Справа № 145/1/15-к
Провадження №11-кп/772/353/2016
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 березня 2016 рокум. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області
в складі:
головуючого судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
зі секретарем: ОСОБА_5
розглянув «28» березня 2016 року у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці кримінальне провадження внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000382 від 26.02.2014 року по обвинуваченню
ОСОБА_6 ,
народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та жителя

АДРЕСА_1 , українця,
громадянина України,
раніше судимий:
-27.07.1999 року Тиврівським районним судом
Вінницької області за ч.2ст. 17, ч.3 ст. 81
ч.2 ст. 140, ч.1 ст. 89, ч.1 ст. 145, п.3 ч.3
ст. 215, п.6 ч.2 ст. 229 КК України до
10 років позбавлення волі, з конфіскацією майна,
- 30.01.2002 року, вирок переглянуто Вінницьким
районним судом та із вироку виключена ч.1 ст. 89,
ч.1 ст. 145 КК України та призначено покарання
у виді 9 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна;
- 25.01.2013 року звільнений з Вінницької ВК №86
в зв`язку з відбуттям терміну покарання;
- 20.02.2015 року Тиврівським районним судом
Вінницької області за ч.3 ст. 185, ч.2 ст. 309, 70
КК України до 3-х років 6-ти місяців позбавлення волі,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. ст. 122 ч.1, 186 ч.2 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:
прокурора: ОСОБА_7
обвинуваченого: ОСОБА_6
захисника адвоката: ОСОБА_8
за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Вінницької області ОСОБА_9 та апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та в його інтересах захисника адвоката ОСОБА_8 на вирок Вінницького районного суду Вінницької області від «18» січня 2016 року, -

В с т а н о в и в :
Вироком Вінницького районного суду Вінницької області від 18 січня 2016 року ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 122, ч.2 ст. 186 КК України та призначено йому покарання:
- за ч.1 ст. 122 КК України у вигляді 1 року 6 місяців позбавлення волі;
- за ч.2 ст. 186 КК України у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі.
Відповідно до ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_6 призначено покарання у вигляді 4 рокві 6 місяців позбавлення волі.
Згідно ст. 70 ч.4 КК України частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Тиврівського районного суду Вінницької області від 20.02.2015 року та остаточну міру покарання ОСОБА_6 призначено у вигляді 4 років 8 місяців позбавлення волі.
Відповідно до ч.5 ст. 72 КК України, зараховано ОСОБА_6 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 17.02.2015 року по 16.06.2015 рік та строк перебування ОСОБА_6 в установі попереднього ув`язнення для участі в судовому розгляді кримінального провадження з 12.10.2015 року по день набрання чинності даним вироком.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 компенсацію за спричинену моральну шкоду в сумі 23300 грн. 00 коп. та витрати за надання правової допомоги в сумі 2085 грн. 00 коп., а всього: 25385 грн. 00 коп.
Вирішена доля речових доказів.

Як встановлено судом, 06.10.2014 року близько 16 год. 00 хв., ОСОБА_6 перебуваючи в приміщенні будинку ОСОБА_10 , яке розташоване в АДРЕСА_2 , під час суперечки, яка виникла на грунті раптово виниклих неприязних відносин, підійшов до останньої та наніс їй декілька ударів кулаком по обличчю та декілька ударів по тулубу, таким чином спричинив ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді: перелому кісток носа, струсу головного мозку, синця на обличчі, садна на шиї та закритої травми лівої половини грудей у вигляді перелому 10-го та 11-го ребер по задній пахвинній лінії, які згідно висновку додаткової судово медичної експертизи №120 від 08.12.2014 року виникли від дії тупого, твердого предмету (предметів), можливо 06.10.2014 року і по ступеню тяжкості, переломи 10-11 ребер, як такі, що спричинили тривалий розлад здоровя, належать до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.
Крім того, 06.10.2014 року близько 16 год. 30 хв., ОСОБА_6 маючи намір на відкрите заволодіння чужим майном, перебуваючи в приміщенні будинку ОСОБА_10 , яке розташоване в АДРЕСА_2 , в присутності останньої, навмисно, повторно, відкрито заволодів речами, а саме: міжкімнатними дверима МДФ, вартістю 500 грн., двома балончиками монтажної піни, вартістю 45 грн. за балончик на суму 90 грн., спортивною дорожньою сумкою, вартістю 100 грн. та спортивними штанами, вартістю 400 грн., а всього на загальну суму 1090 грн., після чого з місця події зник, вищевказаними речами розпорядився на власний розсуд.
