Провадження № 1-кп/761/181/2016
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2016 року

Шевченківський районний суд м. Києва у складі :

головуючої - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю :

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_6 ,

законного представника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

представників служби у справах дітей - ОСОБА_9 , ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві

кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за

№ 0012473 від 17 жовтня 2015 року,

за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мінська, громадянина України, учня 11 класу спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів №106 з поглибленим вивчанням англійської мови Шевченківського району м. Києва, не судимого, без місця реєстрації, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

-у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИВ :

Неповнолітній ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), при наступних обставинах:

Так, на початку жовтня 2015 року, більш точної дати та часу не встановлено, у неповнолітнього ОСОБА_6 виник протиправний умисел на викрадення чужого майна, а саме мобільного телефону марки «IPhone 5S» у учениці 3-А класу Спеціалізованої школи 1-111 ступенів №106 з поглибленим вивченням англійської мови Шевченківського району м. Києва ОСОБА_11 , яка зберігала його в своїй сумці, та було помічено неповнолітнім ОСОБА_6 , остання залишала без нагляду під час гри з іншими дітьми у школі.

5 жовтня 2015 року, о другій половині дня,неповнолітній ОСОБА_6 , реалізуючи свій протиправний умисел,спрямований на викрадення чужого майна мобільного телефону марки «IPhone 5S», перебуваючи в приміщенні Спеціалізованої школи 1-111 ступенів №106 з поглибленим вивченням англійської мови Шевченківського району м. Києва (код 22881263), що за адресою: м. Київ, вул. Некрасівська, 4, зустрів ОСОБА_11 , яка грала з іншими дітьми та запропонував їм пограти у цокольному приміщенні школи, де проводилися заняття з танців та були розміщені столи для гри в настільний теніс.

В подальшому, 5 жовтня 2015 року, приблизно о 16 годині 00 хвилин, неповнолітній ОСОБА_6 , помітивши, що ОСОБА_11 залишила свою сумку у коридорі цокольного приміщення, скориставшись відсутністю ОСОБА_11 та інших осіб, розраховуючи на те, що його дії не будуть помічені, підійшов та дістав з сумки мобільний телефон «IPhone 5S», ІМЕІ НОМЕР_1 , вартістю 7600 гривень, з сім картою мобільного оператора «Астеліт», вартістю 20 гривень, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення втік, розпорядившись викраденим на власний розсуд, завдавши потерпілому ОСОБА_5 , який придбав та передав у користування вказане майно дочці ОСОБА_11 , майнову шкоду на загальну суму 7620 гривень.

В судовому засіданні неповнолітній обвинувачений ОСОБА_6 винним себе у вчиненні кримінального правопорушення,передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, не визнав, пояснив, що він є учнем Спеціалізованої школи 1-111 ступенів №106 з поглибленим вивченням англійської мови Шевченківського району м. Києва. 4 жовтня 2015 року учениця 3 класу їх школи ОСОБА_11 розповіла йому про те, що вона хоче, щоб батько купив їй новий телефон та запропонувала йому, щоб він забрав її мобільний телефон марки «IPhone» з її речей, тоді батько купить їй новий мобільний телефон, а телефон, який він забере буде він неї йому в якості подарунку. Він погодився на таку пропозицію ОСОБА_12 . 5 жовтня 2015 року ОСОБА_11 залишила сумку, в якій знаходився мобільний телефон марки «IPhone » у коридорі цокольному приміщення школи. Близько 16 годин, він за домовленістю з дівчинкою, коли нікого не було у коридорі цокольного приміщення школи, взяв із сумки ОСОБА_11 її мобільний телефон марки «IPhone», який відніс додому. На наступний день, після розмови з директором школи, класним керівником та батьком ОСОБА_11 , він повернув батьку ОСОБА_11 мобільний телефон. При цьому засуджує свою неправомірну поведінку.

