Справа № 466/7960/15-к
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27.07.2016 р. м. Львів

Галицький районний суд м. Львова в складі колегії:
головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарях ОСОБА_4 , ОСОБА_5
з участю прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8
захисника ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 0000334 від 21.03.2013 р. про обвинувачення:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженеця с. Утішків, Буського району Львівської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, зокрема 16.06.2011 року Сихівським районним судом м. Львова за ч.2 ст.185 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки, на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання із встановленням іспитового строку на 2 роки, та востаннє 23.09.2015 року Сихівським районним судом м. Львова за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 (трьох) місяців арешту, на психіатричному та наркологічному обліку не перебуває,
у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч.4 ст.190 КК України -
в с т а н о в и в:
Обвинувачений ОСОБА_8 у грудні 2012 року, у невстановлений досудовим розслідуванням день та час та у невстановленому місці, за попередньою змовою групою осіб, шляхом повідомлення невстановленим особам своїх анкетних відомостей, у співучасті із ними, підробив офіційний документ, який видається установою, яка має право видавати такі документи, і який надає права, а саме, свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 від 20.03.2000 року на ім`я ОСОБА_8 № Г-00091, видане на підставі розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради № 301 від 17.03.2000 р., свідомо розуміючи, що такі приміщення йому ніколи не належали та не належать, з метою його подальшого використання.
Таким чином, ОСОБА_8 вчинив підроблення офіційного документа, який видається установою, яка має право видавати такі документи, і який надає права, з метою його використання підроблювачем, за попередньою змовою групою осіб, тобто кримінальне правопорушення (злочин), передбачене ч. 3 ст. 358 КК України.
Крім цього, 31.01.2013 року обвинувчений ОСОБА_8 перебуваючи неподалік Львівського обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації а експертної оцінки», що у м. Львові, по вул. Липинського, 54 отримав від невстановленої особи завідомо підроблені документи про право власності на нежитлові приміщення, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: технічний паспорт та свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 від 20.03.2000 року на ім`я ОСОБА_8 № Г-00091 з метою подальшої незаконної реєстрації права власності на нежитлові приміщення за собою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Цього ж дня, обвинувачений ОСОБА_10 близько 11:30 год. звернувся до головного спеціаліста Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_11 , яка знаходилась на своєму робочому місці, що у м. Львові, по вул. Липинського, 54 і якій надав заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, копію паспорта та ідентифікаційного коду громадянина ОСОБА_8 , та вищезгадані підроблені технічниий паспорт та свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення, на підставі яких ОСОБА_11 шляхом внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно прийняла рішення про державну реєстрацію права власності на згадані нежитлові приміщення за Тарчанином СЛ.
Таким чином, ОСОБА_8 вчинив використання завідомо підроблених документів, тобто кримінальне правопорушення (злочин), передбачене ч.4 ст.358 КК України.
Також, обвинувачений ОСОБА_8 , продовжуючи свою злочинну діяльність, будучи раніше судимим за вчинення злочинів проти власності, повторно, за попередньою змовою із невстановленими особами, діючи як співвиконавець, з корисливих мотивів, з метою фіктивного продажу приміщень, що за адресою: АДРЕСА_2 , які йому насправді ніколи не належали та згідно відомостей ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» та ЛКП «Старий Львів» не є виділеними та не перебувають у приватній власності, 05.02.2013 року та 06.02.2013 року шляхом обману, через повідомлення неправдивих відомостей зацікавленим особам з приводу набуття ним права власності на нежитлові приміщення, що за адресою: АДРЕСА_2 , представляючись братом жінки на ім`я « ОСОБА_12 », яка ніби то є первинним власником цих приміщень, на якого вони лише у встановленому законом порядку оформленні, в приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса ЛМНО ОСОБА_13 , що у АДРЕСА_3 , уклав як продавець, договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 з ціною продажу у 800 000 гривень із покупцями ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , тим самим у співучасті із невстановленими особами, заволодівши їхніми коштами у загальній сумі 800 000 гривень, що є особливо великим розміром.
Таким чином, ОСОБА_8 вчинив заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, в особливо великому розмірі, тобто кримінальне правопорушення (злочин), передбаченого ч.4 ст. 190 КК України.
Відповідно ст.129 Конституції України, ст.7 КПК України, основними засадами судочинства в Україні - є верховенство права, законність, рівність усіх учасників судового розгляду перед законом і судом; повага до людської гідності.

