Справа №489/6795/15-к 06.10.2016
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
6 жовтня 2016 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за №0000050 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 травня 2016 року, відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Кишинева, Республіки Молдова, громадянки України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , а фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_2

-обвинуваченої за ч. 2 ст. 149, ч. 3 ст. 303 КК України.

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_8
захисник ОСОБА_5
встановив:
Короткий зміст вимог апеляційних скарг.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 просить вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва скасувати та постановити новий, яким призначити більш м`яке покарання, з застосуванням ст. 69 КК України.

Короткий зміст вироку.
Вироком суду ОСОБА_6 визнано винною у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 149, ч.3 ст. 303 КК України та призначено покарання:
- по ч. 2 ст. 149 КК України 6 років позбавлення волі з конфіскацією ? частини майна, яке належить їй на праві особистої власності;
- по ч. 3 ст. 303 КК України 5 років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання покарань, остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді 6 років та 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією ? частини майна, яке належить їй на праві особистої власності.
Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , завдану злочином моральну шкоду у розмірі 50000 грн. кожній.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09.06.2016 року з мотивувальної та резолютивної частини вироку виключити посилання на вирішення цивільних позовів ОСОБА_11 та ОСОБА_12 та стягнення на їх користь моральної шкоди в сумі 50000 грн. кожній.
Узагальнені доводи апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_13 зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки в основи вироку були покладенні ні чим не підтвердженні припущення.

Посилається, що потерпілі давали непослідовні покази щодо обставин вчинених злочинів та оговорили обвинувачену ОСОБА_14 .

Вказує, що суд послався на неналежні докази, а саме на висновки судово-психологічних експертиз, які складені в одному експертному закладі, в один і той же час, тексти експертиз практично повторюються.

Вважає, що судом не доведено вину обвинуваченої у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст. 149 КК України, оскільки не встановлену фактів отримання ОСОБА_6 винагороди за вербовку та відправку потерпілих до РФ.

Крім того, захисник вказує, що судом необґрунтовано стягнуто з обвинуваченої ОСОБА_6 на користь потерпілих моральну шкоду в сумі 50000 грн. кожній. Звертає увагу на те, що дані суми судом явно завищені, постановлені без врахування рішення суду про стягнення на користь цих же потерпілих моральної шкоди з інших співучасників злочину ( ОСОБА_15 та ОСОБА_16 )

Крім того, вважає, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_6 покарання, яке не відповідає тяжкості вчинених правопорушень, а також не врахував те, що обвинувачена ОСОБА_6 раніше не судима, характеризується позитивно, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурор вказує на те, що вина обвинуваченої ОСОБА_6 , підтверджується доказами зібраними під час досудового розслідування кримінального провадження та дослідженими під час судового розгляду справи. При призначені покарання суд першої інстанції врахував всі обставини, а тому призначене покарання відповідає тяжкості вчинених нею злочинів та її характеристиці.