Винуватість неповнолітнього ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України підтверджується сукупністю зібраних в ході досудового розслідування та безпосередньо досліджених в судовому засіданні доказів.

Так, потерпілий ОСОБА_5 в судовому засіданні показав, що його донька ОСОБА_11 є учнем Спеціалізованої школи 1-111 ступенів №106 з поглибленим вивченням англійської мови Шевченківського району м. Києва, навчалася у 3 класі. 5 жовтня 2015 року донька повідомила, що у неї в школі викрали мобільний телефон марки «IPhone», який належить йому та їм користується донька. Також донька розповіла, що в цей день до неї підійшов учень їх школи ОСОБА_6 , який запропонував пограти в хованки. Донька залишила телефон у сумці, яка лежала на лавці у коридорі цокольного приміщення школи. Коли, через деякий час, вона кинулася телефону, то його не було на місці, де вона його залишила. Про крадіжку телефону донька повідомила йому. На наступний день він прийшов до школи, де в присутності директора,класного керівника ОСОБА_6 зізнався у крадіжці телефону та повернув йому викрадений у доньки телефон, вибачився за скоєне.

Допитана в якості свідка ОСОБА_11 показала, що до неї у жовтні 2015 року підійшов учень їх школи ОСОБА_6 , який запропонував їй та іншим дітям пограти в хованки. Вона погодилася та залишила телефон марки «IPhone» у сумці, яку поклала на лавці у коридорі цокольного приміщення школи та стала грати з іншими, у тому числі і ОСОБА_6 , у хованки. Коли, через деякий час, вона кинулася телефону, то його не було на місці, де вона його залишила. Про крадіжку телефону вона повідомила батькам. На наступний день, ОСОБА_6 повернув викрадений у неї телефон та вибачився перед нею. Вона ніколи не домовлялася з ОСОБА_6 про те, щоб той, за її згодою, взяв з сумки у неї телефон собі в якості подарунка, аби її батько, у зв`язку з відсутністю у неї телефону, купив їй новий мобільний телефон .

Допитана в якості свідка ОСОБА_13 показала, що вона працює заступником директора з навчально-виховної роботи у школі №106 м. Києва, де навчаються ОСОБА_14 , ОСОБА_11 6 жовтня 2015 року до неї підійшов батько ОСОБА_11 , який повідомив, що 5 жовтня 2015 року, в приміщенні школи у його доньки викрали мобільний телефон марки «IPhone». Проглянувши записи з камер відеоспостереження, побачили, що учень 10 класу ОСОБА_6 у час, коли була скоєна крадіжка телефону виходив з приміщення, де знаходився телефон. Після того, як ОСОБА_6 повідомили про наявність записів з камер відеоспостереження, він зізнався у вчиненні 5 жовтня 2015 року крадіжки з сумки ОСОБА_15 , яка знаходилася на лавці у коридорі цокольного приміщення школи, мобільного телефону марки «IPhone», зазначив, що викрадений телефон знаходиться у нього вдома. Після чого він привіз до школи викрадений мобільний телефон, вибачився перед дівчинкою та її батьками.

Свідок ОСОБА_16 , яка є директором школи №106 м. Києва, дала суду показання, аналогічні що і свідок ОСОБА_13 .

Вина неповнолітнього ОСОБА_6 також підтверджується й іншими об`єктивними даними, що містяться у протоколах слідчих дій, а саме:

? протоколом огляду місця події від 22 жовтня 2015 року, з якого вбачається, що потерпілий ОСОБА_5 добровільно надав для огляду мобільний телефон марки «IPhone 5S», ІМЕІ НОМЕР_1 ;

- висновком експерта №367 тв від 23 жовтня 2015 року, відповідно до якого ринкова вартість представленого на експертизу мобільного телефону марки «IPhone 5S», ІМЕІ НОМЕР_1 станом на 5 жовтня 2015 року становить 7600 грн.

