 2015 року задоволено клопотання захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_6 і звільнено останнього від відбування покарання, призначеного за вказаним вироком, на підставі ст. 2 Закону України «Про амністію у 2014 році» (далі Закон).
Апеляційний суд скасував цю ухвалу та відмовив у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 про застосування щодо ОСОБА_6 акта амністії.
Відмовляючи у задоволенні клопотання, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_6 у силу положень ст. 2, п. «є» ст. 8 Закону не є суб`єктом застосування амністії, оскільки його засуджено за злочин, передбачений ч. 2 ст. 146 КК України, поєднаний із насильством, небезпечним для життя і здоров`я.
У касаційних скаргах засуджений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_8 (кожен у своїй), посилаючись на неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, порушують питання про скасування ухвали апеляційного суду та залишення без зміни ухвали місцевого суду. При цьому вважають безпідставними висновки суду другої ланки про неможливість застосування щодо ОСОБА_6 амністії з огляду на положення п. «є» ст. 8 Закону і стверджують, що вказана заборона поширюється не на всіх засуджених за частинами 2, 3 ст. 146 КК України, а лише на тих із них, чиї протиправні дії призвели до наслідків у виді смерті потерпілого. Крім цього, на думку засудженого та захисника, апеляційний суд, пославшись в ухвалі як на підставу незастосування амністії на засудження ОСОБА_6 за злочин, поєднаний із небезпечним для життя і здоров`я потерпілого насильством, вийшов за межі апеляційного розгляду, оскільки у поданій апеляційній скарзі прокурор для обґрунтування своїх вимог на цю обставину не посилався. Водночас, як зазначають скаржники, ОСОБА_6 було засуджено за незаконне позбавлення волі, поєднане не з фізичним насильством, а лише з психічним, що не тягне законних перешкод у звільненні від відбування покарання на підставі акта амністії.
Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та захисника, котрі просили задовольнити касаційну скаргу, думку прокурора, яка просила залишити касаційну скаргу без задоволення, а ухвалу апеляційного суду без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у скаргах, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку.
Як убачається з оскаржуваної ухвали апеляційного суду, вона відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою.
При цьому суд апеляційної інстанції належним чином перевірив наявність передбачених законом умов та підстав для застосування амністії та, скасовуючи ухвалу місцевого суду з прийняттям власного рішення про відмову у звільненні засудженого від відбування покарання на підставі Закону, навів в ухвалі мотиви своїх висновків та правові норми, якими він керувався.
Статтею 2 Закону передбачено звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб, крім тих, які підлягають звільненню від відбування покарання на підставі статті 1 цього нормативно-правового акта, засуджених за будь-які злочини, які не поєднані з насильством, небезпечним для життя і здоров`я, якщо вони на день набрання чинності Законом відбули не менше однієї чверті призначеного строку основного покарання.
Як убачається з матеріалів справи, за вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 квітня 2013 року ОСОБА_6 засуджено, у тому числі, за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, із застосуванням фізичного насильства способом, небезпечним для життя і здоров`я потерпілої.
Наведена обставина свідчить про відсутність передбаченої ст. 2 Закону обов`язкової умови звільнення особи від відбування покарання, а тому норми цієї статті не підлягають застосуванню щодо засудженого.
При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що при вирішенні питання про застосування амністії на стадії виконання вироку суд не наділений процесуальними повноваженнями перевіряти законність і обґрунтованість такого вироку, у тому числі правильність вирішення питань про винуватість засудженого у вчиненні злочину та кваліфікацію його дій. Натомість суд виходить із тих фактичних обставин, які встановлено під час судового розгляду справи по суті, та з їх правової оцінки, даної судом у відповідному вироку.
Перегляд судових рішень здійснюється виключно на підставах та у порядку, встановлених кримінальним процесуальним законом. Перевірка вироку, який набрав законної сили, у будь-який спосіб за межами законних процедур суперечитиме принципу юридичної визначеності й остаточності судових рішень (res judicata), який є одним із фундаментальних аспектів верховенства права.

Вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 квітня 2013 року щодо ОСОБА_6 переглядався в апеляційному й касаційному порядку, був залишений без зміни та набрав законної сили (т. 6, а. с. 194?206, 466?469).
Враховуючи встановлені у цьому вироку юридичні ознаки вчиненого ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду про відсутність правових підстав для застосування щодо засудженого ст. 2 Закону.
Крім цього, незважаючи на те, що апеляційним судом вказане питання не вирішувалося, касаційний суд відповідно до встановлених ст. 370 КПК України загальних вимог зобов`язаний ухвалити своє рішення на засадах законності, у межах своїх процесуальних повноважень правильно застосувавши норми закону про кримінальну відповідальність.
Дія Закону поширюється насамперед на ті категорії засуджених, які скоїли злочини невеликої чи середньої тяжкості, або є найбільш незахищеними та вразливими у соціальному плані.
Статтею 8 вказаного нормативно-правового акта, а також статтею 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» визначено прямі заборони для застосування амністії, пов`язані з підвищеною суспільною небезпекою скоєних злочинів з урахуванням об`єкту посягання, способу його вчинення, тяжкості наслідків або з фактами продовження особою злочинної діяльності після попереднього звільнення від відбування покарання на визначених законом підставах, що свідчить про неефективність застосування до неї відповідних кримінально-правових інститутів.
Зокрема, відповідно до п. «в» ст. 8 Закону амністія не застосовується до осіб, які звільнені судом від відбування покарання з випробуванням і до закінчення визначеного судом іспитового строку знову вчинили умисний тяжкий або особливо тяжкий злочин.
Названий законодавчий припис не містить жодних вказівок на юридичні ознаки злочину, за який особу було засуджено за попереднім вироком.
Тоді як системний аналіз положень КК України свідчить про те, що у випадках, коли законодавцем встановлено залежність підстави для звільнення від відбування покарання не тільки від ступеня тяжкості, форми вини чи заходу примусу, призначеного за новий злочин, а й від аналогічних ознак раніше вчиненого злочину, на це зроблено спеціальне посилання в законі (п. 2 ч. 3 ст. 81, п. 2 ч. 3 ст. 107 вказаного Кодексу).
Таким чином, використане у п. «в» Закону словосполучення «знову вчинила умисний тяжкий або особливо тяжкий злочин» стосується тільки злочину, за який особу засуджено за останнім вироком, і жодним чином не визначає ступеня тяжкості попереднього злочинного діяння.
При вирішенні цього питання визначальним є те, що до особи раніше застосовувався інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням, однак вона не виконала умов такого звільнення і в період іспитового строку вчинила новий злочин, який є умисним тяжким або особливо тяжким.
Як убачається з матеріалів справи, за вироком Октябрьського районного суду м. Харкова від 07 вересня 2009 року ОСОБА_6 було засуджено за сукупністю злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263; ч. 1 ст. 309 КК України, до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки та на підставі ст. 75 цього Кодексу звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки.
Під час вказаного іспитового строку засуджений вчинив новий умисний тяжкий злочин, передбачений ч. 2 ст. 289 КК України.
Виходячи з наведеного ОСОБА_6 не є суб`єктом застосування амністії ще й у силу прямої заборони, передбаченої п. «в» ст. 8 Закону.
Не можуть вважатися обґрунтованими доводи касаційних скарг про недотримання судом апеляційної інстанції меж апеляційного розгляду.
Як убачається з матеріалів справи, ухвала місцевого суду оскаржувалася в апеляційному порядку прокурором на підставах неправильності звільнення від відбування покарання засудженого, який не є суб`єктом застосування амністії. Здійснивши перевірку таких доводів з урахуванням усіх передбачених Законом приписів та заборон, апеляційний суд установлених ст. 404 КПК України обмежень не порушив.
Оскільки закон про кримінальну відповідальність застосовано правильно й істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судового рішення, не допущено, ухвалу апеляційного суду має бути залишено без зміни, а касаційні скарги засудженого та захисника без задоволення.
Керуючись статтями 433, 436 КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення «Закону України Про судоустрій і статус суддів», суд

п о с т а н о в и в:

Касаційні скарги засудженого та його захисника залишити без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 15 жовтня 2015 року про відмову у застосуванні щодо засудженого ОСОБА_6 Закону України «Про амністію у 2014 році» без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3