АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1770/16 Справа № 192/2444/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі матеріали провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2016 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Криворіжжя, Добропільського району, Донецької області, громадянина України, на даний час відбуває покарання в Солонянській виправній колонії №21, засудженого вироком Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2013 року за ч.1 ст.121 КК України до 8 років позбавлення волі,

якою відмовлено в задоволені клопотання ОСОБА_6 про звільнення його від відбування покарання умовно-достроково,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:
До апеляційного суду Дніпропетровської області звернувся з апеляційною скаргою засуджений ОСОБА_6 на ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2016 року, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та звільнити його від відбування призначеного покарання умовно-достроково, застосувавши положення ст. 81 КК України. При цьому посилається на те, що до праці відноситься добросовісно, але не працевлаштований в промисловій зоні установи виключно за станом здоров`я, оскільки має цілий ряд хронічних захворювань і йому доводиться дуже часто проходити стаціонарне лікування, проте підтримує порядок в житловій зоні і на прилягаючій території

Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2016 року було відмовлено в задоволені клопотання засудженого до позбавлення волі ОСОБА_6 про звільнення його від відбування покарання умовно-достроково.

Відмовляючи в клопотанні ОСОБА_6 , суд послався на його поведінку та характеристику на протязі всього періоду відбування покарання, взяв до уваги те, що він не приймає участі в організації виховних заходів та в роботі самодіяльних організацій, в реалізації програм диференційованого виховного впливу і прийшов до висновку про відсутність обставин, які б давали можливість визнати поведінку засудженого сумлінною.

Засуджений ОСОБА_6 був належним чином, через адміністрацію Солонянської ВК №21, повідомлений про час і місце розгляду провадження за його апеляційною скаргою, але не виявив бажання приймати участь у судовому засіданні, шляхом звернення з цього приводу з клопотанням до Апеляційного суду Дніпропетровської області, в зв`язку з чим, на підставі положень ч.4 ст.405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання без його участі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думку прокурора про залишення апеляційної скарги без задоволення, ознайомившись з матеріалами провадження, перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Згідно п.3 ч.3 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисний злочин протягом н відбутої частини покарання.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким» умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення (ч.2 ст. 81 КК України).

За змістом ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення засуджених від відбування покарання після фактичного відбуття певної частини строку покарання є правом, а не обов`язком суду.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні подання про звільнення від подальшого відбування покарання ОСОБА_6 , правильно та об`єктивно врахував дані щодо особи засудженого, його поведінку за весь час відбуття покарання, його відношення до участі в самодіяльних організаціях, до заходів, які проводяться адміністрацією з ціллю виховного впливу на засуджених, та дійшов правильного висновку про відсутність переконливих доказів, які б в своїй сукупності свідчили про доведеність виправлення засудженого та відсутність передбачених законом підстав для його умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Обставини, на які посилається ОСОБА_6 в апеляційній скарзі, а саме, утримання в чистоті і порядку приміщення, виконання необхідної роботи по благоустрою колонії відноситься до числа обов`язків засуджених і не може свідчити про його сумлінне ставлення до праці. Разом з тим, як вбачається до матеріалів провадження, засуджений не проявляє бажання до працевлаштування, посилаючись на стан здоров`я, при відсутності медичних документів на підтвердження вказаної обставини. Як зазначає апелянт, він неодноразово проходив лікування в спеціалізованих медичних закладах в зв`язку з наявними захворюваннями, вказана обставина свідчить про те, що його захворювання не перешкоджають відбуванню ним призначеного судом покарання за вчинений злочин. Разом з тим, як правильно вказав місцевий суд, що при наявності захворювань, які перешкоджають відбувати призначене покарання, засуджений підлягає звільнення від відбування покарання з врахуванням положень ст.84 КК України.

Про не бажання ставати на шлях виправлення, крім не бажання працювати, свідчить також, як зазначено в характеристиці, безвідповідальне ставлення ОСОБА_6 до виконання робіт із благоустрою установи, в зв`язку, як на його думку, відсутністю суспільної необхідності виконання вказаних робіт, його пасивне ставлення до виховної роботи та участі в самодіяльних організаціях.

З врахуванням вищенаведених обставин, суд прийшов до правильного висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що на даний період засуджений ОСОБА_6 не довів виправлення своєю сумлінною поведінкою та ставленням до праці, а тому не вбачає підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги засудженого.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2016 року щодо ОСОБА_6 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4