Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________
Справа № 490/7265/16-к
Провадження № 1-кп/490/547/2016
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
31 жовтня 2016 року
Центральний районний суд міста Миколаєва
У складі : головуючого - судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
за участі прокурора ОСОБА_3
обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві кримінальну справу за обвинуваченням
ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Павлово Нижньогородської області Російської Федерації, є українцем, громадянином України, одруженим, має доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , здобув середню освіту, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , є таким, що не має судимостей
у вчиненні злочину, передбаченого частиною 4 статті 407 Кримінального Кодексу України, -
В С Т А Н О В И В :
Органами досудового розслідування та публічним обвинуваченням ОСОБА_4 /в обвинувальному акті внаслідок описки вказано - ОСОБА_4 / звинувачений у вчиненні злочину за таких обставин.
22 серпня 2014 року ОСОБА_4 призвано Центральним РВК Миколаївської області для проходження військової служби за мобілізацією.
Наказом командира військової частини - польова пошта В НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) від 22.08.2014 № 217 молодший сержант ОСОБА_4 зарахований до списків особового складу частини, поставлений на всі види забезпечення та призначений на посаду номера обслуги гаубично-артилерійського взводу гаубично-артилерійської батареї аеромобільно-десантного [малось на увазі - батальйону] даної військової частини.
Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Згідно ст. 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації, чи з моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Також у ст. 1 Закону України "Про оборону України" надається визначення терміну особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації, чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
З моменту видання виконувачем обов`язків Президента України Указу "Про часткову мобілізацію" № 303/2014 від 17.03.2014 на території України почав діяти особливий період, який триває до теперішнього часу.
Згідно п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).
Про особливий період несення військової служби та порядок проходження військової служби молодшому сержанту ОСОБА_4 достеменно було відомо, і до часу самовільного залишення військової частини останній дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього завдання.
10.09.2015 близько 07 год. 00 хв. молодший сержант ОСОБА_4 , з метою тимчасово ухилитися від військової служби в умовах особливого періоду, крім воєнного стану. самовільно залишив військову частину - польова пошта НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ) та перебував за місцем реєстрації у АДРЕСА_1 , де проводив час на власний розсуд.
30.09.2015 о 14 год. 00 хв. молодший сержант ОСОБА_4 прибув до військової частини - польова пошта НОМЕР_2 та приступив до виконання обов`язків військової служби.
На підставі вказаних фактичних обставин ОСОБА_4 пред`явлене таке обвинувачення:
молодший сержант ОСОБА_4 10.09.2015 близько 07 год. 00 хв., діючи умисно, будучи військовослужбовцем, призваним за мобілізацією, з метою тимчасово ухилитися від військової служби в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, самовільно залишив військову частину - польова пошта НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 ) та ухилявся від обов`язків військової служби до 14 год. 00 хв. 30.09.2015.
Цьому надана така правова кваліфікація:
вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України ( в редакції закону від 05.03.2015) - самовільне залишення військової частини військовослужбовцем (крім строкової служби), вчиненого в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

Під час судового розгляду кримінального провадження обвинувачений стосовно пред`явленого йому обвинувачення зазначив, що з листопада 2014 року до кінця липня 2015 року брав безпосередню участь у бойових діях в зоні проведення Антитерористичної операції на Сході України, після чого проходив службу на території військової частини НОМЕР_2 , де виконував поставлені йому завдання.
11 вересня 2015 року /у п`ятницю/ з дозволу компетентної посадової особи він поїхав до дому на вихідні до понеділка 14 вересня 2015 року, але у понеділок на службу не повернувся через стан свого здоров`я та необхідність догляду за дружиною, яка важко переносила вагітність.
Обвинувачений також зауважив, що річний строк його служби сплинув 22 серпня 2016 року.
Прокурор під час судового розгляду кримінального провадження вважав вину обвинуваченого у вчиненні злочину - доведеною, кваліфікацію його дій - вірною, та просив суд визнати обвинуваченого винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 4 статті 407 Кримінального Кодексу України, призначити йому передбачене цією нормою покарання та на підставі статті 75 КК України звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Оцінюючи пред`явлене ОСОБА_4 обвинувачення, суд виходе з вимог частини 337 КПК України, відповідно до якої судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту; суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Така оцінка пред`явленого обвинувачення та наданих сторонами доказів призводить до такого.
