Справа № 152/1456/16-к
В И Р О К
іменем України
31 жовтня 2016 року Шаргородський районний суд Вінницької області
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі судового
засідання ОСОБА_2 ,
прокурора Жмеринської
місцевої прокуратури ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шаргороді Вінницької області в залі суду кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Рахни-Лісові Шаргородського району Вінницької області, жителя с. Кленове Тульчинського району, зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, не одруженого, не працюючого, невійськовозобов`язаного, раніше судимого: 27.04.1995 року вироком Шаргородського районного судом Вінницької області за ч.4 ст.81 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді позбавлення волі строком на шість років з конфіскацією майна; 12.05.1995 року вироком Шаргородського районного суду Вінницької області за ч.3 ст.140, ч.4 ст.81 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді позбавлення волі строком на шість років з конфіскацією майна; 04.06.1997 року вироком Шаргородського районного суду Вінницької області за ч.3 ст.81 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді позбавлення волі строком на шість років п`ять місяців з конфіскацією майна, який переглянуто 09.10.1998 року Сокирянським районним судом Чернівецької області у зв`язку із застосуванням Закону України «Про амністію» та невідбутий строк скорочено на 1/2, тобто на один рік чотири місяці дев`ять днів; 16.10.2000 року вироком Тульчинського районного суду Вінницької області за ч.3 ст.140, ч.1 ст.145 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді позбавлення волі строком на три роки шість місяців з конфіскацією майна; 16.04.2004 року вироком Шаргородського районного суду Вінницької області за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на три роки шість місяців; 19.06.2008 року вироком Шаргородського районного суду Вінницької області за ст.395, ч.2 ст.315, ч.2 ст.317, ч.2 ст.307 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на сім років; звільненого 06.01.2015 року із Ладижинської ВК №39 Вінницької області по відбуттю строку покарання,

Обвинувачений ОСОБА_4 знаючи, що йому 13.05.2016 року Шаргородським районним судом встановлено адміністративний нагляд терміном на один рік з обмеженнями у вигляді: заборони покидати місце проживання з 23 години до 5 години щоденно; заборони виїздити в особистих справах за межі району без дозволу керівництва Шаргородського ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області; зобов`язано до проходження реєстрації в Шаргородському ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області один раз на місяць, порушуючи встановлені щодо нього обмеження, 02.09.2016 року, умисно, з метою ухилення від адміністративного нагляду, не отримавши дозволу керівництва Шаргородського ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області самовільно залишив місце проживання АДРЕСА_1 , де він проживає та проживав на час встановлення йому адміністративного нагляду, виїхавши за межі Шаргородського району, поїхавши у с. Кленове Тульчинського району Вінницької області, де перебував до 09.09.2016 року, тобто протягом восьми днів.
Будучи допитаним під час судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_4 винуватим себе у вчиненні злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті, визнав повністю, щиро покаявся. Суду показав, що йому дійсно 13.05.2016 року було встановлено Шаргородським районним судом Вінницької області адміністративний нагляд терміном на один рік з обмеженнями, в тому числі, заборони виходити з будинку за місцем проживання у певний час та заборони виїзду за межі району без дозволу керівництва районного відділу поліції. На час встановлення адміністративного нагляду він проживав у АДРЕСА_1 , із своєю співмешканкою ОСОБА_5 . Він виконував всі обмеження і заборони, встановлені судом при встановленні адміністративного нагляду. Проте, у липні 2016 року ОСОБА_5 померла і донька останньої заборонила йому проживати в будинку та повідомила про необхідність шукати інше житло. В с. Рахни-Лісові він іншого житла собі не знайшов, проте, почав співмешкати із жінкою в с. Кленове Тульчинського району Вінницької області. Про те, що він 02.09.2016 року вирішив виїхати на проживання в с. Кленове Тульчинського району Вінницької області він нікого не повідомив, ні сільського голову, ні дільничного інспектора, ні керівництво Шаргородського ВП та умисно, самовільно залишив місце проживання в с. Рахни-Лісові і поїхав проживати в с. Кленове, оскільки за відповідним дозволом в Шаргородське ВП не звертався. На теперішній час він розуміє, що вчинив злочин, готовий нести покарання, але просить його суворо не карати.
Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 в повному обсязі визнав свою провину в інкримінованому йому органом досудового розслідування злочині, який передбачений ст.395 КК України і викладений в обвинувальному акті від 30.09.2016 року, та беручи до уваги думки прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 про можливість розгляду справи в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, за згодою учасників судового розгляду, відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України, суд прийшов до висновку про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
При цьому суд з`ясував, чи правильно обвинувачений ОСОБА_4 розуміє зміст цих обставин, які не оспорюються. Сумнівів щодо добровільності та істинності його позиції у суду немає.
