Справа № 359/9778/14-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/456/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 46 11.05.2016

УХВАЛА
Іменем України

11 травня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

секретаря судових засідань ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_6 , захисника обвинуваченої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 та прокурора відділу прокуратури Київської області ОСОБА_10 , на вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2015 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Бориспіль, Київської області, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючу за адресою: АДРЕСА_2 ,

-визнано винуватою у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.343, ч.3 ст.342, ч.2 ст.345 КК України,
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2015 року ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.343, ч.3 ст.342, ч.2 ст.345 КК України, та призначено їй покарання: за ч.1 ст.343 КК України у виді арешту на строк 1 (один) місяць; за ч.3 ст.342 КК України у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки; за ч.2 ст.345 КК України у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки; остаточне покарання ОСОБА_6 визначено на підставі ст.ст. 70, 72 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки. На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку тривалістю 3 (три) роки, з покладенням на неї обов`язків, передбачених п.п. 2,3,4 ч.1 ст.76 КК України.
Цим же вироком цивільний позов потерпілого задоволено частково, стягнуто із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 875 гривень в якості відшкодування завданої майнової шкоди, та 10 000 гривень в якості відшкодування завданої моральної шкоди.
Крім того, даним вироком суду вирішено питання щодо процесуальних витрат.
За вироком суду, ОСОБА_6 визнано винуватою у здійсненні впливу в будь-якій формі на працівника правоохоронного органу з метою перешкодити виконанню ним службових обов`язків та добитися прийняття незаконного рішення; у вчиненні опору працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків, поєднаного з примушенням цієї особи шляхом насильства до виконання явно незаконних дій; в умисному заподіянні працівнику правоохоронного органу побоїв, легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, за наступних обставин.

31 липня 2013 року, приблизно о 01 годині 00 хвилин, ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходилася на пасажирському сидінні автомобіля марки «Вольво» під керуванням також нетверезого ОСОБА_11 у той час, коли останній вчинив адміністративні правопорушення, передбачені ч.6 ст.121, ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КупАП).

Дані неправомірні дії ОСОБА_11 були помічені інспекторами патрульної служби Бориспільського МВ ГУМВС України в Київській області ОСОБА_8 та ОСОБА_12 , котрі на виконання положень ст.2, п.2 ст.10, пунктів 1, 2 ст.11 Закону України «Про міліцію» з метою запобігання та припинення адміністративних правопорушень, під`їхали до автомобіля «Вольво», який зупинився на паркувальному майданчику біля магазину «Київська Русь» на вул. Київський Шлях, 98, у м. Борисполі, відрекомендувалися ОСОБА_11 працівниками міліції, попросили назватися та надати документи, які посвідчують особу водія. ОСОБА_11 вийшов з автомобіля, однак відмовився назвати працівникам міліції своє ім`я та надати документи, що посвідчують особу. Натомість ОСОБА_11 став ображати інспектора ОСОБА_8 та нецензурно висловлюватися, після чого здійснив спробу втечі з місця вчинення адміністративного правопорушення, у зв`язку з чим інспектори патрульної служби ОСОБА_8 та ОСОБА_12 розпочали його адміністративне затримання в порядку ч.1 ст.263 КУпАП, а оскільки ОСОБА_11 не припиняв здійснювати активну фізичну протидію працівникам правоохоронного органу, було прийнято рішення згідно вимог ст.ст. 12,13,14 Закону України «Про міліцію» застосувати до нього наручники з метою подолання опору та усунення перешкод для виконання покладених на них функцій.

У цей час у ОСОБА_6 , яка усвідомлювала, що ОСОБА_11 керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, тим самим вчинив адміністративне правопорушення та перешкоджає працівникам міліції виконувати покладені на них службові обов`язки з охорони громадського порядку, виник умисел на здійснення впливу на працівників правоохоронного органу з метою добитись прийняття ними незаконного рішення, а саме припинити затримання ОСОБА_11 .

Реалізуючи свій умисел, ОСОБА_6 підбігла ззаду до інспектора патрульної служби ОСОБА_8 з незаконною вимогою припинити затримання ОСОБА_11 і одночасно почала наносити удари інспектору ОСОБА_8 по голові та дряпати його нігтями пальців рук.

Через такий вплив ОСОБА_6 на ОСОБА_8 , що виразився у формі заподіяння побоїв та тілесних ушкоджень, останній не зміг продовжити спільно з інспектором цієї ж служби ОСОБА_12 виконувати свої службові обов`язки щодо адміністративного затримання ОСОБА_11 , а був змушений відволіктись на ОСОБА_6 , з метою припинення її протиправних дій.

Оскільки ОСОБА_6 не реагувала на вимоги ОСОБА_8 припинити свої незаконні дії, продовжувала втручатися в діяльність працівника правоохоронного органу й умисно продовжила заподіювати останньому побої та тілесні ушкодження по обличчю та тулубу, вимагаючи відпустити ОСОБА_11 , щодо якого здійснювалось адміністративне затримання в порядку ч.1 ст.263 КУпАП, вчинила таким чином опір працівнику правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків.

Продовжуючи ігнорувати усні попередження інспектора патрульної служби ОСОБА_8 про припинення своїх протиправних дій, ОСОБА_6 не припиняла втручання в діяльність цього працівника правоохоронного органу і під час виконання ним службових обов`язків, пов`язаних із затриманням ОСОБА_11 , умисно заподіяла останньому побоїв та легких тілесних ушкоджень у виді: довгастої форми садна лобної області справа, два довгастих садна на підборідді справа, чотири довгастих садна на передній черевній стінці зліва.