В апеляційній скарзі перший заступник прокурора Вінницької області ОСОБА_9 не оспорюючи висновків суду щодо правильності кваліфікації дій обвинуваченого, ставить питання про зміну вироку Вінницького районного суду Вінницької області від 18.01.2016 року щодо ОСОБА_6 за ч.1 ст. 122, ч.2 ст. 186 КК України, в частині зарахування попереднього ув`язнення в строк відбування покарання, через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
В резолютивній частині вироку зазначити, що на підставі ч.5 ст. 72 КК України ОСОБА_6 строк попереднього ув`язнення з 08.10.2014 року по 03.01.2015 року, з 17.02.2015 року по 16.06.2015 року та строк перебування в установі попереднього ув`язнення для участі в судовому розгляді кримінального провадження з 12.10.2015 року по 18.01.2016 року зарахувати в строк відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. В решті вирок залишити без змін.
Вимоги першим заступником прокурора Вінницької області мотивовані тим, що судом першої інстанції допущене неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ч.5 ст. 72 КК України, а саме не враховано строк попереднього ув`язнення обвинуваченого у межах того ж кримінального провадження, за який його притягнуто до кримінальної відповідальності з 08.10.2014 року по 03.01.2015 року включно.
В апеляційній скарзі захисника адвоката ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 ставиться питання про скасування вироку Вінницького районного суду Вінницької області від 18 січня 2016 року. Ухвалити новий вирок , яким закрити кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 за ч.2 ст. 186 КК України з підстав відсутності в його діях складу кримінального правопорушення; визнати винним ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України та призначити покарання у виді 1 року обмеження волі та відповідно до ч.1 , ч.4 ст. 70 КК України остаточну міру покарання призначити ОСОБА_6 у виді 3 років 6 місяців; строк відбування покарання рахувати з моменту застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з 08.10.2014 року; відповідно до ч.5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_6 в строк відбування покарання з розрахунку один день перебування в установі попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, строк попереднього ув`язнення з 08.10.2014 року по 16.06.2015 року та строк перебування в установі попереднього ув`язнення для участі в судовому розгляді кримінального провадження з 12.10.2015 року по день набрання чинності вироку; відмовити в задоволенні позову потерпілої ОСОБА_10 до ОСОБА_6 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.
Захист свої вимоги мотивує тим, що вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 18 січня 2016 року є незаконним в зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, невідповідності покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. На його думку суд безпідставно визнав ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, так як в діях ОСОБА_6 був відсутній корисливий мотив, він приїхав до потерпілої з метою забрати відібраний її сином мобільний телефон, що належав його товаришу. Речі з дому потерпілої він взяв з її відома, яка не перешкоджала цьому. Вказує, що ОСОБА_6 забрав в потерпілої двері та сумку з речами не з метою власного збагачення, а з метою змусити сина потерпілої повернути мобільний телефон його товариша.
Крім того, судом були порушені вимоги ч.5 ст. 72 КК України під час призначення покарання, так як судом першої інстанції не було враховано всього строку попереднього ув`язнення ОСОБА_6 , а саме перебування ОСОБА_6 в установі попереднього ув`язнення під вартою в період з 08.10.2014 року по 16.02.2015 року.
Також зазначає, що призначене покарання ОСОБА_6 не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі ОСОБА_6 через суворість, так як останній повністю визнав обставини подій за ч. 1 ст. 122 КК України, просив пробачення у потерпілої, повністю компенсував потерпілій завдану матеріальну шкоду та моральну шкоду в сумі 1700 грн. Крім цього вказує, що визначений судом розмір стягнення сум не відповідає розміру завданої маральної шкоди, так як є занадто великим.
В апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_6 ставиться питання про скасування вироку Вінницького районного суду Вінницької області від 18.01.2016 року, щодо нього. Ухвалити новий вирок, яким закрити кримінальне провадження по обвинуваченню його за ч.2 ст. 186 КК України, в зв`язку з відсутністю в його діях кладу кримінального правопорушення. Визнати його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України та призначити покарання у виді 1 року обмеження волі та відповідно до ч.1 , ч.4 ст. 70 КК України остаточну міру покарання призначити ОСОБА_6 у виді 3 років 6 місяців; строк відбування покарання рахувати з моменту застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з 08.10.2014 року. Відповідно до ч.5 ст. 72 КК України просить зарахувати в строк відбування покарання з розрахунку один день перебування в установі попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, строк попереднього ув`язнення з 08.10.2014 року по 19.06.2015 року та строк перебування в установі попереднього ув`язнення для участі в судовому розгляді кримінального провадження з 12.10.2015 року по день набрання чинності вироку Апеляційного суду Вінницької області, також зарахувати як день за два дні перебування в СІЗО м. Одеси на момент етапування з 20.06.2015 року по 26.06.2015 року та з 09.10.2015 року по 12.10.2015 року та перебування в СІЗО м. Херсона з26.06.2015 року по 09.07.2015 року та з 05.10.2015 року по 09.10.2015 року. Крім цього просить врахувати в строк перебування його в АДРЕСА_3 з 09.07.2015 року по 05.10.2015 року.
Відмовити в задоволенні позову потерпілої ОСОБА_10 до нього про стягнення матеріальної та моральної шкоди.
Вимоги обвинуваченим мотивовані тим, що вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 18 січня 2016 року є незаконним в зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, невідповідності покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. На його думку суд безпідставно визнав його винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 186 КК України, так як речі які він забрав у потерпілої він брав як запоруку, щоб повернути телефон у її сина, який він забрав у його товариша. Речі з дому потерпілої він взяв з її відома, яка не перешкоджала цьому. Вказує, що забрав в потерпілої двері та сумку з речами не з метою власного збагачення, а з метою змусити сина потерпілої повернути мобільний телефон його товаришу. Потерпіла сама не заперечувала цьому, а тому мети пограбування потерпілої у нього не було.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого ОСОБА_6 та в його інтересах захисника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали вимоги, викладені в апеляційних скаргах, міркування прокурора, який вважає вирок щодо ОСОБА_6 незаконним та просив задовольнити апеляційну скаргу першого заступника прокурора Вінницької області, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг , суд вважає, що апеляційні скарги підлягають до частково задоволення
Суд апеляційної інстанції, відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення має бути законним та обгрунтованим і вмотивованим. Обгрунтоване рішення це таке, що достатньо, добре аргументоване, підтверджене науково, певним досвідом, переконливими доказами, доведеними фактами.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у відкритому викраденні чужого майна ( грабіж), поєднаний з насильством, яке є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно та спричиненому умисному середньої тяжкості тілесного ушкодження - є обґрунтованими.
Висновки суду першої інстанції щодо вини у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.1 ст. 122 КК України, за зазначених у вироку обставин, ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин провадження в їх сукупності.
Посилання в апеляційних скаргах обвинуваченого ОСОБА_6 та в його інтересах захисника адвоката ОСОБА_8 , що судове слідство проведене неповно, не об`єктивно та упереджено, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам провадження і ґрунтуються на припущеннях та на суперечливих і недостатніх, зібраних з порушенням вимог кримінально процесуального законодавства, доказах, а саме про визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України - є безпідставними.
Перевіркою матеріалів справи встановлено, що органами досудового слідства і судом по даній справі дотримано вимог кримінально процесуального законодавства, спрямованих на встановлення в справі об`єктивної істини.
Суд ретельно перевіряв у судовому засіданні доводи обвинуваченого та його захисника , аналогічні тим, які викладені в апеляційній скарзі про те, що обвинувачений не вчиняв злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України.
Так, зокрема, мотивуючи висновки про винуватість ОСОБА_6 у відкритому викраденні чужого майна, поєднаному з насильством, яке є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно, суд обґрунтовано послався на показання потерпілої ОСОБА_10 , яка в судовому засіданні першої інстанції показала, що на початку жовтня 2014 року до неї приїхали якісь люди та почали запитувати про її сина за телефон. Вона просила їх вийти з будинку, але вони її зовсім не слухали. ОСОБА_6 вдарив її, та почав ходити по хаті, все перевертали. Дані люди приїхали на білому «бусі». Ніяких домовленостей щодо дверей та інших речей , між нею та ОСОБА_6 не було. Вона просила, щоб ОСОБА_6 її не бив, однак останній наносив їй тілесні ушкодження та запитував в неї чи хоче вона жити. Після цього вона лежала у лікарні, бо в неї був зламаний ніс та ребра. Вибачення у неї ОСОБА_6 не просив, але по пошті переслав 2000 грн., які вона прийняла. В судовому засіданні потерпіла ОСОБА_6 просила суворо покарати ОСОБА_6 .