В ході розгляду кримінального провадження встановлено, що при складанні обвинувального акту орган досудового розслідування та прокурор не дотримали вимог пункту 5 частини 1 статті 291 Кримінального Процесуального Кодексу України.
Зокрема, в направленому до суду обвинувальному акті викладені лише фактичні обставини, які прокурор вважав доведеними та такими, що свідчать про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення та правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність із посиланням на положення закону.
В той же час, всупереч згаданої норми, в обвинувальному акті відсутнє належне формулювання обвинувачення, яке випливає з встановлених прокурором фактичних обставин та підлягає доведенню під час судового засідання.
Так, системний аналіз норм Кримінального процесуального Кодексу України свідчить, що формулювання обвинувачення має містити формулювання вчиненого особою діяння, передбаченого Кримінальним Кодексом, із зазначенням місця, часу, способу вчинення, наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів його вчинення.
В цьому випадку ОСОБА_4 звинувачено у вчиненні військового злочину, об`єктом якого обов`язково виступає порядок проходження військової служби, тобто - сукупність таких, що виникають у процесі життя і бойової діяльності військ, суспільних відносин, що закріплені у законах, військових статутах, положеннях про проходження служби різними категоріями військовослужбовців та інших актах законодавства.
Тобто, при формулювання обвинувачення прокурор мав вказати, які саме закріплені у законах, військових статутах, положеннях про проходження служби та інших актах вимоги, на його думку, порушив обвинувачений, у який спосіб та яким чином таке порушило порядок проходження військової служби.
Проте, наданий суду обвинувальний акт такого не містить взагалі.
Внаслідок такого неможливе встановити, що саме підлягає доведенню під час розгляду цього кримінального провадження, отже - власно предмет судового розгляду.
Більше того, це робить обвинувачення ОСОБА_4 неконкретним, що порушує його передбачене пунктом "а" частини 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього. Таке, в свою чергу, порушує право обвинуваченого на захист та, зрештою, право на справедливий суд.

Перевірка ж фактичних обставин, викладених прокурором в обвинувальному акті, призводить до такого.
І...... Загальновідомим є те, що 17 березня 2014 року виконуючим обов`язки Президента України був виданий указ № 303/2014 "Про часткову мобілізацію", що набув чинності 18 березня 2014 року.
Станом на 31 вересня 2016 року час мобілізації в Україні не був завершеним.
Період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій відповідно до абзацу 11 статті 1 Закону України "Про оборону України", абзацу 5 статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" є особливим періодом.
Отже, протягом періоду з 10 по 30 вересня 2016 року на Україні тривав особливий період.
ІІ......З залучених до матеріалів кримінального провадження витягу з військового квитка ОСОБА_4 , обліковій картки до нього, витягу з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 від 22 серпня 2014 року № 54 вбачається, що 22 серпня 2014 року на підставі статті 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та Указу Президента України № 607/2014 від 21 липня 2014 року "Про часткову мобілізацію" обвинувачений був призваний на військову службу під час мобілізації на особливий період.
Наказом командира військової частини п/п В НОМЕР_3 № 217 від 22 серпня 2014 року він був зарахований до списків особового складу військової частини.
З матеріалів справи також вбачається, та сторони не заперечують того, що ОСОБА_4 мав військове звання "молодший сержант"
12 червня 2016 року Президентом України був виданий Указ № 328/2015 "Про звільнення з військової служби військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607 "Про часткову мобілізацію"", пункт 1 якого передбачав проведення у липні - вересні 2015 року звільнення з військової служби військовослужбовців, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607 "Про часткову мобілізацію".
З позначок у військовому квитку обвинуваченого та витягу з наказу командира військової частини п/п В НОМЕР_3 вбачається, що 2 жовтня 2015 року на підставі Указу Президента України № 328/2015 він був демобілізований у запас.
Отже, протягом періоду з 10 вересня 2015 року до 30 вересня 2015 року ОСОБА_4 проходив військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період /абзац 2 частини 6 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу"/ але підлягав звільненню.
