Ухвала
іменем україни
04 квітня 2017 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:
головуючоїОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,
за участюпрокурораОСОБА_5 ,
розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003321 щодо
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кунграду Республіки Каракалпакстан Республіки Узбекистан, жителя АДРЕСА_1 , громадянина Республіки Узбекистан, неодноразово судимого, востаннє 12 січня 2012 року Ковельським міськрайонним судом Волинської області за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ст. 395 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, звільненого 07 серпня 2015 року за відбуттям строку покарання,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК,
установив:
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 і призначити новий розгляд у цьому суді на підставі, передбаченій п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК. Вважає, що обраний ОСОБА_6 захід примусу є несправедливим через м`якість, не відповідає ступеню тяжкості вчинених злочинів та особі винного, котрий неодноразово притягався до кримінальної відповідальності. За твердженням прокурора, апеляційний суд не зважив на зазначене та на позицію потерпілих, які наполягали на суворому покарання. На думку скаржника, згаданий суд невмотивовано залишив без задоволення вимоги сторони обвинувачення й ухвалив рішення з порушенням ст. 419 КПК.

Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення, а також про доставку засудженого до суду касаційної інстанції не надходило.

За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 лютого 2016 року ОСОБА_6 було засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Вирішено питання щодо відшкодування шкоди за цивільними позовами, а також щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

ОСОБА_6 визнано винуватим у крадіжках, вчинених повторно, поєднаних із проникненням у житло, на території м. Луцька за обставин, викладених у вироку.

Як установив суд, ОСОБА_6 02 листопада 2015 року близько 19.00 год. проник у квартиру АДРЕСА_2 , звідки викрав майно ОСОБА_7 на загальну суму 1000 грн, завдавши потерпілій шкоди на вказану суму.
Крім того, ОСОБА_6 03 листопада 2015 року близько 11.00 год. проник у квартиру АДРЕСА_3 , звідки викрав майно ОСОБА_8 на загальну суму 24 334,95 грн., завдавши потерпілій шкоди на вказану суму.

Апеляційний суд Волинської області ухвалою від 05 квітня 2016 року залишив без змін указаний вирок.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримання заявлених касаційних вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає ухвалу апеляційного суду в межах поданої касаційної скарги, в якій не заперечується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень та правильність кваліфікації діянь за ч. 3 ст. 185 КК.

Доводи прокурора про порушення загальних засад призначення покарання, на думку колегії суддів, є необґрунтованими.

Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

У цьому кримінальному провадженні, як убачається з його матеріалів, саме наведеними нормами матеріального права керувався суд при призначенні ОСОБА_6 покарання.
Так, ухвалюючи вирок і призначаючи засудженому захід примусу, разом із ступенем тяжкості вчинених кримінальних правопорушень суд урахував усі дані про особу ОСОБА_6 , у числі інших й те, що останній попри наявність судимостей на шлях виправлення не став і знову вчинив нові злочини. При цьому рецидив злочинів суд визнав обставиною, яка обтяжує покарання. Водночас суд, дотримуючись приписів ст. 66 КК, відніс до пом`якшуючих покарання обставин щире каяття ОСОБА_6 та активне сприяння розкриттю злочину.
З огляду на все це, а також на позицію потерпілих, суд першої інстанції дійшов висновку про неможливість досягти мети виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства, і призначив захід примусу, що за розміром не в мінімальних межах санкції статті, за якою його засуджено.
Таке покарання є необхідним й достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів. Правових підстав вважати обраний захід примусу явно несправедливим через мякість колегія суддів не вбачає.

Апеляційний суд під час перегляду вироку суду першої інстанції ретельно перевірив усі доводи, наведені в апеляційній скарзі прокурора, у тому числі щодо м?якості призначеного засудженому покарання, й умотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи, які ґрунтуються на матеріалах справи. Ухвала апеляційного суду не суперечить вимогам ст. 419 КПК.

Істотних порушень норм матеріального та процесуального права, які були би безумовними підставами для скасування або зміни оскаржуваної ухвали при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції, не встановлено.
Таким чином, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, п. 6 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд
постановив:
Ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 05 квітня 2016 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3