Ухвалення судом вироку Іменем України є свідченням того, що саме держава Україна в особі суду надає правову оцінку особі та вчиненому нею діянню; вирок суду повинен бути ухвалений судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими та оціненими під час судового з точки зору їх належності , допустимості і достовірності; сукупність доказів повинна бути достатньою та взаємнозв`язаною для прийняття законного, обґрунтованого вмотивованого судового рішення.

Норма статті 370 КПК України визначає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.

З врахуванням норм ст. ст. 368, 370 КПК України, що регулюють застосування норм матеріального та процесуального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених кримінальним процесуальним законом, колегія суддів, ухвалюючи вирок в даній справі, безпосередньо дослідивши під час судового розгляду та оцінивши з точки зору належності, допустимості і достовірності доказів, прийшла до висновку про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчинені інкримінованих йому кримінальних правопорушень, з огляду на наступне.

При цьому, колегія суддів виходить із положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України, від 17 липня 1997 року, норм Конституції України, КПК України, які визначають права і свободи кожного, хто перебуває під юрисдикцією членів Ради Європи, які підписали означену конвенцію, держави, яка ратифікувала її у встановленому Законом порядку, та гарантують кожному права і свободи , визначені в розділі 1 Конвенції та розділу У111 Конституції України.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень (злочинів) не визнав повністю.
По суті вчинення кримінальних правопорушень (злочинів) обвинувачений ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що взимку 2012-2013 року його знайомий ОСОБА_16 , з яким останній перебував у дружніх відносинах на протязі 4-5 років, звернувся до нього з проханням допомогти особі на ім`я ОСОБА_17 переоформити право власності на нежитлове приміщення у АДРЕСА_2 . Необхідність здійснення переоформлення саме на ім`я ОСОБА_8 . ОСОБА_16 пояснив наявністю у нього проблем із паспортом. З особою на ім`я ОСОБА_17 обвинувачений до події, яка є предметом розгляду, знайомим не був. В подальшому, домовившись з ОСОБА_17 у телефонному режимі про час та місце зустрічі, обвинувачений ОСОБА_8 прибув на таку на перехрестя вулиць Стрийської та ОСОБА_18 з метою вирішення питання переоформлення права власності на нежитлове приміщення. На прохання ОСОБА_17 обвинувачений надав йому копію паспорту та ідентифікаційного коду. Прізвище ОСОБА_17 обвинуваченому ОСОБА_8 невідоме. Козак ОСОБА_19 та ОСОБА_17 спільно запевнили обвинуваченого, що у факті переоформлення права власності немає нічого незаконного. Винагороду за вказані дії не пропонували. Наступна зустріч з ОСОБА_17 відбулась в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», де обвинувачений ОСОБА_8 за вказівкою ОСОБА_17 заповнював документи та підходив до реєстратора. У приміщенні ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» ОСОБА_17 особисто нічого не заповнював та не підписував. Оскільки, на документах містились всі необхідні реквізити, то в обвинуваченого ОСОБА_8 не виникало сумнівів щодо їх достовірності та законності. В подальшому ОСОБА_8 звернувся із вказаними документами до головного спеціаліста Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_11 та заповнивши необідні документи, подав такі останній для внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Через деякий час, йому подзвонили та сказали, що необхідно їхати до нотаріуса. По дорозі до нотаріуса «Валєра» повідомив ОСОБА_20 , що якщо в покупців будуть виникати питання щодо приміщення, йому необхідно сказати, що приміщення належало його сестрі « ОСОБА_12 », проте в подальшому переоформлено на нього. Процес укладення договору зводився до підписання такого та отримання коштів від покупців ОСОБА_14 та ОСОБА_21 . Останні поставили гроші на стіл, ОСОБА_17 забравши їх з поверхні