Дії обвинуваченого ОСОБА_6 в спричиненні потерпілій ОСОБА_10 середньої тяжкості тілесного ушкодження, вчиненого з метою залякування останньої, та примусу до певних дій виражалися лише у прямому умислі.
Відповідно до висновку експерта №120 від 08.12.2014 року, який був предметом дослідження, у ОСОБА_10 мала місце травма голови у вигляді перелому кісток носу, струс головного мозку, синця на обличчі, мало місце садно на шиї та закрита травма лівої половини грудей у вигляді переломів 10-го та 11 ребер по задній поверхні. Всі тілесні ушкодження виникли від дії тупого твердого предмету, можливо 06.10.2014 року ( а.с. 195-197).
Хоча обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України визнав в судовому засіданні, однак в апеляційній скарзі зазначив, що тілесні ушкодження потерпілій він наніс, оскільки остання вдарила його ногою та кричала на нього.
Враховуючи обставини кримінального правопорушення, що обвинувачений ОСОБА_6 знаходився в будинку потерпілої ОСОБА_6 , з яким остання не була знайома та не перебувала ні в яких стосунках, вимога обвинуваченого про зустріч із сином, погрози, перекидання речей в будинку, та кількість і характер нанесених тілесних ушкоджень, дані обставини свідчать, що обвинувачений ОСОБА_6 умисно наніс потерпілій середньої тяжкості ушкодження та відкрито викрав чуже майно, поєднавши його з насиллям, але є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої.
Із показів свідка ОСОБА_11 даними в ході судового слідства вбачається, що 06.10. 2014 року він приїхав з роботи додому, та біля хати стояв бус білого кольору, в хаті були ОСОБА_6 і ще якісь хлопці, в хаті було все перевернуто, дверей не було. Мати його була в крові, плакала та говорила, що вони шукали рушницю, також мати говорила, що їй погрожували, щоб вона не зверталася у міліцію. Після чого. ОСОБА_6 його вдарив , нічого не пояснюючи, а мама стояла та плакала.
Суб`єктивна сторона правопорушення , передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, характеризується наявністю у винної особи прямого умислу на протиправне заволодіння чужим майном і корисливим мотивом. Корисливий мотив полягає в прагненні винного протиправно заволодіти чужим майном.
Твердження обвинуваченого ОСОБА_6 та в його інтересах захисника адвоката, про те, що в нього не було умислу на пограбування потерпілої спростовуються показами самої потерпілої , свідка. Крім того суд першої інстанції вірно вказав, що у обвинуваченого ОСОБА_6 був прямий умисел на пограбування потерпілої, так як двері та інше майно потерпілої він забрав без її згоди, тобто відкрито заволодів майном потерпілої.
Крім того, твердження обвинуваченого ОСОБА_6 та в його інтересах захисника адвоката ОСОБА_8 , в тій частині, що потерпіла добровільно передала йому речі, не з метою його збагачення чи обернення майна на свою користь , - є безпідставними.
Дані твердження спростовуються поясненнями потерпілої в суді першої інстанції, що обвинувачений ОСОБА_6 спричинив їй тілесні ушкодження, і вона не чинила перешкод останньому, колі він розкидав речі по будинку та забирав її речі, оскільки боялась за своє життя.
Суд першої інстанції зокрема вірно зазначив, що суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України характеризується наявністю у винної особи прямого умислу на протиправне заволодіння чужим майном.
Зазначені в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_6 та в його інтересах захисника адвоката ОСОБА_8 , що обвинувачений мав намір повернути мобільний телефон знайомого, яким на його думку, незаконно заволодів повнолітній син потерпілої не узгоджуються з матеріалами кримінального провадження. Оскільки знайомий не уповноважував обвинуваченого ОСОБА_6 здійснювати, в його інтересах, будь які дії, а саме наносити тілесні ушкодження потерпілій, обертати майно останньої на свою користь, а саме міжкімнатні двері , спортивні штани та будівельні матеріали.
Суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно, розглянув усі докази з позиції достовірності та допустимості і оцінив їх в сукупності, правильно кваліфікувавши дії ОСОБА_6 за ч.2 ст. 186 КК України.
Таким чином, у справі зібрано достатньо доказів, які прямо і побічно викривають ОСОБА_6 в тому, що він вчинив відкрите викрадення чужого майна ( грабіж), поєднаний з насильством, яке є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно.