Протиправні дії ОСОБА_6 було припинено лише після застосування ОСОБА_8 фізичного впливу (утримування за руки) та одягнення наручників на зап`ястя рук останньої.

На вказаний вирок обвинувачена ОСОБА_6 , захисник обвинуваченої ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 та прокурор відділу прокуратури Київської області ОСОБА_10 подали апеляційні скарги.

06 жовтня 2015 року ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області оскаржуваний вирок суду першої інстанції, ухвалений відносно ОСОБА_6 , залишено без змін.

16 лютого 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за наслідками розгляду касаційної скарги захисника, зазначену ухвалу Апеляційного суду Київської області від 06 жовтня 2015 року скасовано і призначено новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції. Підставою для скасування ухвали суду апеляційної інстанції касаційний суд зазначив порушення вимог кримінального процесуального закону, які виразилися у невідповідності даного судового рішення вимогам ст. 419 КПК України. Зокрема, касаційний суд в своїй ухвалі зазначив про те, що апеляційний суд, визнавши вирок суду законним та обґрунтованим, поверхово підійшов до перевірки доводів апеляційних скарг сторони захисту, що стосується невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та неправильного застосування кримінального закону, при цьому в ухвалі не навів докладних мотивів для їх спростування, а лише перелічив докази, якими обґрунтовано вирок суду першої інстанції, при цьому не наведено переконливих аргументів на спростування позиції захисника щодо кримінально-правової оцінки діяння засудженої за ст. 343 КПК України, в тому числі, з урахуванням правової позиції зазначеної в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 лютого 1992 року № 8 «Про застосування судами законодавства, що передбачає відповідальність за посягання на життя, здоров`я, гідність та власність суддів і працівників правоохоронних органів» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 03 грудня 1997 року №12).

В поданих апеляційних скаргах, які є майже аналогічними за змістом, обвинувачена ОСОБА_6 та її захисник адвокат ОСОБА_7 , просять вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2015 року скасувати, а кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.343, ч.3 ст.342, ч.2 ст.345 КК України закрити за відсутністю в діях ОСОБА_6 складів зазначених кримінальних правопорушень. Підставами для скасування вироку суду першої інстанції обвинувачена та її захисник зазначають неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Неповнота судового розгляду, на переконання апелянтів, виразилася у відмові суду в задоволенні клопотань захисту про проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 з проведенням фото та відео фіксації. Крім того, як вказують апелянти, судом безпідставно були зняті запитання захисника до потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 щодо деталізації та послідовності їх дій, а також у вироку не надано обґрунтованої оцінки доводам захисту.

Невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, на переконання апелянтів, виразилася в тому, що суд за наслідками дослідження та оцінки доказів визнав доведеним пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення, що суперечить фактичним обставинам кримінального провадження. При цьому, захисник та обвинувачена в апеляційних скаргах наводять зміст показань, наданих під час судового розгляду потерпілим ОСОБА_8 , свідками ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , а також зміст показань обвинуваченої ОСОБА_6 . На переконання сторони захисту, поза увагою суду першої інстанції залишились обставини перевищення інспекторами патрульної служби Бориспільського МВ ГУМВС України в Київській області ОСОБА_8 та ОСОБА_12 службових повноважень по відношенню до ОСОБА_11 та ОСОБА_6 , що виразилося у застосуванні спеціальних засобів та фізичної сили, під час вчинення інкримінованих ОСОБА_6 дій. Сторона захисту, посилаючись на висновок судово-медичної експертизи, проведеної відносно ОСОБА_6 зазначає про те, що судом першої інстанції не враховано кількість тілесних ушкоджень, наявних у ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , з яких можна зробити висновок про те, що ОСОБА_8 наніс ОСОБА_6 тридцять травмуючих дій, а ОСОБА_6 намагалась втримати рівновагу, уникнути фізичного болю та приниження, і безумовно діяла в межах необхідної оборони від незаконних дій ОСОБА_8 .

Сторона захисту в поданих апеляційних скаргах вказує про неврахування судом першої інстанції тих обставин, що ОСОБА_8 безпосередньо ОСОБА_6 або в її присутності не представлявся співробітником міліції, не висловлював вимог, притаманних законним діям міліції, а також його зовнішній вигляд відсутність головного убору, різнокольорова форма, в нічний час, свідчать про відсутність умислу у ОСОБА_6 чинити опір, перешкоджати діям та наносити тілесні ушкодження саме працівнику міліції.

Крім того, сторона захисту в своїх апеляційних скаргах зазначає про незаконність затримання ОСОБА_6 та ОСОБА_11 без складення протоколу затримання та роз`яснення їм прав, незаконність відібрання у ОСОБА_6 біологічних зразків (змивів та зрізів нігтів з рук) без постанови прокурора чи ухвали слідчого судді.

Також обвинувачена та захисник вказують на неналежний рівень досудового розслідування за заявами ОСОБА_6 та її захисника про вчинення співробітниками Бориспільського МВ ГУМВС України в Київській області кримінального правопорушення, передбаченого ст. 365 КК України відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_11 .

Істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, на переконання сторони захисту, виразилися в проведенні судового розгляду відносно ОСОБА_6 на підставі обвинувального акта, який не відповідає вимогам ст.291 КПК України, оскільки не містить індивідуалізованого формулювання обвинувачення відповідно до положень закону, так як в даному обвинувальному акті зазначені лише фактичні обставини справи, які на думку прокурора встановлені слідчим під час досудового розслідування, а тому ОСОБА_6 фактично не було висунуто обвинувачення у вчиненні відповідних злочинів, що унеможливлює судовий розгляд кримінального провадження. Крім того, як зазначають апелянти, додаток до обвинувального акта реєстр матеріалів досудового розслідування не відповідає вимогам ст. 109 КПК України у зв`язку з тим, що зміст реєстру не відображає всі відомості про прийняті процесуальні рішення та не відповідає матеріалам провадження, відкритих стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України, що свідчить про невідомість походження всіх наданих прокурором доказів та їх недопустимість. До того ж, сторона захисту стверджує, що прокурор ОСОБА_27 не була уповноважена підписувати обвинувальний акт відносно ОСОБА_6 , оскільки матеріали кримінального провадження не містять відповідного наказу про підтвердження повноважень прокурора ОСОБА_27 в даному кримінальному провадженні.

Сторона захисту вказує про вчинення прокурором службового підроблення під час судового розгляду 16 жовтня 2014 року, яке виразилося в тому, що прокурором було надано суду матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_6 в меншому обсязі, ніж той, який був відкритий стороні захисту, в тому числі серед вилучених прокурором матеріалів провадження знаходилися докази невинуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих їй злочинів, зокрема, протокол допиту свідка ОСОБА_28 та висновок експерта №190/Е від 16.01.2014, відносно ОСОБА_29 .

Також, сторона захисту звертає увагу на недопустимість речового доказу форменої сорочки працівника міліції ОСОБА_8 , яка була вилучена всупереч вимог КПК України під час огляду місця події від 31.07.2013, учасником якого був ОСОБА_8 , а також протоколу вказаної слідчої дії, оскільки, як стверджують апелянти, чинний кримінальний процесуальний закон не передбачає такої слідчої дії як огляд людини.

Таким чином, на переконання обвинуваченої та її захисника, зазначені вище обставини в сукупності свідчать про незаконність ухвалення відносно ОСОБА_6 обвинувального вироку, та є підставою для закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_6 складів інкримінованих їй кримінальних правопорушень.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2015 року скасувати в частині призначеного ОСОБА_6 покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким засудити ОСОБА_6 за ч.1 ст.343 КК України до покарання у виді арешту на строк 3 місяці; за ч.3 ст.342 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки; за ч.2 ст.345 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки; остаточне покарання ОСОБА_6 визначити на підставі ст. ст. 70, 72 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді обмеження волі на строк 3 роки. Підставою для скасування вироку суду першої інстанції прокурор зазначає неправильне застосування ст. 75 КК України до ОСОБА_6 , що на думку апелянта призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості. Зокрема, прокурор вказує про те, що судом першої інстанції належним чином не вмотивовано прийняте рішення щодо можливості виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання та звільнення останньої від відбування покарання з випробуванням. На переконання прокурора, судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_6 своєї вини у вчиненні інкримінованих їй злочинів не визнала, надавала неправдиві показання, не розкаялася у вчиненому, не бажала сприяти суду у встановленні об`єктивної істини у кримінальному провадженні, не відшкодувала у добровільному порядку завдану потерпілому ОСОБА_8 шкоду. Крім того, на переконання прокурора, при призначенні ОСОБА_6 покарання судом не враховано відсутність обставин, які б його пом`якшували та наявність обставини, яка обтяжує покарання ОСОБА_6 , а саме вчинення злочинів у стані алкогольного сп`яніння. До того ж, як вказує апелянт, при призначенні покарання ОСОБА_6 суд не врахував суб`єктивну сторону вчинених нею злочинів, які характеризуються прямим умислом, поєднані з метою перешкодити виконанню працівником правоохоронного органу своїх службових обов`язків та добитися прийняття незаконних рішень, при цьому ОСОБА_6 усвідомлювала, що чинила опір працівнику правоохоронного органу під час виконання ним своїх службових обов`язків та умисно наносила йому тілесні ушкодження. Прокурор вважає, що наведені обставини в сукупності свідчать про підвищену суспільну небезпечність ОСОБА_6 , її небажання ставати на шлях виправлення та про необхідність відбування ОСОБА_6 призначеного покарання у виді обмеження волі в умовах ізоляції від суспільства.

Не погоджуючись з апеляційною скаргою прокурора, захисник подав на неї заперечення, в яких просить залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника та обвинуваченої, які підтримали подані ними апеляційні скарги та просили їх задовольнити, заперечивши проти апеляційної скарги прокурора, доводи прокурора, який підтримав подану прокурором апеляційну скаргу та заперечив проти апеляційних скарг обвинуваченої і її захисника, доводи потерпілого, який підтримав апеляційну скаргу прокурора та заперечив проти апеляційних скарг обвинуваченої і її захисника, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченої, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що подані апеляційні скарги задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні опору працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків, поєднаного з примушенням цієї особи шляхом насильства до виконання явно незаконних дій, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.342 КК України; у впливі в будь-якій формі на працівника правоохоронного органу з метою перешкодити виконанню ним службових обов`язків та добитися прийняття незаконного рішення, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.343 КК України; в умисному заподіянні працівнику правоохоронного органу побоїв, легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.345 КК України; - є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджені представленими доказами у їх сукупності, які перевірялися судом під час судового розгляду.

Винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих їй злочинів підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_30 , ОСОБА_13 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_31 , ОСОБА_23 , ОСОБА_32 , ОСОБА_16 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 , ОСОБА_26 , висновком експерта, відомостями, зафіксованими в протоколах слідчих дій та іншими доказами, дослідженими судом першої інстанції.

Зокрема, в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_8 показав, що 31 липня 2013 року, близько першої години ночі, під час несення ним служби разом з ОСОБА_12 , було затримано водія автомобіля «Вольво» без державних номерних знаків, після вчинення останнім адміністративних правопорушень та спроби втечі з місця події. Після затримання водій виривався, штовхався та намагався втекти, хапав їх за форменний одяг, у зв`язку з чим вони намагалися одягти на нього наручники. В цей час ззаду до нього підбігла пасажир зазначеного автомобіля, як згодом виявилося - ОСОБА_6 , стала кричати, щоб вони відпустили її чоловіка, ображала їх нецензурною лайкою і почала наносити побої, дряпала потерпілого по голові та по обличчю, хапалася за формений одяг. На прохання припинити свої дії ОСОБА_6 не відреагувала і він надягнув на неї наручники, які зняв після того, як ОСОБА_6 заспокоїлась. Потерпілий зазначив, що як від водія автомобіля, так і від ОСОБА_6 відчувався запах алкоголю.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні надав показання про те, що 30 липня 2013 року він, працюючи інспектором патрульної служби Бориспільського МВ, разом з ОСОБА_8 заступив на добове чергування у м. Бориспіль. Приблизно о першій годині ночі, під час патрулювання ними було затримано водія автомобіля «Вольво» без державних номерних знаків, після вчинення останнім адміністративних правопорушень та спроби втечі з місця події. Свідок зазначив, що в той час, коли вони намагалися надягти на вказаного водія автомобіля наручники, ззаду на ОСОБА_8 напала громадянка Булат, яка намагалась захистити водія автомобіля, при цьому Булат подряпала ОСОБА_8 обличчя та живіт, пошкодила формений одяг, відірвавши шеврон та погон. При цьому, свідок зазначив, що від водія та пасажира автомобіля відчувався запах алкоголю.

Свідок ОСОБА_33 в судовому засіданні в своїх показаннях підтвердив, що жінка, яка була з водієм автомобіля «Вольво», кричала на ОСОБА_34 , виражалася нецензурною лайкою, нападала на останнього, порвала йому сорочку, а він при цьому лише захищався. Свідок зазначив, що жінка сперечалася з приводу відсутності відповідних повноважень у вказаних працівників міліції.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні в своїх показаннях підтвердив, що 31 липня 2013 року у обвинуваченої, яка захищала свого чоловіка, виник конфлікт з працівниками міліції, а саме після затримання ОСОБА_11 з автомобіля вийшла ОСОБА_6 , підійшла до ОСОБА_8 та почала його бити, лаялась та кричала, щоб вони відпустили її чоловіка, при цьому ОСОБА_8 намагався її зупинити, однак вона його дряпала та зривала погони.

Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні під час надання показань підтвердив, що 31 липня 2013 року, під час виїзду за викликом в якості інспектора ДПС ДАІ на вул. Київський Шлях, на місці події знаходилася дівчина, яка явно перебуваа в стані алкогольного сп`яніння, оскільки неадекватно себе поводила та кидалася на ОСОБА_8 . В цей час ОСОБА_8 стояв у розстібнутій сорочці, подряпаний та в крові. Відносно водія автомобіля Вольво ОСОБА_11 було складено два протоколи за керування автообілем у нетверезому стані та без державних номерних знаків.

Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні під час надання показань підтвердив, що 31 липня 2013 року, під час виїзду за викликом в якості інспектора ДПС ДАІ на вул. Київський Шлях, на місці події знаходилися водій автомобіля Вольво та його пасажирка у нетверезому стані, поводили себе неадекватно, на них були надягнуті наручники, при цьому пасажирка сварилася нецензурною лайкою та кричала, що всіх звільнить. Також свідок побачив працівника міліції ОСОБА_8 , на якому була порвана сорочка, зірвані погони, останній був подряпаний та в крові.

Свідок ОСОБА_21 в судовому засіданні в своїх показаннях підтвердив, що 31 липня 2013 року, під час виїзду за викликом в якості міліціонера спеціального полку міліції ГУ МВС України в Київській області, на місці події побачив працівника міліції ОСОБА_8 , у якого формена сорочка була в крові, зірвано погон, його живіт був подряпаний. Також, свідок зазначив, що ОСОБА_6 перебувала в нетверезому стані, сварилася нецензурною лайкою, на ній були надягнуті наручники, при цьому, ОСОБА_6 ніхто не бив та волосся в неї не висмикував.

Свідок ОСОБА_22 в судовому засіданні в своїх показаннях підтвердив, що 31 липня 2013 року, під час виїзду за викликом в якості міліціонера спеціального полку міліції ГУ МВС України в Київській області, на місці події він побачив ,що у працівника міліції ОСОБА_8 формена сорочка була в крові та був зірваний погон. Свідок зазначив, що на час його приїзду ОСОБА_6 знаходилася вже у наручниках, тілесних ушкоджень на ній він не бачив, візуально ОСОБА_6 знаходилася в нетверезому стані, сварилася нецензурною лайкою.