За такого щодо виконання військового обов`язку у період з 10 по 30 вересня 2015 року ОСОБА_4 був військовослужбовцем /частина 3 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу"/; порядок проходження ним військової служби його права та обов`язки визначались цим Законом, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", іншими законами України, а також прийнятими відповідно до них указами Президента України та іншими нормативно-правовими актами щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України /стаття 3 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу"/.
При цьому, як свідчить частина 13 статті 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" проходження військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період здійснюється у загальному порядку, але з особливостями, визначеними цим законом та іншими нормативно-правовими актами.
За такого, оскільки діючим законодавством не встановлено інакше, під час проходження військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період:
- ОСОБА_4 вважався такими, що виконує обов`язки військової служби:
1)на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять);
2)на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби;
3)поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника);
4)під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою;
5)під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.
/частина 3 статті 24 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу"/
-його повсякденне життя і службова діяльність регулювалась Статутом Внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженим Законом України від 24 березня 1999 року № 548-XIV /стаття 4 цього Статуту/;
-під час виконання обов`язків військової служби він був зобов`язаний виконувати завдання, доручені йому за посадою, що визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями /стаття 16 Статуту Внутрішньої Служби Збройних Сил України, стаття 6 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу", розділ IV Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим указом Президента України № 1153/2008 від 10 грудня 2008 року/;
-під час виконання обов`язків військової служби він був зобов`язаний дотримуватись військової дисципліни, сутність якої та обов`язки військовослужбовців щодо її додержання визначаються Дисциплінарним Статутом Збройних Сил України, затвердженим Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV /стаття 1 цього Статуту/.

ІІІ......З залученого до матеріалів кримінального провадження акту службового розслідування, затвердженого командиром військової частини п/п НОМЕР_2 5 жовтня 2015 року, вбачається, що ОСОБА_4 вчинив правопорушення: "Що полягало у невиході на службу без поважних причин з 10.09.2015 по 30.09.2015"
Правова оцінка цього факту призводить до такого.
Ані розділ 4 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України, ані інші нормативно-правові акти не містять вимог про те, що військовослужбовці під час проходження військової служби за призивом під час мобілізації на особливий період мають розміщуватись або постійно перебувати на території військової частини.
Таке свідчить, що вказані військовослужбовці мають перебувати у розташування військової частини лише протягом робочого (навчального) часу та виконувати свої обов`язки за посадою лише у цей час; після закінчення робочого (навчального) часу ж такі військовослужбовці можуть залишити військову частину без спеціального на те дозволу.
Публічне обвинувачення вказує, що ОСОБА_4 залишив територію військової частини о 07 годині ранку.
При цьому про те, що протягом цього часу /але - не починаючи з цього часу/ він мав виконувати певні обов`язки по службі, зокрема - з навчання або бойової підготовки - публічне обвинувачення навіть не посилається, доказів такого матеріали справи не містять, поза розумним сумнівом є те, що цей час відповідно до розпорядку дня був часом відпочинку.
Отже, у вказаний в обвинувальному акті час обвинувачений ОСОБА_4 знаходився поза розташуванням військової частини на законних підставах, тобто - склад злочину у вигляді саме самовільного залишення військової частини /про що йдеться в обвинувальному акті/ в його діях відсутній.
Вийти ж за межі пред`явленого обвинувачення суд не вправі.
IV......Під час прийняття рішення по суті справи суд враховує й таке.
1. Прокурор зазначає, що обвинувачений був відсутній на службі з 10 по 30 вересня 2015 року, тобто - 21 календарний день або 15 робочих днів.
2. Обвинувачений стверджує, що протягом цього періоду не міг виконувати обов`язки по службі в зв`язку із станом свого здоров`я та необхідністю догляду за дружиною.
Ці покази обвинуваченого матеріалами справи не спростовуються.
Більше того, вони частково підтверджуються таким:
-з залученої до матеріалів кримінального провадження копії свідоцтва про народження ОСОБА_8 вбачається, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_5 . Таке дає підстави вважати про важкий початок вагітності дружини обвинуваченого наприкінці вересня 2016 року;
-з наданих обвинуваченим документів вбачається, що він є членом Всеукраїнської громадської організації "Українська асоціація інвалідів АТО", що дає підстави вважати, що внаслідок проходження служби стан його здоров`я погіршився.