Обставини встановлені судом першої інстанції.
Згідно вироку суду, навесні 2011 року громадянка Російської Федерації ОСОБА_17 , керуючись корисливим мотивом, обрала в якості джерела прибутку протиправну діяльність з вербування, переміщення, передачі, отримання молодих жінок з метою експлуатації їх праці у сфері проституції в смт. Моніно Щолківського району Московської області, Російської Федерації.
Реалізуючи свій злочинний умисел залучила до участі у злочинній діяльності свою дочку - ОСОБА_18 , яка постійно проживала на території України, офіційно не працювала і не мала законного джерела доходів.
Обговоривши спільну злочинну діяльність, ОСОБА_17 запропонувала ОСОБА_6 підшукувати малозабезпечених молодих жінок, вербувати їх, при цьому достовірно знаючи про те, що жінки, яких вона вербує, будуть займатися проституцією, не повідомляти їх про це.
ОСОБА_6 , бажаючи отримувати власну матеріальну вигоду від здійснення зазначеної злочинної діяльності, керуючись корисливим мотивом, прийняла пропозицію ОСОБА_17 , давши свою згоду на спільне вчинення злочинів.
Крім того, навесні 2011 року ОСОБА_17 залучила до злочинної діяльності ОСОБА_19 , яка разом з нею буде отримувати осіб, яких ОСОБА_6 перемістила з України до Російської Федерації, в смт. Моніно Щолківського району Московської області і забезпечувати їхнє заняття проституцією.
Реалізуючи злочинний план в частині здійснення вербування жінок ОСОБА_13 , будучи обізнаною про те, що на території Російської Федерації ОСОБА_17 і ОСОБА_19 примусять жінок до заняття проституцією, пропонувала потерпілим роботу, яка потребує високої кваліфікації та спеціальної освіти: продавцями в торгових точках, які нібито належали ОСОБА_17 , або робітниками з ведення домашнього господарства в її домоволодінні. Прагнучи отримати згоду потерпілих на виїзд до Російської Федерації, ОСОБА_6 , за взаємною домовленістю з ОСОБА_17 , гарантувала завідомо неправдивий дохід, безкоштовний проїзд до місця передбачуваного працевлаштування, а також проживання за рахунок роботодавця.
Про завербованих нею жінок ОСОБА_6 у телефонному режимі повідомляла ОСОБА_17 , яка визначала дату виїзду потерпілих з України, розробляла маршрут переміщення жінок з України до Російської Федерації.
По прибуттю зазначених осіб у смт. Моніно, Щолковського району Московської області, ОСОБА_17 спільно з ОСОБА_19 , повідомляли їм про дійсну мету їх приїзду і згодом експлуатували потерпілих, використовуючи їх працю в сфері проституції.
При цьому ОСОБА_19 , за вказівкою ОСОБА_17 , контролювала поведінку осіб, отриманих з метою їх експлуатації, а також здійснювала безпосереднє звідництво потерпілих з чоловіками, які бажали скористатися сексуальними послугами за плату.
Кошти, отримані в результаті сексуальної експлуатації потерпілих, ОСОБА_17 і ОСОБА_19 звертали на свою користь.
Крім цього, ОСОБА_17 і ОСОБА_19 , систематично перебуваючи на території України, самостійно підшукували молодих жінок, з метою подальшої сексуальної експлуатації, здійснювали їх вербування та переміщення з України в смт. Моніно Московської області Російської Федерації.
У такий спосіб, в період з травня 2011 по червень 2012 років ОСОБА_17 , керуючись корисливим мотивом, за попередньою змовою з ОСОБА_19 і ОСОБА_6 здійснили ряд злочинів, пов`язаних з вербуванням, переміщенням, передачею та отриманням осіб, у тому числі і неповнолітніх, з метою експлуатації їх праці у сфері проституції в смт. Моніно Щолківського району Московської області, а так само пов`язаних із залученням потерпілих у заняття проституцією, з використанням обману і їх уразливого стану, при наступних обставинах.