стола, розпочав перерахунок таких, частину суми віддавши нотаріусу. ОСОБА_8 повідомив, що передивлявся документи, які підписував у нотаріуса та розумів їх значення, крім цього, запевняв покупців, що приміщення належить йому У момент коли ОСОБА_17 здійснював перерахунок коштів, отриманих в результаті укладення договору купівлі-продажу, обвинувачений ОСОБА_8 , за вказівкою ОСОБА_17 покинув кабінет нотаріуса. Приміщення, яке було предметом згаданого договору, обвинувачений ніколи особисто не бачив, адресу за якою знаходиться вказане нежитлове приміщення у АДРЕСА_2 останній дізнався з документів, які підписував в процесі набуття права власності. Коли він побачив велику суму грошових коштів, зрозумів, що дії « ОСОБА_17 » можуть бути незаконними, проте жодних заходів щодо попередження про це покупців не вжив. Він особисто підписував угоду купівлі-продажу вказаного нежитлового приміщення у нотаріуса, покупці розрахувалися та поклали гроші на стіл. Кожен з покупців заплатив по 50000 доларів США за вказане приміщення за угодою. Стверджує, що він сам грошей не брав, а всі гроші забрав ОСОБА_22 , який мав йому потім подзвонити але не подзвонив. Грошей за свою допомогу він не брав, про те, що приміщення перебуває у комунальній власності він також не знав. Довіряв своєму знайомому ОСОБА_23 та його знайомому ОСОБА_17 , просто хотів допомогти людям. Через певний період часу обвинуваченому зателефонувала матір та повідомила, що його розшукують невідомі особи. Отримавши від матері контактний номер телефону зазначених осіб, обвинувачений ОСОБА_8 виявив, що серед них був ОСОБА_24 , та попередньо домовившись у телефонному режимі, прибув на зустріч із такими. Останні розпитували чому він здійснив продаж приміщення, яке йому не належало, а також з`ясовували де перебувають ОСОБА_16 та ОСОБА_17 . Обвинувачений ОСОБА_8 у відповідь повідомив, що про обставини незаконного продажу приміщення та місцеперебування ОСОБА_25 і ОСОБА_17 йому нічого невідомо, оскільки такі не відповідають на телефонні дзвінки. В подальшому, обвинувачений ОСОБА_8 був доставлений зазначеними особами у відділ міліції, де він надав всю інформацію, якою володів. Стверджує, що документи були як справжні він нічого не запідозрив, що його ОСОБА_26 підставив. Особу на ім`я ОСОБА_12 він ніколи не бачив, повідомляти покупцям про те, що це його сестра йому сказали так говорити ОСОБА_27 та ОСОБА_22 . Підтвердив, що рахував гроші у нотаріуса при розрахунку, а потім ОСОБА_22 сказав йому вийти і він пішов. Стверджує, що нічого не знав, що все фальшиве, і вони обманюють всіх.
Суд вважає, що факт скоєння кримінальних правопорушень та винність обвинуваченого у вчиненні злочинних дій, передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч.4 ст.190 КК України, не зважаючи на заперечення своєї винуватості обвинуваченим, його вина також повністю доводиться наступними зібраними та дослідженими у кримінальному проваджені наступними доказами:
- показами даними у судовому засіданні потерпілої ОСОБА_28 , яка пояснила, що в кінці 2013 року з метою здійснення підприємницької діяльності мала намір придбати нежитлове приміщення, яке знаходиться на АДРЕСА_4 . Вартість вказаного приміщення становила 100 тисяч доларів США. У зв`язку із цим вона надала у розпорядження свому синові ОСОБА_29 зазначену суму та на підставі довіреності уповноважила останнього діяти від її імені. Купівля приміщення відбувалась спільно із потерпілою ОСОБА_14 .. Особистої участі в укладенні договору купівлі-продажу потерпіла ОСОБА_28 не брала. Приблизно, через два місяці, зі слів сина ОСОБА_21 , потерпіла дізналась, що продаж був здійснений незаконно, а саме особами, які не володіли правом власності на вказане приміщення. Після виявлення зазначених обставин потерпіла ОСОБА_28 уповноважила сина перепродати зазначене нежитлове приміщення, оскільки мала намір придбати інше. На момент здійснення перепродажу потерпіла ОСОБА_28 володіла інформацією, що документи, на підставі яких було набуто право власності підроблені.

