Справа № 466/6603/16-к
У Х В А Л А

31 серпня 2016 року м.Львів
Слідча суддя Шевченківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові скаргу ОСОБА_4 на бездіяльність керівника Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_5 та зобов`язання до вчинення дій, -
встановила:
ОСОБА_4 25.07.2016р. звернувся до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова зі скаргою на бездіяльність керівника Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_6 , в якій просить зобов`язати керівника Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_5 негайно внести відомості про кримінальне правопорушення у ЄРДР та розпочати досудове розслідування за ч.1 cm.375 КК України проти судді Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_7 та повідомити належним чином заявника про внесення відомостей у ЄРДР.
В обґрунтування скарги покликається на те, що 13.06.2016 р. ним скеровано на адресу ГПУ заяву від 13.06.2016 р. про вчинення суддею Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_7 кримінального правопорушення, за ознаками ст.375 КК України. 02.07.2016 р. ним отримано лист-відповідь начальника першого наглядового відділу управління наглядової діяльності у кримінальних провадженнях слідчих органів прокуратури ГПУ ОСОБА_8 від 23.06.2016 р. №17/7р про те, що його звернення направлено заступнику прокурора Львівської області ОСОБА_9 16.07.2016 р. він отримав лист-відповідь начальника відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях прокуратури Львівської області ОСОБА_10 від 30.06.2016 р. про те, що його звернення скеровано керівнику Львівської місцевої прокуратури №2. 16.07.2016 р. ним отримано лист-відповідь керівника Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_5 від 05.07.2016 р. про те, що із заяви не вбачається жодних об`єктивних даних, які б свідчили про вчинення протиправних діянь суддею Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_7 , а тому викладені у ній відомості не підлягають внесенню до ЄРДР, в порядку, передбаченому ст.214 КПК України. Вважає такі дії керівника Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_5 бездіяльністю, грубим порушенням норм КПК України, а тому звернувся до слідчого судді з відповідною скаргою.
Заявник ОСОБА_4 належним чином повідомлявся про розгляд скарги на 01.08.2016 р. о 17:00 год., на 11.08.2016 р. о 11:00 год., на 31.08.2016 р. на 09:30 год. У викликах до суду ОСОБА_4 вказувалось на те, що його явка є обов`язковою.

Згідно ч.3 ст. 306 КПК України, розгляд скарг на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування здійснюється за обов`язкової участі особи, яка подала скаргу, чи її захисника, представника та слідчого чи прокурора, рішення, дії чи бездіяльність яких оскаржується.
Проте, на жодне судове засідання ОСОБА_4 не з`явився.

За таких обставин, виходячи зі засад диспозитивності і розумних строків, закріплених в ст.ст. 26, 28 КПК України, яким повинно відповідати кримінальне провадження, а саме, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачений цим Кодексом, та що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки, враховуючи що згідно ч.2 ст.307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про скасування рішення слідчого чи прокурора, зобов`язання припинити дію, зобов`язання вчинити певну дію та про відмову у задоволенні скарги, слідчий суддя, заслухавши думку прокурора, вважав за можливе розглянути скаргу за відсутності ОСОБА_4 .
Крім того відповідно до вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція) справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку.
Отже, вважаю за доцільне провести розгляд скарги у його відсутності.

Прокурор в судовому засіданні проти доводів скарги заперечив повністю, просив відмовити в задоволенні скарги.
Заслухавши думку прокурора, оглянувши матеріали скарги, вважаю, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
У даній справі встановлено, що ОСОБА_4 13.06.2016р. подав у ГПУ заяву про вчинення суддею Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_7 кримінального правопорушення, за ознаками ст.375 КК України. Вказана заява була скерована за належністю до Львівської місцевої прокуратури № 2.