У травні 2011 року ОСОБА_6 , перебуваючи в с. Антонівка Миколаївського району Миколаївської області, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_20 і ОСОБА_19 , здійснюючи пошук осіб, працю яких вони планували експлуатувати у сфері проституції, познайомилася з ОСОБА_10 .. Використовуючи уразливий стан потерпілої, достовірно знаючи про те, що вона буде надавати платні сексуальні послуги, запропонувала їй виїхати до Російської Федерації під приводом нагляду за своїми дітьми, а також виконання господарських робіт у домоволодінні ОСОБА_17 , на що остання погодилась. При цьому, ОСОБА_6 , під приводом збереження документа, забрала у потерпілої паспорт громадянина України на її ім`я, який згодом передала ОСОБА_17 і ОСОБА_19 ..
У такий спосіб втягнула потерпілу ОСОБА_10 до заняття проституцією.
В свою чергу, 01.06.2011 року ОСОБА_17 і ОСОБА_19 , діючи за попередньою змовою між собою, керуючись корисливим мотивом, з метою експлуатації ОСОБА_10 , використовуючи уразливий стан останньої, на потязі «Миколаїв-Москва» здійснили переміщення ОСОБА_10 з м. Миколаєва (Україна) у смт. Моніно, Щолківського району Московської області, до місця постійного проживання ОСОБА_21 .. Повідомивши потерпілій про дійсну мету її приїзду до Російської Федерації заняття проституцією, вона попросила повернути її назад до України, на що їй повідомили про те, що вона зобов`язана повернути кошти, витрачені на її квиток.
Оскільки грошей на зворотну дорогу у ОСОБА_10 не було, документ, що засвідчує її особистість, перебував у ОСОБА_17 , вона була змушена прийняти умови сутенерів.
У період з 01.06.2011 року по 16.08.2011 року ОСОБА_10 , перебуваючи під постійним контролем ОСОБА_17 і ОСОБА_16 , які забезпечували її заняття проституцією, в умовах фактичної та психологічної ізоляції, надавала платні сексуальні послуги в саунах клієнтам, яких для неї знаходила ОСОБА_19 в смт. Моніно, Щолківського району Московської області.
Кошти, отримані в результаті сексуальної експлуатації ОСОБА_10 , ОСОБА_17 і ОСОБА_19 звертали на свою користь.
Крім того, у червні 2011 року в с. Зелене Миколаївського району Миколаївської області, ОСОБА_6 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_17 і ОСОБА_19 , продовжуючи злочинну діяльність, спрямовану на вербування молодих жінок з метою її сексуальної експлуатації, познайомилася з ОСОБА_22 .. Використовуючи потребу неповнолітньої ОСОБА_22 в отриманні матеріальних засобів, достовірно знаючи про те, що останню будуть експлуатувати у сфері проституції, запропонувала їй виїхати до Російської Федерації для подальшого працевлаштування продавцем одягу в одному з магазинів, які нібито належать ОСОБА_23 , гарантувала їй безкоштовне проживання, а так само високий дохід від передбачуваної трудової діяльності, на що остання погодилась.
Таким чином, ОСОБА_6 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_20 і ОСОБА_19 , повторно, керуючись корисливим мотивом, з використанням обману, що виразилося в повідомленні завідомо неправдивих відомостей при вербуванні для роботи за кордоном і уразливого стану неповнолітньої ОСОБА_22 , втягнули її до заняття проституцією.
03.06.2011 року, ОСОБА_6 , продовжуючи свої злочинні дії, контролюючи поведінку потерпілої, доставила ОСОБА_22 на залізничний вокзал м. Миколаєва та посадила її на потяг, сполученням «Миколаїв-Москва». Прибувши до Російської Федерації потерпілу ОСОБА_22 зустріла ОСОБА_19 , яка повідомила їй про те що вона буде займатися проституцією. ОСОБА_22 , не бажаючи займатися проституцією, попросила повернути її назад, до України, на що їй повідомили про те, що вона зобов`язана повернути кошти, витрачені на її квиток.
Оскільки у потерпілої ОСОБА_22 грошей на зворотну дорогу не було, паспорт громадянина України на її ім`я знаходився у ОСОБА_17 , ОСОБА_22 була змушена прийняти умови сутенерів.
Таким чином, у період з червеня 2011 по грудень 2011 років ОСОБА_22 , перебуваючи під постійним контролем ОСОБА_17 і ОСОБА_16 , в умовах фактичної та психологічної ізоляції, надавала платні сексуальні послуги клієнтам, яких для неї знаходила ОСОБА_19 в саунах смт. Моніно, Щолківського району Московської області.
Кошти, отримані в результаті сексуальної експлуатації ОСОБА_22 , ОСОБА_17 і ОСОБА_19 звертали на свою користь.