До того ж, ці покази обвинуваченого є послідовними; матеріали, що його характеризують, зокрема, характеристика за місцем служби, що була надана йому 15 вересня 2015 року, підстав для сумнівів у його добросовісності не надають
3. Далі, обвинувачений зазначав, що на період з 10 по 30 вересня 2016 року вже мав бути звільненим. З сутності його пояснень вбачається, що, як на його думку, не є правильним те, що у цей період він звільненим не був.
З цього приводу суд відзначає, що матеріали справи підтверджують нечесність, а за такого - недобросовісність дій командування військової частини п/п В-4174 відносно ОСОБА_4 у цей період.
Так, 16 вересня 2015 року йому була надана повністю позитивна характеристика, у якій, зокрема, зазначалось, що до виконання службових обов`язків він ставився завжди відповідально, постійно працює над поліпшенням своїх знань, вдало виконує усі поставлені завдання, керівні накази, постанови знає та завжди керується ними у повсякденному житті. В той же час, всупереч наведеного в зв`язку із розглядом цієї кримінальної справи йому була надана інша характеристика, у якій він характеризується вже посередньо - як особа, яка до виконання службових обов`язків ставиться не завжди з відповідальністю, має посередню професійну підготовку та слабо працює над поліпшенням своїх знань, керівні накази, постанови знає посередньо та не завжди керується їх вимогами у повсякденному житті.
Далі, з матеріалів справи також вбачається, що всупереч вимог статті 5 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, абзацу 14 статті 122, абзацу 9 статті 298 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України, абзацу 2 статті 3, пункту 6 статті 8 Закону України "Про військову службу правопорядку у Збройних Силах України" під час відсутності ОСОБА_4 на службі його командири (начальники) не вживали ніяких заходів щодо його залучення до служби. Так, службове розслідування факту його відсутності було призначене лише 1 жовтня 2015 року, тобто - вже після повернення обвинуваченого до розташування частини, та було завершене вже після його звільнення. Більше того, у цей період - 20 вересня 2015 року - командуванням цієї ж частини він був нагороджений почесною відзнакою "Учасник бойових дій". В той же час за наслідками службового розслідування вже після звільнення обвинуваченого з військової служби, всупереч наведеного командування військової часини п/п в-4174 прийняло рішення про передачу матеріалів відносно ОСОБА_4 до військової прокуратури для прийняття правового рішення (наказ № 2127 від 05 жовтня 2015 року)
За таких обставин суд вважає той факт, що у період з 10 до 30 вересня 2015 року командування військової частини п/п В НОМЕР_3 ставилось до ОСОБА_4 несправедливо доведеним.
Це дозволяє вважати твердження обвинуваченого про те, що при наявності права на звільнення, визначеного Указом Президента України, питання про його фактичне звільнення вирішувалось несправедливо, обґрунтованим.
Між цим, військова дисципліна, про порушення ОСОБА_4 якої йдеться в обвинувальному акті, відповідно до статті 3 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України досягається шляхом, зокрема:
-виховання високих бойових і морально-психологічних якостей військовослужбовців на національно-історичних традиціях українського народу та традиціях Збройних Сил України, патріотизму, свідомого ставлення до виконання військового обов`язку, вірності Військовій присязі;
-формування правової культури військовослужбовців;
-умілого поєднання повсякденної вимогливості командирів і начальників (далі - командири) до підлеглих без приниження їх особистої гідності, з дотриманням прав і свобод, постійної турботи про них та правильного застосування засобів переконання, примусу й громадського впливу колективу;
-зразкового виконання командирами військового обов`язку, їх справедливого ставлення до підлеглих
При цьому відповідно до статті 5 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України за стан дисципліни у військовому з`єднанні, частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир, а командир, який не забезпечив додержання військової дисципліни та не вжив заходів для її відновлення, несе встановлену законом відповідальність.
Наведене вище ж свідчить, що в цьому випадку командири (начальники) обвинуваченого всупереч наведеним вище нормам військових Статутів діяли несправедливо, недобросовісно, чим виявили відверте незабезпечення усіх наведених вище норм, до того ж, не вжили ніяких заходів задля відновлення військового порядку.