- показами даними у судовому засіданні потерпілою ОСОБА_14 , яка показала, що в лютому 2013 року з метою нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення у АДРЕСА_2 , прибула до нотаріуса разом із майбутнім співвласником ОСОБА_30 та особою, яка здійснювала пошук вказаного приміщення ОСОБА_24 .. Кошти в розмірі 50000 доларів США на купівлю вказаного приміщення потерпіла ОСОБА_14 отримала від батька в якості подарунка на день народження, для подальшого ведення підприємницької діяльності. У службовому кабінеті нотаріуса на них очікував обвинувачений ОСОБА_8 та ще один невідомий мужчина. В подальшому, ОСОБА_8 повідомив, що саме він є власником вказаного приміщення. При укладенні договору купівлі-продажу, зі сторони покупців його підписали потерпіла ОСОБА_14 та ОСОБА_31 , обвинувачений ОСОБА_8 підписав вказаний договір, як продавець. Однією з істотних умов згаданого договору була його ціна у сумі 100 тисяч доларів США, на виконання якої потерпіла ОСОБА_14 та ОСОБА_31 заплатили кошти у сумі 50 000 тисяч доларів США кожен. Підписавши договір, гроші у сумі 50 тисяч доларів США потерпіла ОСОБА_14 поставила на стіл, хто саме забрав їх зі столу не пригадує, або ОСОБА_8 або інший невідомий мужчина. Так, ОСОБА_8 , перебуваючи в приміщенні нотаріуса запевняв її та ОСОБА_32 , що нежитлове приміщення по АДРЕСА_2 належить його сестрі, проте документально оформлено на нього та жодних проблем із вказаним приміщенням немає. Під час укладення вказаного договору купівлі-продажу, ОСОБА_14 була впевнена, що приміщення належить ОСОБА_8 та що жодних проблем з документами на приміщення немає. В подальшому, потерпіла ОСОБА_14 від батька дізналася, що вказане приміщення не належить ОСОБА_8 .. Перед здійсненням купівлі згаданого приміщення, таке було оглянуте потерпілою ОСОБА_14 тільки ззовні. Нотаріус був присутнім при передачі коштів та запевнив у достовірності документів.