Також, у вересні 2011 року в с. Зеленому Миколаївського району Миколаївської області ОСОБА_6 , повторно, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_17 і ОСОБА_19 , керуючись корисливим мотивом, з метою подальшої експлуатації, здійснила вербування неповнолітньої ОСОБА_9 .. Використовуючи уразливий стан потерпілої та потребу в отриманні матеріальних засобів, достовірно знаючи про те, що вона буде надавати платні сексуальні послуги, гарантувавши їй високий заробіток та безкоштовний проїзд, запропонувала їй виїхати до Російської Федерації під приводом догляду за ОСОБА_17 , на що остання погодилась. Для отримання згоди батьків неповнолітньої ОСОБА_9 на виїзд доньки за кордон, ОСОБА_6 зустрілася з матір`ю потерпілої - ОСОБА_24 та приватним нотаріусом для завірення підпису ОСОБА_25 у заяві про надання дозволу на тимчасовий виїзд.
Після цього ОСОБА_6 , продовжуючи злочинні дії і реалізуючи злочинний умисел, спрямований на переміщення ОСОБА_9 з України до Російської Федерації, оплатила витрати, пов`язані з оформленням паспорта громадянина України на ім`я ОСОБА_9 , при цьому з метою контролю за поведінкою потерпілої, забрала його, а також придбала проїзний документ на потяг, сполученням «Миколаїв-Москва». Прибувши до смт. Моніно Щолківського району Московської області ОСОБА_17 , ОСОБА_19 та ОСОБА_6 повідомили неповнолітній ОСОБА_9 про те, що вона прибула до Російської Федерації для заняття проституції, на що остання не погодилась та попросила повернути її назад, до України. При цьому ОСОБА_9 відмовилась надавати сексуальні послуги, незважаючи на тиск сутенерів.
Крім того, у лютому 2012 року в с. Зелене Миколаївського району Миколаївської області ОСОБА_6 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_17 і ОСОБА_19 , повторно, керуючись корисливим мотивом, з метою подальшої сексуальної експлуатації, здійснила вербування ОСОБА_12 ..
ОСОБА_12 , яка не мала досвіду заняття проституцією, перебуваючи в уразливому стані, обумовленому збігом тяжких сімейних та особистих обставин, будучи введеною ОСОБА_6 в оману щодо розміру доходу від проституції та умов майбутньої діяльності, розраховуючи значно поліпшити своє матеріальне становище, отримавши від ОСОБА_6 усні гарантії своєї безпеки на час перебування в Російській Федерації, дала згоду виїхати до ОСОБА_17 .. У лютому 2012 року ОСОБА_6 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_17 і ОСОБА_19 , з метою подальшої експлуатації праці ОСОБА_12 у сфері проституції, здійснили переміщення останньої з України до місця проживання ОСОБА_17 , за адресою: АДРЕСА_2 .
Після чого, в період з лютого 2012 року по 01.03.2012 року ОСОБА_12 , під керівництвом ОСОБА_17 та ОСОБА_16 , надавала платні сексуальні послуги. Умови, в яких ОСОБА_12 займалася проституцією, істотно відрізнялися від тих, які їй при вербуванні гарантувала ОСОБА_14 ..
Кошти, отримані ОСОБА_26 в результаті надання платних сексуальних послуг, ОСОБА_17 і ОСОБА_19 звертали на свою користь.
Таким чином, ОСОБА_17 за попередньою змовою з ОСОБА_16 і ОСОБА_6 , здійснювали експлуатацію праці ОСОБА_12 у сфері проституції.
Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 149 КК України, тобто вербування, переміщення, удержання людини, вчинені з метою експлуатації, з використанням обману, уразливого стану особи, вчинені щодо неповнолітнього, щодо кількох осіб, повторно, за попередньою змовою групою осіб та за ч. 3 ст. 303 КК України, тобто втягнення особи в заняття проституцією з використанням обману і уразливого стану цієї особи, вчинені щодо кількох осіб, повторно, за попередньою змовою групою осіб, щодо неповнолітнього.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді, захисника ОСОБА_5 , який підтримав апеляційну скаргу, прокурора, який просив вирок суду залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника без задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного.

Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 149 та ч.3 ст. 303 КК України, за обставин, встановлених судом, є обґрунтованими, відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам, які детально викладені у вироку та яким надано належну оцінку.

В судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_6 свою провину у вчиненні інкримінованих їй злочинів не визнала, заперечувала свою участь у вербуванні, переміщення, удержанні осіб в тому числі неповнолітніх, вчинених з метою експлуатації їх праці у сфері проституції а також у втягненні осіб у заняття проституцією за попередньою змовою з ОСОБА_17 та ОСОБА_19 ..

Хоча обвинувачена ОСОБА_6 свою вину не визнала, вона підтверджується доказами зібраними в ході судового слідства та наведеними у вироку, а саме: показаннями потерпілих, свідків та письмовими доказами дослідженими під час судового слідства.

Так, потерпіла ОСОБА_10 в судовому засіданні показала, що у червні 2011 року вона проживала у ОСОБА_6 , тоді вона погодилась на пропозицію ОСОБА_6 поїхати до м. Москви доглядати за дітьми обвинуваченої. На той час її батьки не працювали, зловживали спиртними напоями, вона також не працювала, у неї не було коштів для існування.

В липні 2011 року вона, у супроводі ОСОБА_6 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , вона приїхала в смт. Моніно Щолківського району Московської області. По приїзду, ОСОБА_27 та ОСОБА_28 повідомили їй про те, що на території РФ вона ( ОСОБА_29 ) буде займатись проституцією. Оскільки вона не погоджувалась займатись проституцією, тоді їй повідомили, що потрібно відпрацювати вартість проїзних квитків, які для неї купила ОСОБА_30 . Моніно вона на протязі 3-х місяців займалась проституцією за що їй ОСОБА_27 дала 300 доларів США.

Через деякий час вона знову на пропозицію ОСОБА_6 поїхала в смт. Моніно, де займалась проституцією, після чого повернулась до України так як була вагітною. ОСОБА_6 виражалась на її адресу нецензурною лайкою та кричала на неї примушувала зробити аборт.

Її паспорт весь час, як перший раз так і вдруге, знаходився у ОСОБА_15 , їй повернули паспорт лише по поверненню на Україну.

ОСОБА_27 її та інших дівчат примушувала займатись проституцією, телефонувати рідним їм не дозволяли, весь час утримували в будинку, кормили їх недоїдками. Вона бачила, як ОСОБА_27 била ОСОБА_31 , роздягла її до гола та обшукувала.

Потерпіла ОСОБА_11 в судовому засіданні підтвердила, що в червні 2011 року( на той час вона іще була неповнолітньою) в зв`язку з важким матеріальним становищем та збігом сімейних обставин, вона погодилась на пропозицію ОСОБА_6 поїхати в м. Москву щоб працювати продавцем в одній із її торгових точок. Після чого вона передала свій паспорт ОСОБА_6 , остання купила для неї квиток до Москви та провела до потягу. В м. Москва її зустріла ОСОБА_28 та переправила до смт. Щокіно, де їх зустріла ОСОБА_32 . Там їй повідомили що вона буде займатись проституцією. Вона не погоджувалась з такою пропозицією, але вимушена була цим займатись, оскільки ОСОБА_27 у неї відібрала паспорт та телефон, у неї не було коштів повернутись додому, її не випускали з помешкання, лише возили в місця де вона зустрічалась з клієнтами, грошей їй не платили за надання сексуальних послуг. На території РФ вона займалась проституцією під примусом ОСОБА_6 та ОСОБА_15 на протязі 5-6 місяців.

Потерпіла ОСОБА_12 суду показала, що у лютому 2012 року вона погодилась на пропозицію ОСОБА_6 поїхати в смт. Моніно РФ для заняття проституцією. Квитки на потяг їй купувала за свій кошт ОСОБА_30 . Моніно її зустріли ОСОБА_28 та ОСОБА_27 , які розповіли їй про умови роботи та оплату. Проте, обіцяні кошти за надання платних сексуальних послуг ОСОБА_6 та ОСОБА_27 їй не платили. За три місяці ОСОБА_27 їй передала всього 100 доларів США. Вона вимушена була погодитись на пропозицію ОСОБА_6 займатись проституцією, оскільки в неї є малолітній син, вона є одинокою мамою і не має коштів для утримування дитини.