Внаслідок таких дій керівництва частини, командирів та начальників, вочевидь не було забезпечене
-виховання високих бойових і морально-психологічних якостей військовослужбовців;
-формування правової культури військовослужбовців.
Наведені докази та встановлені на їх підставі фактичні обставини справи свідчать про те, що дії обвинуваченого, які є предметом розгляду цієї справи, не є наслідком невиконання ОСОБА_4 своїх обов`язків по службі, але наслідком неналежного ставлення командування військової частини п/п В-4174 до забезпечення внутрішнього порядку та військової дисципліни та організації цим командуванням повсякденного життя військовослужбовців, зокрема, обвинуваченого.
Наведені обставини у їх сукупності та сукупно з нетривалим періодом відсутності обвинуваченого на службі дають підстави для висновку, що в цьому випадку обвинувачений був відсутній на службі саме внаслідок стану свого здоров`я, сімейних обставин та неналежної організації проходження ним служби, та ці обставини у своїй сукупності в цьому випадку є поважними та виправдовують його відсутність на службі.

4. Публічне обвинувачення стверджує, ніби ОСОБА_4 був відсутнім на території військової частини через бажання тимчасово ухилитись від несення військової служби.
Але доказів цього матеріали справи не містять.
Навпаки, це твердження спростовується сукупністю наведених вище доказів щодо інших причин відсутності обвинуваченого на службі, а також тим фактом, що відразу після звільнення обвинувачений у встановленому порядку встав на військовий облік з тим, щоб продовжити проходження військової служби в запасі.
V......Під час прийняття рішення по суті справи суд також враховує наступне.
Частина перша статті 8 Кримінально-процесуального Кодексу України передбачає, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права.
Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством, як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості.
Окремим виявом справедливості є питання відповідності заходів впливу на особу вчиненому; категорія справедливості передбачає, що заходи впливу повинні бути домірними вчиненому. Справедливе застосування норм права означає те, що захід впливу на особу має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність впливу ступеню тяжкості вчиненого випливає з принципу правової держави.
В цьому випадку ж публічне обвинувачення, яке, як доведено вище, само не дотримується вимог закону щодо належного пред`явлення обвинувачення, невірно застосовує норми, що регулюють порядок проходження військової служби та підтримує позицію, яка є недобросовісною, пропонує застосувати до ОСОБА_4 лише за формальними ознаками норми про кримінальне покарання за порушення військової дисципліни.
В той же час матеріали справи свідчать, що ОСОБА_4 протягом періодів з 19 листопада 2014 року до 3 лютого 2015 року; з 25 лютого 2015 року до 21 квітня 2015 року; з 28 квітня 2015 року до 21 червня 2015 року та з 2 липня 2015 року до 31 липня 2015 року, а загалом - більше 7 місяців з року провів у зоні бойових дій на Сході України; за час перебування у зоні бойових дій виявив героїзм та мужність, сміливість, сумлінне виконання службових обов`язків і бойових завдань.
Отже, запропонований державним обвинуваченням підхід не тільки не ґрунтується на вимогах діючого законодавства, але вочевидь суперечить принципу справедливості та верховенства права.
Несправедливе ж ставлення до осіб, які віддано служили Українському народові та сумлінно і чесно виконували військовий обов`язок при захисті Вітчизни, її незалежності та територіальної цілісності, вочевидь не сприяє, а - навпаки - підриває - обороноздатність держави України.

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд виходе також з принципу презумпції невинуватості, відповідно до якого особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку.
Оцінюючи ж наведені вище обставини у їх сукупності, суд доходе висновку про те, що органи досудового розслідування та прокурор не довели, що в діях ОСОБА_4 є склад кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 407 Кримінального Кодексу України.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 373 КПК України за такого за пред`явленим обвинуваченням його слід визнати невинуватим та виправдати.
Керуючись ст.ст. 368, 373-374 КПК України, суд, -
З А С У Д И В :

ОСОБА_5 визнати невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 4 статті 407 Кримінального Кодексу України.
Виправдати ОСОБА_5 за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого частиною 4 статті 407 Кримінального Кодексу України.
Вирок може бути оскарженим до апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд міста Миколаєва протягом 30 днів з моменту його проголошення.
СУДДЯ = ОСОБА_9 =

31.10.2016