Свідок ОСОБА_35 , у підпорядкуванні якого в липні 2013 року перебували інстпектори ОСОБА_8 та ОСОБА_12 , в судовому засіданні під час надання показань підтвердив факт написання ОСОБА_8 рапорту про те, що під час несення останнім служби в м. Бориспіль по вул. Київський Шлях разом з ОСОБА_12 , ними був помічений автомобіль без номерних знаків, пасажирка якого намагалась завадити їм поспілкуватись з водієм. Зокрема, ОСОБА_8 повідомив, що дівчина на нього кидалась, дряпалась та зривала погони, для припинення протиправних дій водія та пасажира на них були одягнуті наручники.

Свідок ОСОБА_23 в судовому засіданні надав показання про те, що під час добового чергування з прийому громадян в Бориспільському райвідділі, до нього зверталися громадяни ОСОБА_11 та ОСОБА_6 , при цьому остання написала заяву з приводу отримання нею тілесних ушкоджень від працівника міліції ОСОБА_8 , він даних громадян відчувався запах алкоголю. Також свідок тієї ночі бачив ОСОБА_8 з подряпаним обличчям, на форменій сорочці якого був відірваний погон та відсутні декілька гудзиків.

Свідок ОСОБА_36 в судовому засіданні під час надання показань вказував про те, що він в якості експерта виїжджав на місце події, де фотографував інспектора ОСОБА_8 з метою фіксації нанесених йому ушкоджень, при цьому свідок не пам`ятав, чи були на ОСОБА_6 тілесні ушкодження.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні під час надання показань підтвердив, що 31 липня 2013 року, на вулиці Київський Шлях в м. Бориспіль, на стоянку на швидкості заїхав автомобіль «Вольво», а слідом за ним патрульна машина.

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні надав показання про те, що 31 липня 2013 року під час його чергування в травмпункті лікарні, до нього звернувся міліціонер, його формена сорочка та погони були розірвані, на грудній клітці та животі були глибокі подряпини, міліціонер пояснив, що подряпала його жінка під час виконання ним своїх службових обов`язків. Свідок зазначив, що приблизно через 20 хвилин після того, як він оглянув міліціонера, до нього прийшла жінка, яка на вигляд була не твереза, пояснювала, що зіткнулася з міліцією, в неї були ушкодження на руках у виді червоних плям, інших ушкоджень він не бачив.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні в наданих показаннях підтвердив наявність суперечки між водієм автомобіля Вольво та пасажиркою автомобіля з однієї сторони, та працівниками міліції з іншої сторони, а також пошкодженя форменого одягу у одного з працівників міліції.

Свідок ОСОБА_26 в судовому засіданні підтвердив обставини вилучення у ОСОБА_8 пошкодженої форменої сорочки та погонів, при яких він був присутнім в якості понятого.

З фактичних даних, зафіксованих в протоколі огляду місця події від 31 липня 2013 року та фототаблці до нього, вбачається, що на асфальтованому майданчику за адресою: Київська область, м. Бориспіль, вул. Київський Шлях, 98, розташований автомобіль «Вольво», чорного кольору, державний номерний знак на автомобілі відсутній (а.с. 60-63, т.1).

З відомостей, що містяться в протоколі огляду місця події від 31 липня 2013 року та фототаблиці до нього, вбачається, що в приміщенні Бориспільського МВ ГУМВС України в Київській області у ОСОБА_8 під час огляду було вилучено пошкоджену сорочку та два погони (а.с. 68-72, т.1).

Відповідно до відомостей, що містяться в протоколі огляду речей від 21 лютого 2014 року та фототаблиці до нього, проведено огляд вилученої у ОСОБА_8 сорочки та зафіксовані наявні на ній пошкодження, а також плями бурого кольору, схожі на кров (а.с. 78-84, т.1).

Згідно постанови прокурора відділу прокуратури Київської області від 04 березня 2014 року, формена сорочка працівника міліції ОСОБА_8 визнана речовим доказом у даному кримінальному провадженні (а.с. 85-86, т.1).

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №174Д від 11 жовтня 2013 року, у ОСОБА_8 мались такі тілесні ушкодження: довгастої форми садно лобної області справа, два довгастих садна на підборідді справа, чотири довгастих садна на передній черевній стінці зліва. Всі виявлені тілесні ушкодження спричинені тупими предметами, не виключається можливість виникнення даних тілесних ушкоджень внаслідок дії нігтів людини. Вказані тілесні ушкодження могли утворитись в строк та за обставин, на які вказано у постанові та за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень. Враховуючи розташування та кількість виявлених у ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, останньому було спричинено не менше трьох прикладень предмету, що травмує, в область обличчя та чотирьох в область передньої черевної стінки зліва (а.с. 91-92, т.1).

Відповідно до досліджених судом першої інстанції документів довідок, виданих Бориспільською центральною районною лікарнею Київської області №1244 та №1245 від 31 липня 2013 року, за наслідками звернення до установи громадян ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , у останніх виявлено відповідно: у ОСОБА_6 точкові підшкірні гематоми м`яких тканин обох верхніх кінцівок, у ОСОБА_8 - подряпини м`яких тканин живота справа та подряпини обличчя (а.с. 73, 77, т.1).