Що стосується цивільного позову потерпілої ОСОБА_10 , то суд першої інстанції, згідно до вимог положень ст. ст. 57-60, 84,88 ЦПК України та ст. ст. 120, 128 КПК України, частково задовольнив позов останньої, при цьому врахувавши характер діяння винного, негативні наслідки, після скоєного у потерпілої, її вік та хворобливий стан, тривалість моральних страждань, так як життя та здоров`я людини є безцінним, а тому підстав для задоволення вимог, зазначених в апеляційних скаргах , щодо цивільного позову немає.
Відповідно до вимог ст. 50 і ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому, суд повинен врахувати сукупність тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.
Суд першої інстанції додержався у даному кримінальному провадженні вищевказаних вимог закону України про кримінальну відповідальність.
Так, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання , суд на виконання вимог ст. 50 і ст. 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.03 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд належно врахував характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, яке згідно вимог ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, особу ОСОБА_6 зокрема те, що він раніше неодноразово судимий, зокрема за вчинення корисливих злочинів, врахував думку потерпілої, яка просила покарати ОСОБА_6 суворо, частково відшкодування заподіяної шкоди.
Крім того, апеляційний суд бере до уваги те, що ОСОБА_6 вини своєї не визнає за ч.2 ст. 186 КК України, спричинив потерпілій не тільки тілесні ушкодження , а й моральні страждання.

Призначене обвинуваченим покарання на думку апеляційного суду є справедливим та обґрунтованим, яке грунтується на вимогах закону, а призначене у повній відповідності з вимогами ст. 65 КК України та є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Щодо вимог обвинуваченого, та в його інтересах захисника адвоката ОСОБА_8 , що до обвинуваченого ОСОБА_6 необхідно застосувати ст. 69-1 КК України, так як наявні пом`якшуючи обставини, передбачені п.п.1.2 ст. 66 КК України, оскільки призначене судом покарання не може перевищувати 2/3 максимального строку передбаченого відповідною санкцією статті за якою його визнано винуватим, то дані вимоги безпідставними
Обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України визнав, разом з тим заперечив свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України.
Стаття 69-1 КК україни передбачає призначення покарання строк або розмір якого не може перевищувати 2/3 максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті Особливої частини лише за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених п.п. 1,2 ч.1 ст. 66 КК України, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини.
Тому підстав для застосування ст. 69-1 КК України, суд не вбачає, обвинувачений ОСОБА_6 свою вину за ч.2 ст. 186 КК України не визнав в повному обсязі.
Разом з тим, вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині зарахування ОСОБА_6 , строк попереднього ув`язнення в строк відбування покарання, через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, тому апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та в його інтересах захисника адвоката ОСОБА_8 та прокурора підлягають до часткового задоволення в цій частині.
Відповідно до вимог ч.5 ст. 72 КК України у разі засудження особи до покарання у виді позбавлення волі, судом провадиться зарахування строку попереднього ув`язнення у межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи застосовано попереднє ув`язнення, з розрахунку один попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
При цьому, у строк попереднього ув`язнення за нормами КПК України включається строк: а) затримання особи без ухвали слідчого судді, суду; б) затримання особи на підставі ухвали слідчого судді, суду про дозвіл на затримання; в)тримання під вартою особи як запобіжний захід, обраний суддею, судом як на стадії досудового розслідування, так і під час судового розгляду кримінального провадження; г) перебування особи, що відбуває покарання, в установах попереднього ув`язнення для проведення слідчих дій або участі у судовому розгляді кримінального провадження.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, під час досудового розслідування у даному кримінальному провадженні ОСОБА_6 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з 08.10.2014 року згідно ухвали Тиврівського районного суду Вінницької області у кримінальному провадженні №0000447, яке 08.10.2014 року об`єднане з кримінальним провадженням №0000446, тобто ОСОБА_6 перебував під вартою з 08.10.2014 року, і з даного періоду часу необхідно рахувати строк відбування покарання.
Так ухвалою Тивріського районного суду Вінницької області від 08.10.2014 року щодо підозрюваного ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 діб.
Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 04.12.2014 року продовжено строк підозрюваному ОСОБА_12 і.п. строк тримання під вартою на 30 діб до 03.01.2015 року включно.
Постановою в.о. прокурора Тиврівського району молодшого радника юстиції ОСОБА_13 05.12.2014 року продовжено строк досудового розслідування до 08.01.2015 року.
