Ухвала
іменем україни

18 жовтня 2016 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засіданняОСОБА_4 ,
в режимі відеоконференції засудженого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
прокурораОСОБА_7 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000712 за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_5 на вирок Апеляційного суду Житомирської області від 14 квітня 2016 року,

в с т а н о в и в:

За вироком Новоград-Волинського районного суду Житомирської області від 12 січня 2016 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя
АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у виді виправних робіт на строк 8 місяців із відрахуванням із суми заробітку 10 % у дохід держави.
Ухвалено стягнути із ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_8 3281 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 20 000 грн відшкодування моральної шкоди.
Вирішено питання про відшкодування процесуальних витрат.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.
12 червня 2014 року, близько 19 години, на зупинці громадського транспорту біля магазину «Зустріч» (на вул. Лесі Українки, 55-а в м. Новограді-Волинському) між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 з одного боку та ОСОБА_10 і ОСОБА_11 з іншого виник конфлікт, який переріс у бійку між ОСОБА_9 та ОСОБА_11 . У ході цієї сутички ОСОБА_8 , який проводив час спільно із ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , тримав ОСОБА_5 з метою недопущення його втручання у бійку.
Коли бійка між ОСОБА_9 і ОСОБА_11 припинилася, ОСОБА_5 умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, наніс ОСОБА_8 удар кулаком в око, чим заподіяв тілесне ушкодження середньої тяжкості.
Апеляційний суд, задовольнивши частково апеляційну скаргу прокурора і відмовивши у задоволенні апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , скасував вирок місцевого суду в частині призначення покарання й ухвалив свій вирок від 14 квітня 2016 року, яким призначив ОСОБА_5 покарання за ч. 1 ст. 122 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік. У решті вирок залишив без змін.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_5 порушує питання про скасування вироку апеляційного суду та призначення нового розгляду кримінального провадження в цьому суді. В обґрунтування наведеного засуджений, по суті посилаючись на неповноту судового розгляду і невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, заперечує свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення та веде мову про спричинення потерпілому тілесного ушкодження ОСОБА_9 . Автор скарги вважає недопустимими доказами покладені в основу вироків обох судових інстанцій дані протоколу пред`явлення ОСОБА_8 його особи для впізнання, вказуючи про недотримання при проведенні такої процесуальної дії вимог ст. 228 КПК України. На думку засудженого, заявлене його захисником у суді першої інстанції клопотання про визнання таких доказів недопустимими розглянуто з порушенням встановленого законом порядку, оскільки щодо нього не прийнято окремого процесуального рішення, а питання допустимості доказів вирішено судом лише при ухваленні вироку. Крім цього, ОСОБА_5 звертає увагу на нездійснення апеляційним судом повторного дослідження доказів його винуватості у кримінальному правопорушенні.
Автор скарги вважає, що апеляційний суд призначив йому надмірно суворе покарання, пославшись в обґрунтування відповідних своїх висновків лише на обставини, що були враховані місцевим судом при обранні йому більш м`якого заходу примусу.
Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого ОСОБА_5 і його захисника на підтримання викладених у скарзі касаційних вимог, думку прокурора, який заперечив проти задоволення скарги і просив залишити вирок апеляційного суду без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши зазначені у скарзі доводи, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати тавизнавати доведеними обставини, не встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з положеннями ст. 438 цього Кодексу підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

З будь-яких інших підстав, зокрема через невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження чи неповноту судового розгляду, суд касаційної інстанції не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок, а виходить з обставин, установлених цими судами.

Наведені у скарзі засудженого доводи про його непричетність до заподіяння ОСОБА_8 тілесного ушкодження по суті стосуються невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що, виходячи з вимог ст. 438 КПК України, не належить до предмету перевірки суду касаційної інстанції.

Разом із тим, при перевірці судових рішень обставин, які б давали підстави для сумнівів у законності й обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, не встановлено.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 370, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України вказані висновки судів ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, згідно зі статтею 23 цього Кодексу безпосередньо дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом з дотриманням приписів статті 94 КПК України.
При цьому були предметом ретельної перевірки суду, знайшли належну критичну оцінку й аргументовано спростовані аналогічні наведеним у касаційній скарзі доводи захисту про травмування потерпілого не ОСОБА_5 , а ОСОБА_9 .
Зокрема, відповідних висновків суд дійшов на підставі аналізу показань безпосередніх учасників події потерпілого ОСОБА_8 і свідка ОСОБА_11 , згідно з якими під час сутички ОСОБА_9 бився з ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , а ОСОБА_5 тримав ОСОБА_8 . Коли бійка між ОСОБА_11 і ОСОБА_9 припинилася, останні стояли осторонь від ОСОБА_8 , у цей час потерпілий відпустив ОСОБА_5 , і засуджений одразу наніс йому удар кулаком в око.