Таким чином, зазначений комплекс доказів підтверджує встановлені судом першої інстанці обставини здійснення ОСОБА_6 впливу на працівника правоохоронного органу ОСОБА_8 з метою перешкодити виконанню ним службових обов`язків та добитися прийняття незаконного рішення, вчинення ОСОБА_6 опору працівникові правоохоронного органу ОСОБА_8 під час виконання ним службових обов`язків, поєднаного з примушенням цієї особи шляхом насильства до виконання явно незаконних дій, умисного заподіяння ОСОБА_6 працівнику правоохоронного органу ОСОБА_8 побоїв та легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, а тому суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.343, ч.3 ст.342, ч.2 ст.345 КК України.

Судом першої інстанції всебічно, повно та неупереджено досліджено всі обставини кримінального провадження, надано оцінку кожному доказу з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку.

При цьому, місцевим судом зазначено переконливі мотиви неврахування окремих доказів, зокрема показань свідка ОСОБА_11 , з визнанням їх необ`єктивності, та висновку судово - медичної експертизи №190/Е від 16.01.2014, проведеної відносно ОСОБА_6 , з визнанням неналежності на недопустимості вказаного доказу.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції правильно дана оцінка показанням обвинуваченої ОСОБА_6 щодо невизнання інкримінованих їй злочинів, нападу на неї та ОСОБА_11 невідомих осіб, які потім виявилися працівниками міліції, та визнано дані показання способом захисту обвинуваченої, спрямованим на уникнення кримінальної відповідальності.
Згідно ч.2 ст.439 КПК України, вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.
Як вбачається з мотивувальної частини ухвали колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 лютого 2016 року, постановленої у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_6 , скасовуючи ухвалу Апеляційного суду Київської області від 06 жовтня 2015 року і призначаючи новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції зазначив, що під час нового апеляційного розгляду необхідно також врахувати й правову позицію, зазначену в п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 червня 1992 року №8 «Про застосування судами законодавства, що передбачає відповідальність за посягання на життя, здоров`я, гідність та власність суддів і працівників правоохоронних органів» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 03 грудня 1997 року №12).
Відповідно до п.11 зазначеної постанови, під втручанням у діяльність працівника прокуратури, органу внутрішніх справ, служби безпеки слід розуміти конкретні дії, спрямовані на перешкоду у виконанні цим працівником службових обов`язків або на досягнення прийняття неправомірного рішення. Втручання може проявлятися в умовлянні, шантажуванні потерпілого, погрозі відмовити у наданні законних благ, а також у будь-якій іншій формі впливу. При вирішенні питання про відповідальність за таке втручання, слід мати на увазі, що прохання, наприклад, батьків або інших родичів правопорушника про прийняття працівником правоохоронного органу рішення в інтересах цього правопорушника не утворює складу цього злочину.
На виконання вказівок суду касаційної інстанції апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_29 зареєструвала шлюб з ОСОБА_11 04 березня 2016 року, при цьому, будь-яких документів, які б підтверджували факт родинних зв`язків обвинуваченої ОСОБА_29 та свідка ОСОБА_11 на час вчинення обвинуваченою інкримінованих їй злочинів, а саме на 31 липня 2013 року, матеріали провадження не містять.
До того ж, в зазначеному вище пункті постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено, що не утворює складу злочину лише втручання в діяльність працівника правоохоронного органу, яке виразилося саме у проханні родича правопорушника про прийняття рішення таким працівником в його інтересах.
Однак, як встановлено судом першої інстанції, з чим погоджується і колегія суддів, втручання ОСОБА_6 в діяльність інспектора патрульної служби Бориспільського МВ ГУМВС України в Київській області ОСОБА_8 виразилося не у проханні, а у незаконній вимозі припинення будь-яких дій відносно ОСОБА_11 з одночасним заподіянням фізичного насильства.
Таким чином, на переконання колегії суддів, рекомендації, викладені в п.11 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, не впливають в даному кримінальному провадженні на наявність у ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч.1 ст.343 КК України.
Доводи апеляційних скарг обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника ОСОБА_7 були предметом ретельної перевірки колегією суддів, за наслідками якої встановлено наступне.
Всупереч доводам апеляційних скарг обвинуваченої та її захисника, під час судового розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_6 судом першої інстанції досліджено всі обставини, з`ясування яких має істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, в тому числі, шляхом безпосереднього дослідження показань обвинуваченої, потерпілого, свідків події, а також дослідження висновків експертів та відомостей, зафіксованих в долучених до матеріалів кримінального провадження документах, в тому числі в протоколах процесуальних дій, на підставі яких у вироку було сформульоване обвинувачення ОСОБА_6 , визнане судом доведеним, яке підтверджується дослідженими доказами. Таким чином, доводи щодо відмови у задоволенні клопотань захисту про проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , не свідчать про неповноту судового розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_6 .
Доводи апеляційних скарг сторони захисту про те, що ОСОБА_29 не розуміла, що потерпілий ОСОБА_8 є працівником правоохоронного органу через його зовнішній вигляд та поведінку, спростовуються показаннями самого потерпілого, свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_30 , ОСОБА_13 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_31 , ОСОБА_23 , ОСОБА_16 які в судовому засіданні надавали показання про те, що інспектори ОСОБА_8 та ОСОБА_12 на місце події приїхали на службовому автомобілі, знаходилися там в форменому одязі, представилися та висловлювали законні вимоги як працівники міліції.
Посилання сторони захисту на неправомірність пред`явлених вимог та дій інспекторів патрульної служби Бориспільського МВ ГУМВС України в Київській області ОСОБА_8 та ОСОБА_12 , стосовно ОСОБА_11 та ОСОБА_6 , спростовуються положеннями ст.2, п.2 ст.10, пунктів 1, 2, 5, ст.11 Закону України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року, чинного станом на 31 липня 2013 року, (в редакції Закону від 09 червня 2013 року), а також висновком службового розслідування за фактом отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , затвердженим начальником ГУМВС України в Київській області 22 серпня 2013 року (а.с. 95-97, т.1), відповідно до якого порушень вимог службової дисципліни та чинного законодавства в діях інспекторів патрульної служби Бориспільського МВ старшого прапорщика міліції ОСОБА_8 та рядового міліції ОСОБА_12 - не встановлено. Крім того, законність вимог вказаних інспекторів патрульної служби до ОСОБА_11 підтверджується постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 30 серпня 2013 року про притягнення останнього до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КупАП (а.с. 127, т.1) та постановою Апеляційного суду Київської області від 14 жовтня 2013 року, якою вказану постанову судді місцевого суду залишено без зміни (а.с. 139-140, т.1).

Доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_6 діяла в межах необхідної оборони від суспільно небезпечного посягання ОСОБА_8 , заподіявши останньому шкоди необхідної та достатньої в даній обстановці для припинення посягання, також не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду. Як встановлено судом першої інстанції, інспектори патрульної служби Бориспільського МВ ГУМВС України в Київській області ОСОБА_8 та ОСОБА_12 31 липня 2013 року під час затримання ОСОБА_11 діяли в межах своїх повноважень, незаконних вимог останньому чи ОСОБА_6 не пред`являли. З показань допитаних в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_8 , а також свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_30 , ОСОБА_13 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , вбачається, що саме ОСОБА_6 почала кричати на ОСОБА_8 , виражалася нецензурною лайкою, наносила йому удари та дряпала нігтями рук, внаслідок чого ОСОБА_8 були спричинені тілесні ушкодження, розірвана формена сорочка та зірваний погон, а ОСОБА_8 лише захищався від дій ОСОБА_6 . При цьому, ні вказані свідки, ні свідки ОСОБА_36 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , не вказували про наявність у ОСОБА_6 будь-яких тілесних ушкоджень. Свідок ОСОБА_23 вказував, що ОСОБА_6 при написанні заяви з приводу отримання нею тілесних ушкоджень від працівника міліції ОСОБА_8 скаржилася, що в неї подряпина на нозі, а свідок ОСОБА_37 вказував на наявність у ОСОБА_6 тілесних ушкоджень у вигляді червоних плям на руках. Відповідно до дослідженої судом першої інстанції довідки Бориспільської центральної районної лікарні Київської області №1244 від 31 липня 2013 року, за наслідками звернення до установи громадянки ОСОБА_29 у останньої виявлено точкові підшкірні гематоми м`яких тканин обох верхніх кінцівок. До того ж, як встановлено судом першої інстанції, що не оспорюють і апелянти, ОСОБА_6 в Бориспільській центральній районній лікарні Київської області відмовилася від освідування, від послуг захисту та встановлення наявних тілесних ушкоджень.

Таким чином, колегією суддів не встановлено обставин, які б свідчили про будь-яке посягання зі сторони ОСОБА_8 відносно ОСОБА_6 , а тому посилання сторони захисту на перебування ОСОБА_6 в стані необхідної оборони від дій ОСОБА_8 , на переконання колегії суддів, є неспроможними.