Дані обставини також підтверджуються - протоколом пред`явлення особи для впізнання від 12.06.2012 року за участю потерпілої ОСОБА_9 , згідно даних якого потерпіла вказала на ОСОБА_33 як на особу, яка у вересні 2011 року на території Росії за вказівкою ОСОБА_17 повідомила їй, що замість роботи продавцем та догляду за ОСОБА_17 вона буде займатися проституцією, про що раніше їй не було відомо.
Даними протоколу пред`явлення фотознімків для впізнання від 12.07.2012 року за участю свідка ОСОБА_25 , згідно яких вона вказала на фото ОСОБА_6 і показала, що саме ОСОБА_6 супроводжувала її у вересні 2011 року до нотаріуса, і їй вона довірила свою доньку ОСОБА_9 для поїздки на територію РФ.
Даними протоколу пред`явлення фотознімків для впізнання від 13.07.2012 року за участю свідка ОСОБА_34 , в якому зазначено, що свідок на фото під № 1 вказала на ОСОБА_18 , як на особу на яку ОСОБА_25 24.09.2011 року оформила довіреність супроводжувати свою неповнолітню доньку ОСОБА_9 в поїздці до Російської Федерації.
Копією заяви ОСОБА_25 від 24.09.2011 року , згідно якої ОСОБА_25 надала свою згоду на тимчасову поїздку за кордон до Російської Федерації, у період з 24.09.2011 року по 01.02.2012 року її неповнолітньої доньки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у супроводі ОСОБА_7 .
Згідно акту амбулаторної психологічної експертизи № 76-2012 ОСОБА_9 в період часу, коли надавала згоду на свій виїзд до РФ, знаходилась у стані фрустрації, що у значній мірі обумовило, те що вона погодилась поїхати до РФ. ОСОБА_9 у зв`язку з примушенням займатися трудовою та сексуальною експлуатацією в РФ перенесла легко виражений стан емоційного стресу.
Даними протоколом пред`явлення особи для впізнання від 12.06.2012 року, згідно яких потерпіла ОСОБА_10 вказала на ОСОБА_17 та пояснила, що саме ОСОБА_17 була її сутенером у Росії , а також супроводжувала її 01.06.2011 року, разом зі своєю донькою ОСОБА_35 до Російської Федерації де примушувала потерпілу займатися проституцією.
Згідно акту амбулаторної психологічної експертизи № 72-2012 ОСОБА_10 , у зв`язку з особистими та сімейними обставинами в період часу коли надавала згоду на свій виїзд до РФ, знаходилась в стані фрустрації (емоційно напряжний стан з неможливістю реалізації основних життєвих потреб), яке у значній мірі зумовило те, що вона погодилась поїхати до РФ. ОСОБА_10 у зв`язку з її сексуальною експлуатацією в РФ перенесла легко виражений стан емоційного стресу (супроводжувалось психічною напругою, протестними реакціями, суіцидальними думками, тривогою, страхом, порушенням сну, алкоголізацією). ОСОБА_10 з урахуванням її особисто-психологічних особливостей та психологічного стану може давати правильні покази про обставини справи.;
Даними протоколу пред`явлення фотознімків для впізнання від 02.07.2012 року за участю потерпілої ОСОБА_22 , згідно яких вона впізнала ОСОБА_18 , яка на початку червня 2011 року у с. Зелене запропонувала їй виїхати до РФ для роботи продавцем одягу.
Висновком судово медичного експерта № 1359/715-12 від 09.07.2012 року згідно якого у ОСОБА_22 виявлений слід від опіку, у вигляді пігментації кожних покровів в області сідниці зліва. Даний слід міг утворитися від дії високої температури. Даний опік за ступенем тяжкості відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень. В області живота, у надлобковій області та у лівій паховій області сліди від хірургічних втручань.
Висновок судово-медичної експертизи підтверджує покази потерпілої про те, що вона отримала опіки, знаходячись в сауні смт. Моніно, коли надавала платні послуги сексуального характеру та один із клієнтів штовхнув її на розжарену пічку.
Даними акту амбулаторної психологічної експертизи № 75-2012 відносно ОСОБА_22 , згідно якого ОСОБА_22 , в період часу, коли вона надавала згоду на свій виїзд до РФ, у будь якому психічному стані, яке істотно впливало на її стан та поведінку не знаходилась. Рішення ОСОБА_22 про виїзд до РФ було переважно обумовлено підлітковою реакцією опозиції (конфліктні взаємовідносини з мачухою, намагання звільнитися від опіки батьків, контролю старших, «спроба довести свою самостійність»). ОСОБА_22 у зв`язку з її сексуальною експлуатацією у РФ перенесла виражений стан емоційного стресу (супроводжувалося порушенням настрою, психічною та фізичною перенапругою, підвищеним збудженням, занепокоєнням, «постійним страхом за своє життя», почуттям «приниженості», безнадії та відчаю, стійкими негативними хвилюваннями, суіцидальними думками, соціальною відгородженістю, порушенням сну, апетиту). ОСОБА_22 з урахуванням її індивідуально-психологічних особливостей та психічним станом може давати правильні покази про обставини справи.
Даними протоколу пред`явлення фотознімків для впізнання від 17.07.2012 року за участю потерпілої ОСОБА_12 , згідно яких вона вказала на ОСОБА_33 з якою вона познайомилась у лютому 2012 року, та за пропозицією ОСОБА_7 прибула до пгт Моніно Московської області для того, щоб займатися проституцією під наглядом ОСОБА_17 .
Даними протоколу пред`явлення фотознімків для впізнання від 17.07.2012 року за участю потерпілої ОСОБА_12 , яким вона впізнала жінку на фото під № 2 як ОСОБА_18 яка запропонувала їй виїхати до РФ для зайняття проституцією.
Даними протоколу пред`явлення фотознімків для впізнання від 17.07.2012 року за участю потерпілої ОСОБА_12 , яким вона впізнала жінку на фото під № 4 як ОСОБА_17 яка їй забезпечувала заняття проституцією в смт. Моніно.
Відповідно до акту амбулаторної судово-психологічної експертизи відносно ОСОБА_12 , у неї виявлений відповідний низької норми рівень інтелекту, риси характеру тормозимого типу (наївність, пасивність, довірливість, підчиняємість), що у значній мірі обумовило те, що вона погодилась поїхати до РФ. ОСОБА_12 в період часу, коли надавала згоду на свій виїзд до РФ, у якомусь психічному стані, що могло істотно впливати на її стан та поведінку не перебувала. Негативних змін психічного стану, обумовлених сексуальною експлуатацією у РФ, у ОСОБА_12 не виявлено. ОСОБА_12 з урахуванням її індивідуально-психологічних особливостей та за психічного стану може давати правильні покази про обставини справи.
Наведені вище докази підтверджують висунуте ОСОБА_6 обвинувачення та свідчать про те, що вона, використовуючи уразливий стан та неповнолітній вік потерпілих, шляхом обману за попередньою змовою з ОСОБА_36 та ОСОБА_37 , перемістивши на територію Російської Федерації, втягнула їх в заняття проституцією. При цьому згода потерпілих на заняття проституцією не була добровільною, оскільки, була зумовлена уразливим станом потерпілих внаслідок збігу їх тяжких особистих та сімейних обставин, неповнолітнього віку, що істотно обмежувало потерпілих у можливості вільного вибору, та не відповідало їх справжнім інтересам. Вказане підтверджується висновками судово-психологічних експертиз та показами потерпілих.

