АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
6 червня 2017 р. м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

Судді-доповідача ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2
ОСОБА_3
при секретарі ОСОБА_4
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_5
обвинувачений ОСОБА_6
захисник ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та

жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з вищою освітою, не одруженого, тимчасово не працюючого, раніше судимого:

- 15.10.2013 р. Полтавським райсудом Полтавської області за ст. 289 ч.1, 75 КК д 3 років обмеження волі з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців;

- 15.01.2014 р. Жовтневим райсудом м. Полтава за ст. ст. 263 ч.1, 15 ч.2-185 ч.1, 15 ч.2-185 ч.2, 358 ч.4, 70 ч.1 КК до 3 років позбавлення волі;

- 11.03.2014 р. Жовтневим райсудом м. Полтава за ст.ст. 15 ч.2-185 ч.2, 70 ч.4 КК до 3 років позбавлення волі;

- 29.05.2014 р. Київським райсудом м. Полтави за ст.ст. 15 ч.3-185 ч.1,277 ч.1, 70 ч.1, 70 ч.4 КК до 3-х років позбавлення волі; Звільнився УДО за ухвалою Ленінського райсуду м. Полтави від 17.02.2016 року за ст. 81 КК на 10 місяців 28 діб, -

В С Т А Н О В И Л А:
Згідно вироку Вижницького районного суду Чернівецької області від 04 квітня 2017 року ОСОБА_6 обвинувачено за ч.2 ст. 289 КК України та призначено

Провадження №11-кп/794/199/17 Головуючий в І інстанції: ОСОБА_8
Категорія ст. 289 ч.2 КК України Суддя - доповідач: ОСОБА_1
покарання у вигляді 5-ть років позбавлення волі без конфіскації майна.
На підставі ст.71 КК України з сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Київського районного суду м. Полтави від 29.056.2014 року та остаточно визначено до відбуття 5-ть років 3 місяці позбавлення волі без конфіскації майна.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_6 відраховувано з моменту затримання - 13 січня 2017 року.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 залишено раніше обраний - тримання під вартою до набрання вироком законної сили.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України у строк відбуття основного покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_6 зараховано строк його попереднього ув`язнення з 13 січня 2017 року до дня набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Вирішено питання речових доказів.

На вирок суду І інстанції подано апеляційні скарги захисником ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 та самим обвинуваченим ОСОБА_6 ..

Захисник ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі, вказаний вирок вважає незаконним та необґрунтованим, оскільки він постановлений у зв`язку з неповнотою судового розгляду, в якому має місце невідповідність судового рішення фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Вказує, що ОСОБА_6 не мав ні умислу на незаконне заволодіння транспортним засобом, ні мети на незаконне заволодіння ним, ні будь-якого злочинного мотиву. Адже взяв авто, щоб на ньому приїхати до потерпілого і надалі з ним поїхати в інший населений пункт. Ні фактично, ні юридично не відбулося вилучення транспортного засобу в його власника (законного володільця).

Зазначає, що відомості в ЄРДР внесено після того, як т.з. було повернуто законному володільцю, тобто, офіційне повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення надійшло до правоохоронних органів після того, як т.з. перебував у власника (законного володільця). Фактично і юридично т.з. і не вилучався у власника (не вибувало з його володіння, користування, розпорядження).

Отже, у діях ОСОБА_6 відсутній склад злочину, відповідальність за який передбачена ч.2 ст. 289 КК України, адже не відбулося вилучення т.з. у його володільця, відсутні умисел і мета на незаконне протиправне вилучення т.з. у його власника.

У зв`язку з чим, просить скасувати обвинувальний вирок відносно ОСОБА_6 і закрити кримінальні провадження на підставі п.2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_6 в своїй апеляції вважає вирок районного незаконним та необґрунтованим, оскільки покарання, яке призначене судом за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та його особі.

Зазначає, що його визнано винним у вчиненні одного епізоду кримінальною правопорушення, відповідальність за яке, передбачена ч.2 ст. 289 КК України, а саме у незаконному заволодінні транспортним засобом, яке вчинене повторно.