Суд також роз`яснив обвинуваченому ОСОБА_4 , що при таких обставинах він позбавляється права оскаржити ці обставини справи у апеляційному порядку.
Переконавшись у добровільності позиції учасників судового розгляду, а також в тому, що вони усвідомлюють неможливість оскаржити обставини, встановлені під час досудового розслідування, в апеляційному порядку, суд прийшов до висновку про судовий розгляд кримінальної справи за правилами ч.3 ст.349 КПК України.
За таких обставин, допитавши обвинуваченого ОСОБА_4 , вивчивши матеріали справи, що характеризують його особу, суд прийшов до висновку, що винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті від 30.09.2016 року, доведена повністю.
Таким чином, суд вважає доведеним, що ОСОБА_4 вчинив злочин, передбачений ст.395 КК України, тобто самовільно залишив місце проживання з метою ухилення від адміністративного нагляду, а саме: знаючи, що йому 13.05.2016 року Шаргородським районним судом встановлено адміністративний нагляд терміном на один рік з обмеженнями у вигляді: заборони покидати місце проживання з 23 години до 5 години щоденно; заборони виїздити в особистих справах за межі району без дозволу керівництва Шаргородського ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області; зобов`язано до проходження реєстрації в Шаргородському ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області один раз на місяць, порушуючи встановлені щодо нього обмеження, ОСОБА_4 02.09.2016 року, умисно, з метою ухилення від адміністративного нагляду, не отримавши дозволу керівництва Шаргородського ВП Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області самовільно залишив місце проживання АДРЕСА_1 , де він проживає та проживав на час встановлення йому адміністративного нагляду, виїхавши за межі Шаргородського району, поїхавши у с. Кленове Тульчинського району Вінницької області, де перебував до 09.09.2016 року, тобто протягом восьми днів.
Отже, суд вважає, що ОСОБА_4 повинен нести кримінальну відповідальність за скоєне за ст.395 КК України.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , згідно з вимогами ст.ст.65-67 КК України та роз`ясненнями, що містяться в п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами), суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, передбаченого ст.395 КК України, який, відповідно до ст.12 КК України, є злочином невеликої тяжкості, від цього злочину потерпілих немає.
Крім того, при призначенні покарання суд враховує дані про особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, та вимоги ч.2 ст.50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.
ОСОБА_4 щиро розкаявся у скоєному, що, відповідно до вимог ч.1 ст.66 КК України, є обставиною, що пом`якшує покарання.
При цьому, суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 враховує таку пом`якшуючу покарання обставину, як щире каяття, оскільки обвинувачений визнав вину у інкримінованому йому злочині, надав показання, які відповідають обставинам, викладеним у обвинувальному акті, що свідчить про наявність належної критичної оцінки своєї протиправної поведінки та про готовність нести кримінальну відповідальність.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , судом не встановлено.
З урахуванням обставин, що пом`якшують покарання, та з урахуванням відсутності обставин, що обтяжують покарання, особи винного, який має непогашену судимість за вчинення умисних злочинів, з врахуванням ставлення обвинуваченого до вчиненого діяння та наслідків діяння, а саме: що він щиро розкаявся у скоєному, визнав свою провину, усвідомив протиправну поведінку, виявляє жаль з приводу вчиненого злочину, суд вважає, що необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових злочинів, є призначення покарання за ст.395 КК України у виді трьох місяців арешту.
При цьому, суд враховує також, що одним із проявів верховенства права, що закріплений у ст.8 КПК України, є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на висновках Конституційного Суду України, викладених у рішенні від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004.
Саме таке покарання, на думку суду, є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 і попередження вчинення ним нових злочинів.
Зазначене вище узгоджується із положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якою встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом… Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.
Цивільні позови у кримінальній справі не заявлялися.
Крім того, відповідно до вимог ст.331 КПК України, враховуючи відсутність клопотань учасників судового розгляду про обрання обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу, підстав для його обрання немає.
Керуючись ст.368, ч.1 ст.369, ст.ст.373-376 КПК України, на підставі ст.395 КК України, суд
засудив:
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст.395 КК України, за якою засудити його до покарання у виді арешту строком на три місяці.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили не застосовувати.
Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_4 вираховувати з дня звернення вироку до виконання.
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку суду надсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Головуючий суддя ОСОБА_1