Доводи захисника про те, що потерпілі надавали суду неправдиві докази є безпідставними. Як вбачається із журналу судового засідання та технічного запису судового процесу, всі потерпілі надавали послідовні та ґрунтовні покази щодо обставин за яких вони потрапили до РФ , де за вказівкою обвинуваченої та її співучасників займались проституцією. При цьому, як слідує із показів потерпілих тільки ОСОБА_12 знала про те, що в смт. Моніно їй прийдеться займатись проституцією. Всі інші потерпілі, переправлялись ОСОБА_6 за кордон з надуманих підстав, а саме догляду за дітьми ОСОБА_38 , працювати продавцем в торговому павільйоні ОСОБА_39 .

Згідно висновків судово психологічних експертиз потерпілі ОСОБА_10 , ОСОБА_22 , ОСОБА_12 з урахуванням їх індивідуально-психологічних особливостей та за психічним станом можуть давати правильні покази про обставини справи. Тому суд обґрунтовано визнав їх показання та висновки судово психологічних експертиз допустимими доказами та вірно послався на них у вироку на підтвердження вини обвинуваченої ОСОБА_14 .
Проведення експертиз стосовно декількох потерпілих по кримінальному провадженні в одному експертному закладі не суперечить вимогам кримінального процесуального закону. Всі експертизи по справі проведені відповідно до вимог ст. 243КПК України, висновки складені згідно вимог ст.ст. 101, 102 КПК України, а тому посилання захисника на неналежність даних доказів є необґрунтованими.

Також не заслуговують на увагу доводи сторони захисту про недоведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 149 КК України в зв`язку з не встановленням судом фактів отримання нею грошових коштів.

Як встановлено судом та наведено у вироку , ОСОБА_6 вчинила злочини, в тому числі і передбачений ч.2 ст. 149 КК України, за попередньою змовою в групі з ОСОБА_36 та ОСОБА_40 . Їх дії були узгодженими, з розподіленням ролей, кожний із учасників злочинної діяльності мав свої обов`язки щодо вербування потерпілих, переміщення їх через кордон, розташування в смт. Моніно, а також забезпеченням їх умов для заняття проституцією. Кошти, отримані від експлуатації потерпілих, переходили у власність членів злочинної групи, а тому для кваліфікації дій за ст. 149 КК України немає значення яку частину незаконного прибутку отримав кожний із учасників злочинного зговору.