Вказує, що у вироку суд послався на ст. 66 КК України і зазначив, що до обставин, як пом`якшують його покарання відносить щире каяття у вчиненні злочину. Разом з тим, вважає, що судом помилково не віднесено до обставин, які пом`якшують покарання такі, як: з`явлення із зізнанням, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування шкоди, думку потерпілого, який просив суворо не карати, його молодий вік, позитивну характеристику з місця проживання та інше.

У зв`язку з чим, вважає вирок районного суду в частині незастосування щодо нього вимог ст. 69 КК України несправедливим та суворим в частині призначеного покарання. Просить вирок районного суду змінити та пом`якшити призначене йому покарання.

Судом І інстанції встановлено, що 13 січня 2017 року близько 15 год. 50 хв. в АДРЕСА_2 , умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою незаконного заволодіння транспортним засобом, через незачинені ворота зайшов на територію господарства ОСОБА_9 , де знаходився автомобіль марки «ЛУАЗ», д.н. НОМЕР_1 , через незачинені дверцята автомобіля сів за кермо та за допомогою ключів, які знаходились в замку запалення, запустив двигун автомобіля та виїхав з території господарства ОСОБА_9 , після чого з місця вчинення злочину зник, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_9 матеріальних збитків на суму 50000,00 грн..

13 січня 2017 року близько 16год. 50 хв. ОСОБА_6 був зупинений на викраденому автомобілі та затриманий працівниками поліції з участю потерпілого.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 вину визнав частково, розкаявся у вчиненому та надав суду свої пояснення.

Заслухавши суддю-доповідача, який виклав суть вироку та вимоги апеляційних скарг захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_6 , думку апелянтів, які просили задовольнити їх апеляційні вимоги, міркування прокурора, яка просила вирок суду І інстанції залишити без змін, а апеляції учасників кримінального провадження без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та з`ясувавши доводи апеляцій, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги сторін захисту задоволенню не підлягають.

Згідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегією суддів при перевірці вироку суду І інстанції встановлено, що суд правильно встановив фактичні обставини справи, дії ОСОБА_6 вірно кваліфіковані за ст. 289 ч.2 КК України і висновок про доведеність вини обвинуваченого у скоєнні інкримінованого злочину відповідає сукупності зібраних у справі і досліджених у судовому засіданні доказів, яким дано остаточну юридичну оцінку, яка ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в сукупності.

Висновок місцевого суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.289 ч.2 КК України, а саме в незаконному заволодінні транспортним засобом, за кваліфікуючою ознакою вчинене повторно - постановлений з урахуванням аналізу усіх зібраних у справі доказів та у відповідності до вимог закону, яким дано остаточну юридичну оцінку, яка ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в сукупності.

Судом І інстанції враховано і це встановлено апеляційним судом, що вина ОСОБА_6 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 289 ч.2 КК України повністю доведена зібраними на досудовому слідстві доказами, які були дослідженими в судовому засіданні.

Крім того, колегія суддів погоджується із висновком суду в частині часткового визнання вини обвинуваченим ОСОБА_6 , а також посилань захисника, у яких заперечується факт вчинення його підзахисним кримінального правопорушення, наявність у обвинуваченого умислу на незаконне заволодіння транспортним засобом, корисливої мети, обвинувачений добровільно відмовився від вчинення злочину слід розцінювати способом захисту, для того щоб уникнути відповідальності за незаконне заволодіння транспортним засобом потерпілого ОСОБА_9 ..

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вина ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, підтверджується зібраними безпосередньо судом та дослідженими в судовому слідстві показами учасників кримінального провадження, які цілком узгоджені між собою, а саме: показами потерпілого ОСОБА_9 та його заявою про скоєний злочин (а.с.82); свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ; а також: протоколом огляду місця події від 13.01.2017 року, з якого вбачається, що місцем події є господарство ОСОБА_9 , що розташоване в АДРЕСА_2 , де на подвір`ї зберігався транспортний засіб марки «ЛУАЗ» д.н. НОМЕР_1 .