Суд вважає за необхідне визнати недопустимими доказами у кримінальному провадженні надані стороною обвинувачення власноручні письмовими пояснення ОСОБА_6 на ім`я директора СШ №106 від 6 жовтня 2015 року, в яких ОСОБА_6 зізнався у вчиненні 5 жовтня 2015 року у цокольному приміщенні школи крадіжки мобільного телефону та акт від 6 жовтня 2015 року, затверджений директором СШ №106, з якого вбачається, що ОСОБА_6 6 жовтня 2015 року повернув викрадений мобільний телефон ОСОБА_5 , виходячи з наступних підстав.

У відповідності до ч.2, ч.3 ст. 214 КПК України досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Судом встановлено, що потерпілий ОСОБА_5 звернувся з заявою про вчинення злочину неповнолітнім ОСОБА_6 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, до Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві 16 жовтня 2015 року та 17 жовтня 2015 року слідчим були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0012473 за даною заявою про вчинення кримінального правопорушення.

Тобто, надані стороною обвинувачення письмовими пояснення ОСОБА_6 на ім`я директора СШ №106 від 6 жовтня 2015 року та акт від 6 жовтня 2015 року, затверджений директором СШ №106 отримані органом досудового розслідування до внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Відповідно до ч.1, ч.2 п.п. а), ііі) ст.40 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, держави учасниці визнають право кожної дитини, яка, як вважається, порушила кримінальне законодавство, звинувачується або визнається винною в його порушенні, на таке поводження, що сприяє розвиткові у дитини почуття гідності і значущості, зміцнює в ній повагу до прав людини й основних свобод інших та при якому враховуються вік дитини і бажаність сприяння її реінтеграції та виконання нею корисної ролі в суспільстві.

З цією метою і беручи до уваги відповідні положення міжнародних документів, Держави-учасниці, зокрема, забезпечують, щоб: а) жодна дитина не вважалася порушником кримінального законодавства, не була звинувачена та визнана винною в його порушенні через дію чи бездіяльність, які не були заборонені національним і міжнародним правом на час їх здійснення; ііі) невідкладне прийняття рішення з розглядуваного питання компетентним, незалежним і безстороннім органом чи судовим органом у ході справедливого слухання згідно із законом у присутності адвоката чи іншої відповідної особи і, якщо це не вважається таким, що суперечить найкращим інтересам дитини, зокрема, з урахуванням її віку чи становища її батьків або законних опікунів.

Згідно з ч.1 ст.227 КПК України при проведенні слідчих (розшукових) дій за участю малолітньої або неповнолітньої особи забезпечується участь законного представника, педагога або психолога, а за необхідністю лікаря.

В судовому засіданні законний представник неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_6 ОСОБА_7 пояснила, що вона не була присутня 6 жовтня 2015 року при складанні вищезазначених письмових пояснень сина та акту.

У відповідності до ч.2 ст.52 КПК України обов`язкова участь захисника забезпечується у кримінальному провадженні щодо осіб, які підозрюються або звинувачують ся у вчиненні кримінального правопорушення у віці до 18 років, - з моменту встановлення факту неповноліття або виникнення будь-яких сумнівів у тому, що особа є повнолітньою.

У відповідності до ч.1, п.3 ч.2 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема такі діяння: порушення права особи на захист.

В порушення вимог ст. 40 Конвенції про права дитини, ст.ст.52, 214, 227 КПК України від неповнолітнього ОСОБА_6 були витребувані власноручні письмові пояснення щодо вчинення ним крадіжки мобільного телефону у ОСОБА_11 , складений акт про повернення ОСОБА_6 викраденого мобільного телефону до внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а також у відсутності захисника та законного представника неповнолітнього ОСОБА_6 , чим було порушено його право на захист.