Посилання сторони захисту на незаконність відібрання біологічних зразків у обвинуваченої ОСОБА_6 , жодним чином не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного вироку, так як в матеріалах кримінального провадження відносно ОСОБА_6 міститься постанова старшого прокурора відділу прокуратури Київської області ОСОБА_38 від 06 березня 2014 року, відповідно до якої докази у вигляді змивів, зрізів нігтів та контрольних зразків змивів на марлевий бинт з правої та лівої руки ОСОБА_29 визнано недопустимими, як отримані не у передбаченому КПК України порядку, та знищені, у зв`язку з чим оскаржуваний вирок не містить посилань на будь-які докази, отримані на підставі дослідження даних біологічних зразків.
Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційних скарг сторони захисту щодо недопустимості доказу - протоколу огляду місця події від 31 липня 2013 року, в ході якого у ОСОБА_8 було вилучено сорочку та погони, а також речового доказу форменої сорочки працівника міліції ОСОБА_8 , оскільки зазначена слідча дія була проведена у відповідності до вимог ст.237 КПК України.
На переконання колегії суддів, всупереч доводам сторони захисту, обвинувальний акт, складений слідчим прокуратури Київської області ОСОБА_39 та затверджений прокурором відділу прокуратури Київської області ОСОБА_27 24 вересня 2014 року у кримінальному провадженні № 0001633 відносно ОСОБА_6 , повністю відповідає вимогам ст. 291 КПК України, як і обвинувальний акт, складений старшим прокурором відділу прокуратури Київської області ОСОБА_10 та затверджений заступником прокурора Київської області ОСОБА_40 22 червня 2015 року, яким було уточнено формулювання обвинувачення ОСОБА_6 .
При цьому, можливі певні неточності в додатку до обвинувального акта реєстрі матеріалів досудового розслідування, на які посилаються апелянти, жодним чином не впливають на законність та обґрунтованість оскаржуваного вироку суду.
Доводи сторони захисту щодо відсутності повноважень у прокурора ОСОБА_27 на підпис обвинувального акта спростовуються постановою заступника прокурора Київської області ОСОБА_41 про призначення групи прокурорів від 22 жовтня 2013 року, відповідно до якої старшим прокурором групи прокурорів, які здійснюють повноваження прокурорів у кримінальному провадженні №0001633 визначено старшого прокурора відділу прокуратури Київської області ОСОБА_27 (а.с. 171-172, т.3).
Також, не знайшли свого підтвердження доводи сторони захисту щодо ненадання прокурором суду всіх матеріалів досудового розслідування в судовому засіданні 16 жовтня 2014 року, оскільки, відповідно до ч.1 ст.317 КПК України, під час судового провадженя його учасниками, в тому числі прокурором надаються не всі матеріали досудового розслідування, а лише документи, судові рішення, та інші документи і матеріали, що мають значення для цього кримінального провадження, які долучаються до обвинувального акта і є матеріалами кримінального провадження (кримінальною справою).
Посилання апелянтів на не відкриття стороні захисту матеріалів досудового розслідування відповідно до ст. 290 КПК України, перед складенням обвинувального акта від 24 вересня 2014 року та направленням його до суду, також, на переконання колегії суддів, є неспроможними, так як вказаний обвинувальний акт був складений на виконання ухвали Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 травня 2014 року у зв`язку з поверненням обвинувального акта від 12 березня 2014 року для виконання вимог ст. 291 КПК України, а тому досудове розслідування повторно не здійснювалося.
Колегія суддів також не погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного ОСОБА_6 покарання фактичним обставинам кримінального провадження та особі обвинуваченої внаслідок м`якості, а також неправильного застосування вимог ст. 75 КК України стосовно ОСОБА_6 . Як вбачається з прохальної частини апеляційної скарги прокурора, останній просить збільшити розмір призначеного ОСОБА_6 покарання лише за ч.1 ст.343 КК України, з 1 до 3 місяців арешту, за іншими статтями КК України, інкримінованими ОСОБА_6 прокурор просить призначити покарання того ж виду та розміру, яке призначив суд першої інстанції. Однак, як вбачається з оскаржуваного вироку суду, при призначенні ОСОБА_6 покарання, в тому числі і за ч.1 ст.343 КК України, судом першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, враховано ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_6 злочинів, які є злочинами невеликої та середньої тяжкості, особу винної та обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, при цьому, обставин, які б пом`якшували покарання обвинуваченої ОСОБА_6 судом першої інстанції не встановлено. Таким чином, на переконання колегії суддів, судом першої інстанції обвинуваченій ОСОБА_6 призначено необхідне та достатнє покарання для виправлення останньої та попередження вчинення нею нових злочинів.

Також, всупереч доводам апеляційної скарги прокурора, колегія суддів вважає обґрунтованим та належним чином вмотивованим рішення суду першої інстанції щодо звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України. Зокрема, суд першої інстанції врахувавши тяжкість злочинів, особу обвинуваченої, а саме її молодий вік, позитивну характеристику, вчинення нею злочинів вперше, прийняв правильне рішення про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням.

Доводи прокурора щодо неврахування судом першої інстанції відношення обвинуваченої до вчиненого, яка не визнала своєї винуватості у інкримінованих їй злочинах та надавала суду неправдиві показання, не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів, так як зазначені обставини є позицією сторони захисту та не мають вирішального значення при призначенні покарання. Також, невідшкодування обвинуваченою ОСОБА_6 в добровільному порядку завданої злочином шкоди потерпілому ОСОБА_8 , не свідчить про неможливість виправлення обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням.

Не впливають на обґрунтованість рішення суду про звільнення обвинуваченої ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, і доводи прокурора щодо неврахування судом першої інстанції вчинення злочинів ОСОБА_6 з прямим умислом та відносно працівника правоохоронного органу, оскільки зазначені обставини включені до диспозицій відповідних статей кримінального закону, за якими ОСОБА_6 визнано винуватою та в межах санкцій яких їй призначено відповідне покарання.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що доводи апеляційних скарг обвинуваченої ОСОБА_6 , її захисника ОСОБА_7 та прокурора відділу прокуратури Київської області ОСОБА_10 не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому подані апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Разом з тим, відповідно до ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

З оскаржуваного вироку суду вбачається, що суд першої інстанції при призначенні остаточного покарання ОСОБА_6 за сукупністю злочинів, застосував принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, при цьому у мотивувальній та резолютивній частинах вироку послався також на ст.72 КК України. Оскільки при призначенні покарання за сукупністю злочинів стаття 72 КК України застосовується лише за умови застосування принципів повного чи часткового складання покарань, призначених за окремі злочини, колегія суддів вважає правильним змінити вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2015 року у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, виключивши з мотивувальної та резолютивної частин вироку посилання суду на ст. 72 КК України, при визначенні остаточного покарання за сукупністю злочинів.
В решті, на переконання колегії суддів, вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2015 року, ухвалений відносно ОСОБА_6 , є законним, обґрунтованим та вмотивованим, у зв`язку з чим підстави для його скасування - відсутні.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:
Вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2015 року, ухвалений відносно ОСОБА_6 змінити.
Виключити з мотивувальної та резолютивної частин вироку Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2015 року, ухваленого відносно ОСОБА_6 посилання суду на ст. 72 КК України, при визначенні остаточного покарання за сукупністю злочинів.
В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Судді:
___________________ ____________________ ___________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4