14 січня 2015 року ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області продовжено підозрюваному ОСОБА_6 строк тримання під вартою на 60 діб до 15.03.2015 року.
Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 17 лютого 2015 року ( про призначення судового розгляду) щодо обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.1 ст. 122, ч.2 ст. 186 КК України обрано запобіжний захід на 60 днів до 18.04.2015 року ( а.с 30)
Разом з тим, 20 лютого 2015 року Тиврівський рай1онний суд Вінницької області виніс вирок, щодо ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185, ч.2 ст. 309, 70 КК України та призначено покарання у вигляді 3 років 6 місяців позбавлення волі( а.с. 180 -185).
Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 01 квітня 2015 року подання голови Тиврівського районного суду Вінницької області ОСОБА_14 задоволено. Передано матеріали кримінального провадження внесеного до ЄРДР за №0000446 від 07.10.2014 року по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 122, ч.2 ст. 186 КК України до Вінницького районного суду Вінницької області ( а.с.66)
Відповідно до ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 17 квітня 2015 року запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою продовжено до 60 діб до 16.06.2015 року (а.с.85).
В подальшому по даному кримінальному провадженню запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_6 не продовжувався та не обирався, тому останній відправлений в установу відбування покарань ( Голопристанська ВК №7 Херсонської області), який прибув в установу 09 липня 2015 року.
03 липня 2015 року суддею Вінницького районного суду Вінницької області винесено ухвалу про етапування обвинуваченого ОСОБА_6 в судове засідання ( а.с 112).
Згідно довідки заступника начальника установи з лікувально профілактичної роботи ОСОБА_15 засуджений ОСОБА_6 прибув до Голопристанської ВК №7 09 липня 2015 року із СІЗО м. Вінниці, та проходить курс лікування ( а.с. 123).
Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 21 вересня 2015 року етаповано ОСОБА_6 із Голопристанської ВК №7 Херсонської області до установи виконання покарань №1 м. Вінниці УДПтС України у Вінницькій області для подальшої доставки в судові засідання до Вінницького районного суду Вінницької області ( а.с. 128).
Відповідно до довідки начальника установи ГВКУДП служби України в Херсонській області ( міжобласна спеціалізована туберкульозна лікарня) № 25/2/3 4540 від 05.10.2015 року засуджений ОСОБА_6 вибув 05.10.2015 року у розпорядження Вінницької установи виконання покарань №1 УДПтСУ у Вінницькій області (СІЗО) відповідно до ухвали суду 21.09.2015 року (а.с. 132).
Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 04 листопада 2015 року ОСОБА_6 тимчасово залишений в СІЗО Вінницької установи виконання покарань №1 УДПтС України у Вінницькій області з метою подальшого його доставлення на вимогу до Вінницького районного суду Вінницької області для проведення судових засідань у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 122 та ч.2 ст. 186 КК України ( а.с. 140).
Судом встановлено, що в період часу з 08.10.2014 року по 09 липня 2015 рік обвинувачений ОСОБА_6 утримувався в СІЗО м. Вінниці і даний час і на даний час необхідно проводити перерахунок з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
В період часу з 05.10.2015 року по даний час обвинувачений перебуває під вартою в СІЗО м. Вінниці і на даний час необхідно проводити перерахунок з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, оскільки дана особа, що відбуває покарання перебувала в установах попереднього ув`язнення для участі у судовому розгляді кримінального провадження.
Отже судом першої інстанції безпідставно не враховано в строк відбуття покарання перебування ОСОБА_6 в установі попереднього ув`язнення під вартою в період з 08.10.2014 року по 09.07.2015 року, та з з 05.10.2015 року по 28.03.2016 року, який підлягає зарахуванню із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 72, 404, 405, 407, 418 КПК України, суд
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Вінницької області ОСОБА_9 - задовольнити частково.
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та в його інтересах захисника адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 18 січня 2016 року щодо ОСОБА_6 - змінити.
Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_6 рахувати з 08.10.2014 року.
Відповідно до вимог ч.5 ст. 72 КК України, термін перебування під вартою ОСОБА_6 з 08.10.2014 року по 09.07.2015 рік та з 05.10.2015 року по 28.03.2016 рік, проводити з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
В решті вирок суду залишити без змін.
На ухвалу суду може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ на протязі 3-х місяців, з моменту її оголошення, а засудженими в той же строк з моменту вручення йому копії судового рішення.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4
Згідно з оригіналом: