УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Вищий спеціалізований суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів за участю прокурора при секретарі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві 14 квітня 2016 року кримінальне провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 4 серпня 2015 року,

в с т а н о в и в:

Зазначеним вироком засуджено

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, раніше неодноразово судимого, востаннє вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2009 року за ч. 1 ст. 309 КК України та на підставі ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі нас трок 5 років і 1 місяць, звільненого 17 жовтня 2012 року умовно-достроково на 1 рік 5 місяців і 6 днів,

за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднано до покарання, призначеного за цим вироком, невідбуте покарання за вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 лютого 2009 року, та ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років і 1 місяць.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 30 травня 2013 року близько 20.30 години, будучи в стані алкогольного сп`яніння, в квартирі АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, під час сварки з ОСОБА_8 , умисно завдав її сину ОСОБА_9 , який втрутився в суперечку, один удар кухонним ножем в область грудної клітини, спричинивши потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння.

Ухвалою Апеляційного суд у Дніпропетровської області від 4 серпня 2015 року вирок щодо засудженого змінено, визнано недопустимим доказом та виключено з мотивувальної частини як доказ протокол слідчого експерименту за участі ОСОБА_7 від 25 грудня 2013 року. В решті вирок щодо засудженого залишено без зміни.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , що діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 порушує питання про скасування судових рішень у зв`язку з недоведеністю вини його підзахисного та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції. Зазначає, що доказів винуватості ОСОБА_7 матеріали кримінального провадження не містять, а висновки суду ґрунтується на припущеннях та доказах, отриманих незаконним шляхом. Так, огляд місця поді від 30 травня 2013 року та обшук житла від

31 травня 2013 року, а саме: квартири АДРЕСА_1 , що належить засудженому, проведені без дозволу слідчого судді та понятих, що вказує на незаконність покладення в основу доказів обвинувачення, підтверджуючих вину його підзахисного. Також зазначає, що апеляційний суд, визнавши недопустимим доказом та виключивши з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції як доказ протокол слідчого експерименту за участі ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 від 25 грудня 2013 року, однак, залишив складений на підставі цього протоколу висновок експерта від 2 січня 2014 року. Окрім того, посилається на те, що доводи апеляційних скарг апеляційним судом залишено без належного обґрунтування та спростування, чим порушено вимоги ст. 419 КПК України.

Заслухавши доповідача, думку прокурора про відсутність підстав для задоволення скарги, перевіривши кримінальне провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню.

При вирішенні питання про скасування або зміну вироку, ухвали, відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України, суд касаційної інстанції керується статтями 412-414 цього Кодексу і не переглядає судові рішення з підстав однобічності і неповноти досудового розслідування та судового розгляду, щодо невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження. Натомість, саме такі підстави є предметом перегляду суду апеляційної інстанції.

Що стосується доводів скарги захисника про безпідставне засудження ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України, то вони не заслуговують на увагу.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, засуджений ОСОБА_7 вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, не визнав, але пояснив, що дійсно 30 травня 2013 року у нього з родиною ОСОБА_10 виник конфлікт, який переріс у бійку, під час якої він узяв із столу предмет, яким і завдав удар ОСОБА_9 у спину. Також зазначав, що не мав умислу завдавати тілесні ушкодження, а удар потерпілому наніс із метою захистити себе.

Потерпілий ОСОБА_9 в судовому засіданні зазначав, за яких обставин йому ОСОБА_7 умисно завдав удар ножем в область грудної клітини.

Згідно даних, які відображені у протоколі проведення слідчого експерименту та фото таблиці до нього, потерпілий ОСОБА_9 у присутності законного представника, за участю спеціаліста, понятих детально показав на місці механізм завдання йому ОСОБА_11 удару ножем.

Відповідно до висновків судово-медичної експертизи, на які послався суд, у потерпілого ОСОБА_9 виявлене тілесне ушкодження у вигляді проникаючого різаного поранення грудної клітини ліворуч в 6-му міжребір`ї від лопаткової до задньо-пахвової лінії з ушкодженням м`язів, яке ускладнилось розвитком гемопневмотораксу та відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння. Локалізація та характер виявленого у потерпілого тілесного ушкодження, не суперечить механізму його спричинення на який указує ОСОБА_9 у ході проведення слідчого експерименту, тобто від дії ножа в область грудної клітини ліворуч.

Ці та інші наведені у вироку суду докази переконливо свідчать про те, що ОСОБА_7 винуватий у заподіянні умисних тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, і цей висновок умотивований. Окрім того, судом не установлено доказів, які б підтверджували отримання потерпілим тілесних ушкоджень при інших обставинах.

При перевірці кримінального провадження встановлено, що судом досліджені всі обставини щодо заподіяння ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння.

Дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України кваліфіковано правильно.

Покарання ОСОБА_7 призначено відповідно вимог ст. 65 КК України із урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу винного. Призначене покарання є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів.

Доводи, наведенні у касаційній скарзі захисника про недоведеність вини засудженого у заподіянні умисних тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 аналогічні доводам апеляційних скарг захисника ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_7 були предметом перевірки апеляційного суду та вони обґрунтовано визнанні безпідставними. Суд 2-ї інстанції, умотивувавши своє рішення, дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у інкримінованому йому злочині.

Із таким висновком погоджується колегія суддів і не знаходить підстав для скасування судових рішень, як про це ставить питання у касаційній скарзі захисник.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть скасування чи зміну судових рішень, не встановлено.

Керуючись ст. ст. 434-436 КПК України суд,

п о с т а н о в и в:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 4 серпня 2015 року - без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3