Як убачається з матеріалів справи і технічного запису судового процесу, перед початком допиту ОСОБА_8 і ОСОБА_11 відповідно до вимог статей 352, 353 КПК України попереджалися судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві свідчення, приводилися до присяги, до події кримінального правопорушення із ОСОБА_5 знайомі не були, мотивів для його обмови не мали, й інших підстав для сумнівів у достовірності показань потерпілого і свідка у кримінальному провадженні не встановлено.

Аналогічні обставини ОСОБА_8 повідомляв під час проведення огляду місця події, пред`явлення особи для впізнання і слідчого експерименту за його участю, послідовно вказуючи на засудженого як на особу, що заподіяла йому тілесне ушкодження (а. к. п. 4154).

Свідчення потерпілого і свідка ОСОБА_11 узгоджувалися з показаннями свідка ОСОБА_12 про те, що після події ОСОБА_5 приїздив до ОСОБА_8 , просив вирішити питання у позасудовому порядку й обіцяв відшкодувати шкоду, даними висновків судово-медичних експертиз від 22 липня 2014 року № 430 та від 24 липня 2014 року № 484 щодо характеру, локалізації, ступеня тяжкості, механізму заподіяння виявленого у потерпілого тілесного ушкодження, та з іншими доказами, зміст яких докладно відображено у вироку суду першої інстанції (а. к. п. 3738, 55).
Враховуючи викладене, всупереч посиланням засудженого у скарзі суд з`ясував у ході судового розгляду всі передбачені ст. 91 КПК України обставини, що належать до предмета доказування, й обґрунтовано визнав зібрані докази в їх сукупності тавзаємозв`язку достатніми для ухвалення щодо ОСОБА_5 обвинувального вироку.
Не можуть вважатися обґрунтованими доводи касаційної скарги щодо незаконності вирішення судом клопотання захисника про визнання недопустимими доказами даних протоколу пред`явлення ОСОБА_8 особи для впізнання у зв`язку з неприйняттям щодо такого клопотання самостійного процесуального рішення.
Частиною 2 статті 89 КПК України передбачено можливість окремого постановлення судом до закінчення судового розгляду ухвали щодо оцінки доказів лише у разі встановлення їх очевидної недопустимості. В усіх інших випадках суд вирішує питання допустимості доказів у загальному порядку, передбаченому ч. 1 названої статті, в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження і технічного запису судового процесу, зазначений процесуальний порядок при вирішенні питання про допустимість як доказів даних протоколу пред`явлення потерпілому особи для впізнання судом першої інстанції дотримано.
Клопотання захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 про визнання таких доказів недопустимими з огляду на відсутність у матеріалах справи окремого протоколу допиту ОСОБА_8 щодо прикмет, за якими він може впізнати винного, розглянуто у судовому засіданні з дотриманням вимог ст. 350 КПК України. Враховуючи відсутність ознак очевидної недопустимості доказів, оцінку відповідному протоколу судом дано у нарадчій кімнаті при ухваленні вироку згідно з приписами ч. 1 ст. 89, ст. 94, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України та у задоволенні клопотання відмовлено (а. к. п. 152-153).
Висновки суду про допустимість зазначених доказів ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону. Як зазначено у вироку, пред`явлення ОСОБА_5 для впізнання ОСОБА_8 проведено з дотриманням передбаченої ст. 228 КПК України процедури, у тому числі в частині попереднього опитування потерпілого про зовнішній вигляд і прикмети особи, яку він впізнаватиме, і подальшого відібрання у нього пояснень щодо рис зовнішності, за якими він упізнав засудженого. Вказаний порядок проведення процесуальної дії відображений у відповідному протоколі, що оформлений згідно з вимогами статей 104, 231 КПК України та підписаний понятими і самим ОСОБА_5 без жодних зауважень і заперечень (а. к. п. 5254).
Крім цього, як зафіксовано у реєстрі матеріалів досудового розслідування, пред`явленню потерпілому особи для впізнання передував його допит 01 липня 2014 року як окрема процесуальна дія, що узгоджується з приписами ст. 228 КПК України (а. к. п. 9). Проте названі показання потерпілого, дані слідчому, не є процесуальним джерелом доказів у суді в силу положень ч. 4 ст. 95 КПК України, і відповідний протокол стороною обвинувачення до суду не надавався. Однак зазначене не ставить під сумнів законність пред`явлення ОСОБА_8 засудженого для впізнання, результати якого обґрунтовано покладені судом в основу вироку як допустимі і достовірні докази.
Таким чином, суд із додержанням норм процесуального права встановив фактичні обставини кримінального провадження, відповідно до яких вчинене ОСОБА_5 діяння, що полягало в умисному заподіянні тілесного ушкодження середньої тяжкості, обґрунтовано отримало юридичну оцінку за ч. 1 ст. 122 КК України.