У зв`язку з вищевикладеним суд вважає за необхідне визнати письмові пояснення ОСОБА_6 на ім`я директора СШ №106 від 6 жовтня 2015 року та акт від 6 жовтня 2015 року, затверджений директором СШ №106 недопустимими доказами, оскільки вони отримані з порушенням права неповнолітнього ОСОБА_6 на захист, та не у законний спосіб отримання доказів відповідно до вимог КПК України.

Суд, оцінюючи надані сторонами кримінального провадження докази, кожен з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність ? з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжки), а тому ці його дії кваліфікує за ч.1 ст.185 КК України.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_8 заявив клопотання про звільнення неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_6 від покарання за ч.1 ст. 185 КК України та застосування до нього примусових заходів виховного характеру у виді передачі під нагляд матері ОСОБА_7 , оскільки обвинувачений є неповнолітнім, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, вчинив злочин середньої тяжкості, позитивно характеризується за місцем навчання та проживання, спричинена потерпілому шкода повністю відшкодована.

Законний представник неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_7 підтримала клопотання про звільнення її сина ОСОБА_6 від покарання та застосування до нього примусового заходу виховного характеру у виді передачі їй під нагляд.

Прокурор вважав за можливе звільнити неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_6 від покарання та застосувати до нього примусові заходи виховного характеру у виді передачі під нагляд матері ОСОБА_7 .

Представники служби у справах дітей ОСОБА_9 , ОСОБА_10 зазначили про доцільність звільнення неповнолітнього обвинуваченого від покарання та застосування до нього примусових заходів виховного характеру.

Потерпілий ОСОБА_5 заперечував проти задоволення клопотання захисника ОСОБА_8 та звільнення неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_6 від покарання і застосування до нього примусових заходів виховного характеру.

Так, згідно ч.1 ст.105 КК України, неповнолітній, який вчинив злочин невеликої або середньої тяжкості, може бути звільнений судом від покарання, якщо буде визнано, що внаслідок щирого розкаяння та подальшої бездоганної поведінки він на момент постановлення вироку не потребує застосування покарання.

Відповідно до ч.1 ст.40 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, держави учасниці визнають право кожної дитини, яка, як вважається, порушила кримінальне законодавство, звинувачується або визнається винною в його порушенні, на таке поводження, що сприяє розвиткові у дитини почуття гідності і значущості, зміцнює в ній повагу до прав людини й основних свобод інших та при якому враховуються вік дитини і бажаність сприяння її реінтеграції та виконання нею корисної ролі в суспільстві.

Суд, вислухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження, прийшов до висновку, що оскільки обвинувачений на час розгляду провадження є неповнолітнім, вчинив кримінальне правопорушення середньої тяжкості, при цьому обвинувачений ОСОБА_6 , засуджує свою неправомірну поведінку, спричинена шкода повністю відшкодована шляхом повернення потерпілому викраденого мобільного телефону, ОСОБА_6 навчається в учбовому закладі та має добросовісне ставлення до навчання, позитивно характеризується за місцем навчання та проживання, має бездоганну поведінку, у зв`язку з чим вважає за можливе задовольнити клопотання захисника ОСОБА_8 та звільнити обвинуваченого ОСОБА_6 від покарання за ч.1 ст. 185 КК України та застосувати до нього примусові заходи виховного характеру у виді передачі неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_6 під нагляд матері ОСОБА_6 .

При цьому тривалість заходів виховного характеру відносно неповнолітнього ОСОБА_6 слід встановити строком на один рік.

Враховуючи викладене, керуючись ст.105 КК України, ст. 497 КПК України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, суд

УХВАЛИВ :

Звільнити неповнолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від покарання за ч.1 ст. 185 КК України.

Застосувати до неповнолітнього ОСОБА_6 примусові заходи виховного характеру у виді передачі під нагляд його матері ОСОБА_7 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановити тривалість заходів виховного характеру відносно неповнолітнього ОСОБА_6 строком на 1 (один) рік, тобто до 15 вересня 2017 року включно.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду міста Києва через Шевченківський районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1