16.07.2016 р. ОСОБА_4 отримав лист-відповідь керівника Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_5 від 05.07.2016 р. про те, що із заяви не вбачається жодних об`єктивних даних, які б свідчили про вчинення протиправних діянь суддею Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_7 , а тому викладені у ній відомості не підлягають внесенню до ЄРДР, в порядку, передбаченому ст.214 КПК України
Відповідно до ч.1 ст.303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені : …бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником.
За ст.2 КПК України - завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ч.1 ст.214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування.
Частиною 4 цієї статті передбачено, що слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається.
Відповідно до п.4, 5 ч.5 ст.214 КПК України та п.п.4, 5 п.2.1 Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України №69 від 17.08.2012р. (із змінами затвердженими наказами Генерального прокурора України від 14.11.2012 № 113, від 25.01.2013 № 13, від 25.04.2013 № 54, від 09.09.2014 № 95) до Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться відомості про короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела, його попередню правову кваліфікацію із зазначенням статті (частин статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Визначення приводів і підстав для початку досудового розслідування також наведено і в постанові Пленуму Верховного Суду України від 4 червня 2010 р. № 6 "Про деякі питання, що виникають під час розгляду судами України скарг на постанови органів дізнання, слідчого, прокурора про порушення кримінальної справи".
Системний аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що слугувати підставою внесення до ЄРДР та початку досудового розслідування можуть не будь-які заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення, а лише ті, у яких зазначені фактичні обставини, що можуть свідчити про вчинення саме кримінального правопорушення, вказувати на наявність ознак складу злочину.
Такий висновок слугує гарантією кожній особі від необґрунтованого обвинувачення та процесуального примусу.
Частиною 2 ст.126 Конституції України визначено гарантії незалежності і недоторканності суддів, згідно з якими вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, що означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення. Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на весь час обіймання ними посади судді.
Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 1 грудня 2004р. № 19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 18 червня 2007р. № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів) послідовно підтвердив викладені ним правові позиції щодо гарантій незалежності суддів з урахуванням міжнародних стандартів, закріплених у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950р., ратифікованій Верховною Радою України 17 липня 1997р., та в низці інших міжнародних документів, а саме: "Основні принципи незалежності судових органів", ухвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985р. та 40/146 від 13 грудня 1985р. Генеральної Асамблеї ООН, "Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів", затверджені 24 травня 1989р. Резолюцією 1989/60 Економічної і Соціальної Ради ООН, Європейська хартія "Про статус суддів" від 10 липня 1998р., Рекомендації № (94) 12 Комітету міністрів Ради Європи "Незалежність, дієвість та роль суддів" від 13 жовтня 1994р.
Зокрема, у справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень ч.ч.1, 2 ст.126 Конституції України та ч.2 ст.13 Закону України «Про статус суддів» (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) від 1 грудня 2004 р. № 19-рп/2004 Конституційний Суд України визначив, що «недоторканність суддів - один із елементів їхнього статусу. Вона не є особистим привілеєм, а має публічно-правове призначення - забезпечити здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом". Відповідно до положення ч.1 ст.126 Конституції України зміст недоторканності суддів як умови виконання ними професійних обов`язків не обмежується визначеною у ч.3 цієї статті гарантією, згідно з якою суддя не може бути без згоди Верховної Ради України затриманий чи заарештований до винесення обвинувального вироку судом.
Згідно вимог чинного законодавства, законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.
Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.
У Висновку № 3 (2002) згаданої Консультативної ради щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, зазначено, що за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, які пред`являються їм у зв`язку з добросовісним здійсненням ними своїх функцій. Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.
Тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункт 66 Рекомендацій CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки).
VII Конгрес ООН по запобіганню злочинності і поводженню з правопорушниками 1985 р. схвалив Основні принципи незалежності судових органів, де проголошується, що незалежність судових органів гарантується державою і закріплюється в Конституції або законах країни; судові органи вирішують передані їм справи неупереджено, на підставі фактів і відповідно до закону, без будь-яких обмежень, неправомірного впливу, спонукання, тиску, погроз або втручання прямого чи непрямого з будь-якого боку і з будь-яких причин; незалежність судових органів дає їм право і вимагає від них забезпечення справедливого ведення судового розгляду і додержання прав сторін.