Суд всебічно, повно та неупереджено дослідив всі фактичні обставини справи, дав об`єктивну оцінку доказам з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 149 КК України, а саме: вербуванні, переміщенні, удержанні людини, вчинені з метою експлуатації, з використанні уразливого стану особи, вчинені щодо неповнолітнього, щодо кількох осіб, повторно, за попередньою змовою групою осіб, та ч.3 ст. 303 КК України втягнення особи в заняття проституцією з використанням обману і уразливого стану цієї особи, вчинені щодо кількох осіб, повторно, за попередньою змовою групою осіб, щодо неповнолітнього.

А тому доводи захисника про те, що висновки суду ґрунтуються на припущеннях та не підтверджені доказами є безпідставними.

Призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_6 судом першої інстанції були враховані загальні засади призначення покарання, відповідно до вимог ст.ст. 65-67 КК України.

Судом, при призначені покарання, враховані ступінь тяжкості вказаних злочинів, які відносяться до тяжких та особливо тяжких злочинів, дані щодо особи обвинуваченої, яка раніше не судима, за місцем проживання характеризується задовільно, має на утриманні неповнолітніх дітей, на обліку у лікаря-психіатра, нарколога не перебуває. Крім того, обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання обвинуваченої судом не встановлено.
Суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що враховуючи ступень тяжкості вчинених ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, дані про особу обвинуваченої, а також відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів можливе лише в умовах ізоляції її від суспільства із призначенням покарання у вигляді позбавлення волі, яке, відповідно до ст. 65 КК України, є необхідним та достатнім заходом впливу.
Що стосується посилань апелянта на те, що суд призначив покарання, яке не відповідає тяжкості вчинених правопорушень, а також не врахував те, що обвинувачена ОСОБА_6 раніше не судима, характеризується позитивно, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей , то вони спростовується дослідженими матеріалами кримінального провадження.

Оскільки, санкція ч. 2 ст. 149 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 12 років з конфіскацією майна або без такої, за ч. 3 ст. 303 КК України позбавленням волі на строк від 5 до десяти років з конфіскацією або без такої, то суд першої інстанції, врахувавши у сукупності всі обставини, відповідно до вимог ст. 65 КК України, обґрунтовано призначив обвинуваченій ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статей. При цьому, призначаючи покарання за кожний злочин окремо, суд обирав мінімальний строк позбавлення волі.

Також, з мотивувальної частини вироку суду першої інстанції вбачається, що суд при призначенні покарання враховував данні які характеризують особу обвинуваченої ОСОБА_6 , в тому числі і ті на які посилається захисник в своїй апеляційній скарзі, а саме те, що обвинувачена раніше не судима, характеризується задовільно, має на утриманні неповнолітніх дітей, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не знаходиться.

Виходячи з викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що покарання обвинуваченій ОСОБА_6 призначено у відповідності до вимог ст. 65 КК України, з точки зору його необхідності й достатності для виправлення винної та попередження вчинення нею нових злочинів. А тому підстав для пом`якшення покарання відповідно до положень ст. 69 КК України, як того просить апелянт, не вбачає.

Що стосується доводів апелянта про неправильне вирішення цивільного позову то вони є слушними. Так, приймаючи рішення про стягнення з обвинуваченої на користь всіх потерпілих на відшкодування моральної шкоди по 50000 грн., суд не навів у вироку мотивів прийнятого рішення. Не вказав які обставини свідчать про обґрунтованість вказаних сум.

Крім того, суд в порушення вимог ст.ст. 128, 129 КПК України прийняв рішення про стягнення з обвинуваченої моральної шкоди на користь ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , тоді як дані особи цивільний позов про стягнення з ОСОБА_6 на їх користь моральної шкоди, не заявляли.

За таких обставин вирок в частині вирішення цивільного позову підлягає скасуванню, з призначенням в цій частині нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, а апеляційна скарга захисника в цій же частині підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 405,407,408,409,532 КПК України,

постановив:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 травня 2016 року відносно ОСОБА_7 в частині вирішення цивільного позову про стягнення з ОСОБА_7 на користь потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 завдану злочином моральну шкоду у розмірі 50000 грн. кожній - скасувати.

По справі в частині вирішення цивільного позову призначити новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В іншій частині вказаний вирок залишити без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення судом апеляційної інстанції, а засудженою, яка утримується під вартою, в той же строк з дня вручення їй копії ухвали.

Головуючий
Судді