- показами даними у судовому засіданні свідком ОСОБА_11 , яка повідомила, що вона працювала на посаді головного спеціаліста Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, що по вул. Липинського, 54 у м. Львові. 31.01.2013 до неї звернувся ОСОБА_8 , яким було подано оригінал і копія свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , технічного паспорту на вказане приміщення, копію паспорта громадянина України та ідентифікаційного коду, заява про внесення відомостей в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно заповнену та підписану ОСОБА_8 . На підставі вказаного пакету документів нею в Державному реєстрі зареєстровано право власності на вказана нежитлове приміщення за ОСОБА_8 . В подальшому, ОСОБА_11 виявила, ще приміщення по АДРЕСА_2 не існує, та повідомила про це своє керівництво. Згідно відповіді з БТІ приміщення за вказаною адресою перебуває у комунальній власності, яка в БТІ не була зареєстрована. Надсилала інший запит в Шевченківську районну державну адміністрацію, звідки їй повідомили, що розпорядженя, вказане в свідоцтві на право власності на вказане приміщеня, яке пред`являв ОСОБА_8 не стосується вказаного приміщення на АДРЕСА_5 . Коли їй був наданий пакет документів ОСОБА_8 для оформлення права власності на вказане приміщеня, ознак підроблення документів не було.
- показами даними у судовому засіданні свідком ОСОБА_13 , який пояснив, що є приватним нотаріусом, здійснював свою діяльність в 2012-2013 роках у АДРЕСА_3 . До нього в лютому 2013 року зателефонував його знайомий ОСОБА_33 та повідомив, що його друзі бажають купити приміщення, після чого невідомий чоловік приніс йому копії документів на приміщення, які після перевірки по реєстрах жодних підозр в нього не викликали. В лютому 2013 року до нього в офіс приїхали покупці, а саме: ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , який представляв інтереси потерпілої ОСОБА_28 по довіреності та продавець ОСОБА_34 ще з одною невідомою особою чоловічої статті. ОСОБА_34 підтвердив, що приміщення належить йому, та перечитавши договір купівлі-продажу кожна із сторін його підписала. Після цього ОСОБА_15 та ОСОБА_14 витягнули грошові кошти у валюті долари США, яку суму йому невідомо та передали їх ОСОБА_35 , що відбувалось далі він не бачив оскільки вийшов з кімнати.
- показами даними у судовому засіданні свідком ОСОБА_24 , який показав, що в січні 2013 року маклером ОСОБА_36 йому було запропоновано придбати нежитлове приміщення, яке знаходиться на АДРЕСА_2 . Маклер повідомив, що зазначене приміщення перебуває у власності жінки на ім`я ОСОБА_37 , та надав останній номер телефону ОСОБА_24 .. В подальшому, свідок ОСОБА_24 , попередньо домовившись у телефонному режимі, прибув на зустріч із зазначеною жінкою на вулицю Суботівську у м. Львові. При зустрічі ОСОБА_37 стверджувала, що вказане приміщення належить їй, в подальшому повідомила, що таке перебуває у власності її брата ОСОБА_38 . Свідок ОСОБА_24 мав намір придбати вказане приміщення спільно із партнерами ОСОБА_14 та ОСОБА_30 , а саме, після купівлі такого останніми, вступити у ведення підприємницької діяльності часиною коштів. Обговорюючи умови купівлі приміщення, ОСОБА_24 попросив ОСОБА_39 пред`явити документи на вказане приміщення. Остання повідомила, що наступного дня її брат привезе документи до нотаріуса визначеного ОСОБА_24 .. В подальшому, ОСОБА_24 разом з товаришем, який помер та ОСОБА_40 батьком потерпілої ОСОБА_14 провели зовнішній та внутрішній огляд зазначеного приміщення. Вероніка при огляді приміщення була відсутньою, пояснивши неможливість прибуття сімейними обставинами. В зазначеному приміщенні перебувала прибиральниця, яка уможливила доступ до такого. В подальшому, після проведення огляду, ОСОБА_24 зателефонував ОСОБА_41 та підтвердив намір придбання приміщення. Через два тижні ОСОБА_24 зателефонував нотаріус ОСОБА_13 і повідомив, що ОСОБА_8 та ОСОБА_17 надали йому для перевірки документи на приміщення, яке знаходиться на вулиці Пильникарській у м. Львові. Здійснивши перевірку документів нотаріус ОСОБА_13 підтвердив, що такі відповідають чинному законодавству. Укладення договору купівлі-продажу відбувалось у приміщенні кабінету нотаріуса ОСОБА_13 на вулиці Замарстинівській у м. Львові. Сторону продавця, як власник представляв обвинувачений ОСОБА_8 в супроводі ОСОБА_17 . ОСОБА_8 запевнив, що приміщення на праві власності належить саме йому. Сторона покупців була представлена в особах потерпілої ОСОБА_14 та ОСОБА_21 , які після підписання договору в рівних частках надали ОСОБА_8 та ОСОБА_17 суму у розмірі 50 тисяч доларів США кожен. При передачі коштів у кабінеті нотаріуса були присутні: нотаріус ОСОБА_13 , його секретар, обвинувачений ОСОБА_8 , особа, яка здійснювала супровід обвинуваченого ОСОБА_17 , ОСОБА_31 , потерпіла ОСОБА_14 , батько потерпілої - ОСОБА_42 та свідок ОСОБА_24 .. Кошти з поверхні стола спільно забрали ОСОБА_8 і ОСОБА_17 , перерахунок здійснювали також спільно. Обвинувачений ОСОБА_8 повідомив, що ключі від приміщення, яке було предметом договору купівлі-продажу, знаходяться у Вероніки. Вероніка у телефонному режимі повідомила, що надасть такі після того, коли його остаточно звільнять орендарі.. В подальшому, потерпілій ОСОБА_14 зателефонували з управління та повідомили, що документи на приміщення, придбане нею спільно із ОСОБА_30 , не відповідають вимогам чинного законодавства. ОСОБА_24 прибув в управління та надавав покази в якості свідка. Після виявлення факту незаконного продажу приміщення свідок ОСОБА_24 зустрічався з обвинуваченим ОСОБА_8 з метою з`ясування обставин здійснення такого. ОСОБА_8 повідомив, що йому за вказані послуги заплатили 300 доларів США.. Коли саме свідку ОСОБА_24 стало відомо про недостовірність документів останній не пригадує.