Втручанням у діяльність судових органів слід розуміти вплив на суддю у будь-якій формі (прохання, вимога, вказівка, погроза, підкуп, насильство, критика судді в засобах масової інформації до вирішення справи у зв`язку з її розглядом тощо) з боку будь-якої особи з метою схилити його до вчинення чи невчинення певних процесуальних дій або ухвалення певного судового рішення. При цьому не має значення, за допомогою яких засобів, на якій стадії процесу та в діяльність суду якої інстанції здійснюється втручання.
Поки рішення суду зберігає законну силу, не можна ставити під сумнів його правосудність, крім того не може бути підставою для притягнення судді до відповідальності і скасування в установленому порядку судових рішень, оскільки суддя міг діяти добросовісно та за своїм внутрішнім переконанням.
Незгода з рішеннями суду сама по собі не може вказувати на наявність в діях судді упередженості. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається.
Згідно з положенням ч. 2 ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Це стосується і визначеного ст. 55 Конституції України права на судовий захист. Зниження рівня гарантій незалежності суддів опосередковано може призвести до обмеження можливостей реалізації права на судовий захист (п.п. 1.2, 1.3, 4.2, 4.3). Аналогічні роз`яснення змісту гарантій незалежності й недоторканності суддів надано у постанові Пленуму Верховного Суду України "Про незалежність судової влади" від 13 червня 2007р.
Спеціальний статус судді зумовлений виконанням професійними суддями конституційної функції здійснення правосуддя, в зв`язку з чим притягнення судді до юридичної відповідальності має певні особливості.
Незгода учасника судового процесу з прийнятим рішенням чи діяльністю судді щодо розгляду справи не може бути приводом реєстрації до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення на підставі заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення, в яких висловлюється така незгода.
Згідно ст.11 КК України злочином є передбачене Кримінальним кодексом України суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину.
Як видно із матеріалів скарги ОСОБА_4 , він не погоджується з рішення судді Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_11 , вважає, що суддя ухвалила завідомо неправосудне рішення.
Як встановлено при розгляді скарги, відомості, які викладені у поданій ОСОБА_4 заяві дійсно не містять достатніх обставин, які б свідчили про вчинення саме кримінального правопорушення суддею Галицького районного суду м. Львова.
Слід також зауважити, що склад злочину, передбачений ч.1 ст.375 КК України (постановлення суддею завідомо неправосудного вироку, рішення, ухвали або постанови), про вчинення якого суддею Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_7 вказує ОСОБА_4 , є формальним, тому його об`єктивна сторона вичерпується вчиненням певних дій, які являють собою постановлення неправосудного судового акту.
Неправосудним є такий судовий акт, що не відповідає вимогам законності та обґрунтованості.
Враховуючи вищенаведені обставини та правові норми вважаю, що вказані ОСОБА_4 у заяві від 13.06.2016р. про вчинення злочину відомості не містять обставин, які можуть свідчити про вчинення суддею Галицького районного суду м.Львова злочину, передбаченого ч.1 ст.375 КК України, зумовлені незгодою з прийнятим суддею рішенням.
Дії керівника Львівської місцевої прокуратури №2 щодо невнесення до ЄРДР відомостей про злочин на підставі заяви ОСОБА_4 13.06.2016 р. з огляду на зазначені обставини, вважаю правомірними, такими, що не суперечать вимогам ст.ст.2,214 КПК України.
У задоволенні скарги слід відмовити.
Керуючись ст.ст.214,303,304,306,307,309,376 КПК України, слідча суддя, -
ухвалила:
у задоволенні скарги ОСОБА_4 на бездіяльність керівника Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_5 та зобов`язання до вчинення дій - відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Суддя ОСОБА_1