Наведені у касаційній скарзі ОСОБА_5 доводи за змістом є майже аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі його захисника, не містять нових даних, які би ставили під сумнів висновки судів щодо доведеності винуватості засудженого у вчиненні кримінального правопорушення, правової оцінки його дій і слугували підставами для скасування судових рішень. Суд апеляційної інстанції, зазначивши відповідні аргументи, спростував доводи сторони захисту і визнав їх необґрунтованими, належним чином умотивувавши своє рішення про залишення апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 без задоволення.
Посилання засудженого у скарзі як на підставу для скасування вироку апеляційного суду на нездійснення цим судом повторного дослідження доказів, крім даних, що характеризують його особу, не ґрунтуються на вимогах ч. 3 ст. 404 КПК України.
Відповідно до цих вимог, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Як убачається з матеріалів справи, клопотань про повторне дослідження апеляційним судом доказів чи встановлених під час кримінального провадження обставин учасниками процесу, у тому числі зі сторони захисту, не заявлялося. Даних, які могли б свідчити про дослідження таких обставин судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, під час апеляційного розгляду встановлено не було.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції не мав процесуальних підстав для повторного дослідження доказів винуватості засудженого у вчиненні кримінального правопорушення, переглянув вирок із дотриманням вимог ст. 404 КПК України та погодившись із висновками місцевого суду щодо оцінки таких доказів, принцип безпосередності судового розгляду не порушив.
Не є слушними і доводи касаційної скарги засудженого щодо необґрунтованої суворості покарання, призначеного йому судом апеляційної інстанції.
Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.
У цьому кримінальному провадженні саме вказаними нормами матеріального права керувався апеляційний суд при обранні ОСОБА_5 конкретної міри покарання.
Так, ухвалюючи свій вирок у частині призначення засудженому покарання, суд апеляційної інстанції врахував ступінь тяжкості, конкретні обставини вчиненого злочину, яким завдано непоправної шкоди здоров`ю потерпілого у виді втрати зору на одне око й інвалідності 3-ої групи, дані про особу ОСОБА_5 , який до кримінальної відповідальності притягується вперше, має сім`ю, займається суспільно корисною працею, за місцем проживання характеризується задовільно, а за місцем роботи позитивно, його ставлення до скоєного, позицію потерпілого про призначення ОСОБА_5 суворого покарання, відсутність обставин, що його пом`якшують і обтяжують, дійшов обґрунтованого висновку про м`якість обраного місцевим судом заходу примусу і необхідність застосування щодо засудженого покарання, більш суворого за видом.
При цьому знайшли належну оцінку суду й дані, що позитивно характеризують особу ОСОБА_5 , при визначенні мінімального розміру обраного йому заходу примусу.
Вирок суду апеляційної інстанції відповідає положенням ст. 420 КПК України.
З висновками апеляційного суду щодо призначеного засудженому покарання погоджується і суд касаційної інстанції та, з огляду на встановлені у справі об`єктивні та суб`єктивні ознаки злочинного діяння, посткримінальну поведінку ОСОБА_5 та зумовлену цим позицію потерпілого, вважає доводи касаційної скарги про наявність підстав для пом`якшення застосованого щодо засудженого заходу примусу неприйнятними.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування або зміни оскаржуваного вироку при розгляді кримінального провадження в суді касаційної інстанції, у справі не встановлено.
З огляду на викладене, підстав для задоволення касаційної скарги колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 433, 436 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Вирок Апеляційного суду Житомирської області від 14 квітня 2016 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3