- даними заяви про вчинення кримінального правопорушення з додатками;
- даними відповіді з ЛКП «Старий Львів» від 22.03.2013 р., згідно якої квартира АДРЕСА_6 відсутня. Згідно поверхового плану будинку така колись існувала, але в даний час вона використовується як лабораторія від 1-ї Міської клінічної лікарні;
- даними відповіді з Шевченківської районної адміністрації від 29.03.2013 р., згідно якої встановлено, що за № 301 у Шевченківській районній адміністрації Львівської міської ради зареєстровані розпорядження «Про надання допомоги на поховання» від 23.03.2000 р.. Від 17.03.2000 р. за № 271 зареєстровано розпорядження голови районної адміністрації «Про оформлення права власності на квартиру», однак квартира АДРЕСА_6 та прізвища ОСОБА_8 у документі не вказано;
- даними відповіді з відділу приватизації державного житлового фонду Шевченківського району м. Львова, згідно якої встановлено, що свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 20.03.2000 р. на нежитлові приміщення по АДРЕСА_2 на прізвище ОСОБА_8 не видавалося;
- даними вилученої у відділі державної реєстрації речових прав на нерухоме майн реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції реєстраційної справи на квартиру АДРЕСА_6 , зокрема карткою прийому заяв № НОМЕР_2 в якій вказано, що заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень подана ОСОБА_8 разом з свідоцтвом про право власності № НОМЕР_1 від 20.03.2000 р., технічний паспорт №139 від 23.04.2000; заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за підписом ОСОБА_43 ; карткою прийому заяви №187735, в якій є запис ОСОБА_8 про особисте отримання оригіналів документів;
- даними висновку почеркознавчої експертизи №6/398 від 05.09.2013, згідно якого підпис у заяві №102619 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень виконаний ОСОБА_8 ;
- даними вилучених у КП «БТІ та ЕО» документів на квартиру у АДРЕСА_2 . Так згідно інформації ОКП «БТІ та ЕО» реєстраційна справа на квартиру АДРЕСА_6 не виготовлялась; згідно витягу реєстру прав власності на нерухоме майно від 12.05.2010 будинок по АДРЕСА_4 належить територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради на підставі рішення Шевченківського райвиконкому м. Львова № 192 від 14.04.1987 р.; згідно ухвали Львівської міської ради № 3426 від 25.03.2010 р. КП Львівська 1-а міська клінічна лікарня імені князя Лева для здійснення медичної практики надано в оренду терміном до 31.01.2015 р. нежитлові приміщення на АДРЕСА_5 (підвал площею 30,8 м. кв. та 1-го поверху площею 105,7 м. кв.; договором оренди № Г-7555 нерухомого майна, згідно якого управління комунальне власності департаменту економічної політики Львівської міської ради надало Львівській 1-шій міській клінічній лікарні імені князя Лева в оренду нежитлові приміщення загальною площею 136,5 м. кв. першого поверху та підвалу по АДРЕСА_4 терміном до 31.01.2015 року.
- даними вилучених правовстановлюючих документів на квартиру, розташовану по АДРЕСА_2 та інших документів поданими приватному нотаріусу ОСОБА_13 при укладенні договору купівлі-продажу від 06.02.2013 р. Згідно договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 06.02.2013 р. ОСОБА_8 продав а ОСОБА_15 від імені ОСОБА_28 та ОСОБА_14 купили нежитлове приміщення та підвал по АДРЕСА_2 за 800 000 гривень. Згідно оригіналу свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення № НОМЕР_1 від 20.03.2000 р. нежитлові приміщення по АДРЕСА_2 належать на праві приватної власності ОСОБА_8 на підставі розпорядження Шевченківської адміністрації №301 від 17.03.2000 р. Згідно заяви від 05.02.2013 р. ОСОБА_8 завіреної нотаріусом - ОСОБА_8 цією заявою стверджує, ще нежитлове приміщення по АДРЕСА_2 належить йому особисто;
