Справа № 192/2120/16-к
Провадження № 1-в/192/1575/16
Ухвала
"10" червня 2016 р.смт.Солоне
СОЛОНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

в особі головуючого-судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
представника СВК-21 ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_5 (приймає участь
у режимі відеоконференції)
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду клопотання засудженого ОСОБА_5 , 1958 року народження, про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання,

встановив:

ОСОБА_5 судимий 06.07.2009 року Пензенським районним судом Пензенської області за п.п.а,в ч.3 ст.158, ч.3 ст.162, ч.3 ст.69 КК РФ до позбавлення волі строком на 9 років. Постановою Президії Пензенського обласного суду від 06.07.2009 року вирок змінено: призначено до відбуття 8 років 10 місяців позбавлення волі. Постановою Залізничного районного суду м.Пензи від 15.02.2910 року вирок переглянутий: вважати засудженим за п.п.а,в ч.3 ст.158, ч.3 ст.162, ч.3 ст.69 КК РФ до позбавлення волі строком на 8 років 10 міясців. Постановою Зав`яловського районного суду Удмуртської Республіки від 27.08.2015 року ОСОБА_5 передано в Україну для подальшого відбування невідбутого строку покарання. Ухвалою Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 26.02.2014 року вирок від 06.07.2009 року приведено у відповідність до законодавства України, вважати ОСОБА_5 засудженим за ч.4 ст.185, ч.3 ст.187, ч.1 ст.70 КК України до позбавлення волі строком на 8 років 10 місяців.

Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 20.05.2016 року на підставі ч.5 ст.72 КК України у строк покарання зарахований строк попереднього ув`язнення.

Строк відбування покарання після зарахування закінчується 22 лютого 2018 року.

ОСОБА_5 відбуває покарання у Солонянській виправній колонії №21 з 14 квітня 2016 року.

16 лютого 2016 року ОСОБА_6 відбув 2/3 частини строку покарання, 22 квітня 2016 року адміністративною комісією Солонянської ВК-21 йому відмовлено у підготовці матеріалів про умовно-дострокове звільнення.

25 травня 2016 року засуджений ОСОБА_6 звернувся до суду із заявою про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання на підставі ст.81 КК України.

У судовому засіданні засуджений заяву підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на необґрунтованість відмови адміністрації установи у такому звільненні. Пояснив, що він працює у колонії, у 2015 році він не працював через хворобу печінки, але на лікування він не направлявся. Він навчається при установі, відвідує церкву.

Представник адміністрації Солонянської виправної колонії №21 заперечував проти умовно-дострокового звільнення засудженого. Вказав, що засуджений характеризується посередньо, працює, до праці відноситься задовільно, під час відбування покарання у СВК-21 жодного заохочення не отримав, оскільки прибув до СВК-21 лише у квітні 2016 року.
Прокурор заперечував проти задоволення заяви засудженого ОСОБА_5 , оскільки поведінка останнього не свідчить про те, що він довів своє виправлення.
Суд, вислухавши засудженого, представника адміністрації СВК-21, думку прокурора, дослідивши матеріали справи, вивчивши матеріали особової справи засудженого, приходить до наступного.

Згідно положень ст.6 КВК України, виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої законослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Відповідно до ст.81 КК України, до осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання після відбуття певної частини строку, зазначеної у ст.81 КК України, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь час відбуття покарання, в тому числі й даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому. При цьому основним, вирішальним є не факт відбуття певної частини покарання, а виправлення засудженого.

Як убачається з матеріалів з особової справи засудженого, ОСОБА_5 відбуває покарання в СВК-21 за злочини, які, згідно ст.12 КК України, відносяться до категорії тяжких та особливо тяжких злочинів.

13 травня 2016 року ОСОБА_5 відмовлено у застосуванні зміни умов тримання відповідно до ст.ст.100, 101 КВК України, як особі, що не стала на шлях виправлення.

13 травня 2016 року комісією установи відмовлено у застосування заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, відповідно до ст.82 КК України, як особі, що не стала на шлях виправлення.

Згідно довідки про стягнення та заохочення, засуджений за весь період відбування покарання був заохочений 10 разів під час відбування покарання у місцях позбавлення волі Російської Федерації, один раз допустив порушення режиму утримання, стягнення за яке погашене у встановленому законом порядку.

Згідно характеристики, засуджений в установі виконання покарань працевлаштований прибиральником, до праці ставиться задовільно, участі у програмах диференційованого виховного впливу та роботі самодіяльних організацій не приймає, не бере участі в організації виховних заходів, не проявляє соціально-корисну активність в організації їх роботи, не входить до складу ради колективу засуджених, до виконання обов`язків, передбачених ст.107 та 118 КВК України, відноситься не завжди сумлінно.
Відсутність у засудженого ОСОБА_5 на момент розгляду клопотання стягнень не є достатньою підставою для умовно-дострокового звільнення засудженого від відбування покарання, оскільки дотримання режиму утримання в колонії є обов`язком засуджених, а згідно положень ст.81 КК України засуджений повинен довести своє виправлення сумлінною поведінкою та ставленням до праці.

Як убачається з характеристики засудженого, останній відноситься до праці задовільно, і хоча робота засуджених у колонії не є обов`язковою, засуджені залучаються до праці за їхнім бажанням, ставлення засудженого до праці є обов`язковою підставою для умовно-дострокового звільнення засудженого, зазначеною у ст.81 КК України.

Враховуючи викладене, суд уважає, що поведінка засудженого ОСОБА_5 на протязі усього строку відбування покарання не є такою, що може слугувати прикладом для інших засуджених, а також не свідчить про його виправлення.

Із досліджених у судовому засіданні доказів не убачається, що засуджений сумлінно ставився до праці, та мав зразкову поведінку, тому немає і підстав вважати, що він довів своє виправлення, отже, клопотання ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 81 КК України, ст.537, 539 КПК України, суд

постановив:

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Дніпропетровської області через Солонянський районний суд Дніпропетровської області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим у той же строк з дня отримання ним копії ухвали.

Головуючий ОСОБА_1