З протоколу прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення або таке, що готується від 13.01.2017 року, з даних якого вбачається, що слідчим СВ Вижницького ВП Сторожинецького ВП ГУНП в Чернівецькій області ОСОБА_14 було прийнято заяву від ОСОБА_9 про кримінальне правопорушення, зі змісту якої видно, що 13.01.2017 року біля 15-50 год. ОСОБА_6 , 1981 року народження, житель с.Мигове, Вижницького району, діючи умисно з корисливих мотивів, з метою незаконного заволодіння транспортним засобом, перебуваючи на території господарства ОСОБА_9 , через незачинені двері проник всередину автомобіля марки «ЛУАЗ», д.н. НОМЕР_1 , де за допомогою ключа, що перебував в замку запалювання, запустив двигун вказаного транспортного засобу та виїхав з господарства ОСОБА_9 та поїхав у невідомому напрямку, спричинивши шкоду в сумі 50000,00 грн..

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від №14 від 23 грудня 2005 р. "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 18 від 19 грудня 2008 р.) - злочин є закінченим з моменту, коли транспортний засіб почав рухатись унаслідок запуску двигуна чи буксирування, а якщо заволодіння відбувається під час руху такого засобу, - з моменту встановлення контролю над ним (абз. 2 п. 15 названої Постанови).

Крім того, на думку колегії суддів, у ОСОБА_6 була можливість поговорити

із дружиною потерпілого ОСОБА_9 , яка в той момент була вдома, та як мінімум поставити хоча б її до відома, що він не може додзвонитися до ОСОБА_15 і запитати її, чи може він взяти авто, тим паче, як вбачається з матеріалів кримінального провадження та слів обвинуваченого, що між потерпілим, його батьком та обвинуваченим були хороші відносини.

Отже, твердження апелянтів, що у ОСОБА_6 не було наміру заволодівати транспортним засобом ОСОБА_9 , спростовується наведеним та є необґрунтованим.

Що стосується міри покарання, то вона обрана ОСОБА_6 згідно загальних принципів призначення покарання, у відповідності до вимог ст.ст. 65-67 КК України, з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, даних про особу винного та обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Судом при вирішенні питання про призначення покарання ОСОБА_6 , враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про його особу, а саме: часткове визнання вини, раніше притягувався до кримінальної відповідальності та також те, що потерпілий немає претензій матеріального чи морального характеру.

У відповідності до вимог ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення скоєне ОСОБА_6 , передбачене ст. 289 ч.2 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів.

До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , згідно вимог ст. 66 КК України, судом враховано щире каяття у вчиненні злочину.

Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченому ОСОБА_6 є те, що він скоїв злочин у станів алкогольного сп`яніння (а.с. 96).

Отже, враховуючи наведене вище, а також те, що ОСОБА_6 будучи раніше неодноразово судимим, вчинив злочин в період непогашеної судимості та невідбутого покарання, належних висновків для себе не зробив і на шлях виправлення не став, колегія суддів вважає, що суд прийшов до вірного висновку, що виправлення обвинуваченого неможливе без ізоляції від суспільства і обрав ту міру покарання, а саме позбавлення волі, яка необхідна для виправлення обвинуваченого, належним чином умотивувавши це у вироку.

Крім того, судом призначено мінімальне покарання яке передбачено санкцією ч.2 ст. 289 КК України.

Відповідно до ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого та запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Отже, обставини справи судом з`ясовано повно і об`єктивно. Будь-яких порушень норм кримінально-процесуального права, які б вплинули на законність та обґрунтованість судового рішення по даній справі допущено не було.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку та закриття кримінального провадження, як про це апелює сторона захисту в своїй апеляційній скарзі.

Крім того, колегія суддів не вбачає підстав для застосування ст. 69 КК України, як про це апелює обвинувачений ОСОБА_6 у своїй скарзі в силу того, що наведено вище.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419, 426 КПК України, колегія суддів судової палати у кримінальних справ апеляційного суду Чернівецької області, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та в його інтересах захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Вижницького районного суду Чернівецької області від 04 квітня 2017 року щодо ОСОБА_6 обвинуваченого за ч.2 ст. 289 КК України без змін.

Касаційна скарга може бути подана протягом 3-х місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції безпосередньо до суду касаційної інстанції, а засудженим в том же порядку і строк з дня тримання копії ухвали суду.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3