- даними висновку почеркознавчої експертизи № 6/338 від 12.08.2015 р., згідно якого рукописні записи та підпис від імені ОСОБА_8 в графі «Продавець» договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 06.02.2013 по АДРЕСА_2 - виконані ОСОБА_8 .
Оцінюючи показання потерпілих та свідків, суд надає їм віри, оскільки вони знаходяться у об`єктивному взаємозв`язку з іншими матеріалами справи, нічим не спростовані, доповнюються іншими доказами.
Разом з тим, оцінюючи покази потерпілої ОСОБА_28 в частині суми заподіяної їй шкоди в розмірі 100000 доларів США, суд не приймає їх до уваги, оскільки такі спростовуються показами потерпілої ОСОБА_14 та свідка ОСОБА_24 , які в судовому засіданні чітко вказали, що ОСОБА_15 після укладення договору купівлі- продажу надав продавцю грошові кошти в сумі 50 000 доларів США. Крім цього, вказане підтверджується договором купівлі продажу від 06.02.2013 р., згідно якого загальна сума купівлі нежитлових приміщень склала 800 000 гривень, що на час укладення договору було еквівалентно 100 000 доларів США.
Заперечення своєї вини обвинуваченим суд відхиляє, оскільки вони спростовуються об`єктивними доказами у справі, є способом захисту обвинуваченого. Зокрема, судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 усвідомлюючи те, що він ніколи не був власником нежитлових приміщень по АДРЕСА_2 , та навіть, згідно наданих ним показів, не знав де знаходяться вказані приміщення, подав в державну реєстраційну службу підроблені документи на вказані приміщення, зміст яких ним був прочитаний та усвідомлений, в подальшому, ОСОБА_8 неодноразово стверджував нотаріусу ОСОБА_13 , свідкам ОСОБА_44 та покупцям ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , що він є власником вказаних приміщень, при цьому повідомляючи, що вони належать його сестрі « ОСОБА_12 », якої у ОСОБА_8 ніколи не було. При виконанні своїх злочинних дій ОСОБА_8 постійно перебував з невідомою особою на ім`я « ОСОБА_22 », про яку крім імені більші нічого не знає, та незважаючи на це надав йому копії своїх особистих документів виконував всі його вказівки, зокрема заповнював необхідні для досягнення злочинно мети документи, ставив в них підписи та подавав в установи. В подальшому, після побаченої великої суми грошових коштів та запідозривши, згідно наданих показів, про можливу фіктивність укладеного ним договору купівлі-продажу, ОСОБА_8 у разі його необізнаності в протиправності своїх діянь, повинен був повідомити про це покупців, однак цього не зробив, що свідчить про його повну обізнаність та усвідомлення вчиненого. Крім цього, суд вважає недостовірними покази ОСОБА_8 щодо безкорисності всіх його дій, ніби то просто для надання допомоги на прохання знайомого, з яким він навіть не підтримував дружніх відносин.
Оцінюючи докази у їх сукупності, суд вважає, що факт вчинення кримінальних правопорушень та вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні злочинних дій, передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України та ч.4 ст.190 КК України, доведені повністю.
Оцінюючи докази в їх сукупності суд визнає їх допустимими, належними, достатніми та достовірними і такими, які об`єктивно і повно доводять вину обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.3, 4 ст. 358, ч.4 ст.190 КК України.
Дії обвинуваченого ОСОБА_8 слід кваліфікувати за ч. 3 ст. 358 КК України оскільки він вчинив підроблення офіційного документа, який видається установою, яка має право вндавати такі документи, і який надає права, з метою його використання підроблювачем, за попередньою змовою групою осіб.
Також дії обвинуваченого ОСОБА_8 слід кваліфікувати за ч. 4 ст. 358 КК України, оскільки він вчинив використання завідомо підроблених документів.
Дії обвинуваченого ОСОБА_8 слід також кваліфікувати за ч.4 ст.190 КК України, так як він вчинив заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, в особливо великому розмірі.

Суд, призначаючи покарання обвинуваченому, відповідно до ст. 65 КК України, враховує його особу, те що він раніше неодноразово судимий за вчинення злочинів проти власності, під час вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень перебував на іспитовому строку, крім цього, незадовго до затримання, а саме 18.07.2015 р. повторно вчинив корисливе кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.185 КК України, за яке був засуджений 23.09.2015 р. Сихівськиим районним судом м. Львова до трьох місяцв арешту, на обліках в наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває, за відомим місцем реєстрації та місцем останнього проживання не проживає з 2012 року, не одружений, ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та обставини, при яких такі вчинено.
Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , передбачені ст. 66 КК України судом не встановлено.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , передбачені ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 суд враховує ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, нейтрально характеризується, на обліку в наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває, немає постійного місця праці, та приходить до висновку що обвинуваченому слід призначити покарання у виді обмеження та позбавлення волі в межах санкції статей, за якими кваліфіковано його дії.

Принцип обрання остаточного покарання обвинуваченому, відповідно до ч. 1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, враховуючи характер та співвідношення тяжкості злочинних діянь, слід призначити шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_8 засуджений 23.09.2015 року Сихівським районним судом м. Львова за ч. 2 ст.185 КК України до трьох місяців арешту. Покарання за вказаним вироком не відбув, однак злочини, кваліфіковані за ч. 3, ч. 4 ст.358, ч. 4 ст. 190 КК України обвинувачений вчинив до постановлення вироку Сихівським районним судом м. Львова.

Таким чином, покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , відповідно до ч. 4 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, передбаченихч. 3 ст. 358, ч. 4 ст..358, ч. 4 ст. 190 КК України та за ч. 2 ст. 185 КК України за вироком Сихівського районного суду м. Львова від 23.09.2015 року, враховуючи характер та співвідношення тяжкості злочинних діянь, слід призначити шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.
Оскільки обвинуваченим ОСОБА_8 , до якого Сихівським районним судом м. Львова було застосовано звільнення від відбування покарання з випробуванням, протягом іспитового строку вчинено нові злочини, суд керуючись ч. 3 ст. 78 КК України, призначає йому покарання за правилами ст. 71 КК України за сукупністю вироків.

Виходячи з викладеного, суд вважає, що невідбуте покарання за попереднім вироком від 16.06.2011 року Сихівського районного суду м. Львова за ч.2 ст.185 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки, слід приєднати, обравши принцип обрання остаточного покарання обвинуваченому, відповідно до ст.71 КК України, за сукупністю вироків, враховуючи характер та співвідношення тяжкості злочинних діянь, їх наслідки, ступінь суспільної небезпечності скоєного злочину, часткове приєднання.

Запобіжний захід ОСОБА_8 тримання під вартою, слід залишити до вступу вироку в законну силу.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 рахувати з моменту його фактичного затримання 27 липня 2015 року.
В строк відбуття покарання ОСОБА_8 слід зарахувати строк попереднього ув`язнення з 27.07.2015 р. по 27.07.2016 р. з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі відповідно до положень ч. 5 ст.72 КК України.

Відповідно до ч.2 ст.124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта. Судові витрати за проведення експертиз слід покласти на обвинуваченого.

Таким чином, з обвинуваченого ОСОБА_8 слід стягнути на користь держави вартість проведення судово-почеркознавчих експертиз, на загальну суму 1409,07 (одна тисяча чотириста дев`ять ргривень 07 коп.) грн.

Речові докази по справі слід залишити в матеріалах кримінального провадження.
Керуючись ст.ст. 124, 368, 370, 374 КПК України, суд,-
у х в а л и в :
ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.3 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч.4 ст. 190 КК України та призначити йому покарання:
-за ч. 3 ст.358 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі;
-за ч. 4 ст.358 КК України у виді 2 (двох) років обмеження волі;
-за ч. 4 ст. 190 КК України - у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_8 покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення воліз конфіскацією всього особистого майна.
Відповідно до ч. 4 ст.70, ст. 72 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, згідно вироків Галицького районного суду м. Львова від 27.07.2016 року та вироку Сихівського районного суду м. Львова від 23.09.2015 року, призначити ОСОБА_8 покарння у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна.
На підставі ст.71, 72 КК України засудженому ОСОБА_8 частково приєднати невідбуте покарання за вироком Сихіівського районного суду м. Львова від 16.06.2011 року, та за сукупністю вироків остаточно призначити покарання у виді - 5 (п`яти) років 6 (шести) місяців позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна.
Запобіжний захід засудженому ОСОБА_8 тримання під вартою, залишити до вступу вироку в законну силу.
Строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_8 рахувати з моменту його фактичного затримання з 27 липня 2015 року.
В строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_8 зарахувати строк попереднього ув`язнення з 27.07.2015 р. по 27.07.2016 р. з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі відповідно до положень ч. 5 ст.72 КК України.

Стягнути з засудженого ОСОБА_8 на користь держави вартість проведення судово-почеркознавчих експертиз, на загальну суму 1409,07 (одна тисяча чотириста дев`ять гривень 07 коп.) грн.

Речові докази по справі слід залишити в матеріалах кримінального провадження.
Апеляційна скарга на вирок суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Галицький районний суд м. Львова з підстав, передбачених ст.394 КПК України, а засудженим - з моменту вручення копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2
ОСОБА_3