П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2016 року м. Київ

Судова палата у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_24.,
cуддів: при секретарях:ОСОБА_25 ОСОБА_26., ОСОБА_27., ОСОБА_28., ОСОБА_29., ОСОБА_30., ОСОБА_31 ОСОБА_32, ОСОБА_33., ОСОБА_34., ОСОБА_35.,
за участю: прокурора Генеральної прокуратури України ОСОБА_36
захисника ОСОБА_14,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою захисників ОСОБА_15 та ОСОБА_14 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_16,

установила:

Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 1 квітня 2014 року ОСОБА_16 засуджено за частиною першою статті 263, частиною другою статті 289 Кримінального кодексу України (далі - КК) за сукупністю злочинів до позбавлення волі на строк п'ять років без конфіскації майна, а на підставі статті 75 КК звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю три роки та покладено обов'язки, передбачені статтею 76 КК.

Цим самим вироком засуджений ОСОБА_17, щодо якого не подана заява про перегляд судових рішень Верховним Судом України.

Вироком Апеляційного суду Чернігівської області від 13 листопада 2014 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_16 у частині призначеного покарання скасовано.

Визнано ОСОБА_16 винуватим та засуджено за частиною першою статті 263, частиною другою статті 289 КК за сукупністю злочинів до позбавлення волі на строк п'ять років без конфіскації майна.

Касаційний суд - колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ - ухвалою від 29 жовтня 2015 року постановлені щодо ОСОБА_16 судові рішення залишив без зміни.

ОСОБА_16 засуджено за те, що він разом з особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження та ОСОБА_17 протягом травня - листопада 2010 року у м. Чернігові незаконно заволодів транспортними засобами, діючи повторно, за попередньою змовою групою осіб, з подальшим їх збутом, що завдало потерпілим значної матеріальної шкоди.

Крім того, ОСОБА_16 визнаний винуватим та засуджений за незаконне носіння і зберігання вогнепальної зброї та бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

Так, 8 травня 2010 року, в денний час, ОСОБА_16 на автостоянці по вул. Папанінців у м. Чернігові невстановленим способом незаконно заволодів автомобілем «Шкода Октавія», державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 101763 грн, що завдало потерпілій ОСОБА_18 значної матеріальної шкоди. Після цього вказаний автомобіль був переданий ОСОБА_17, який усвідомлював, що автомобіль здобутий злочинним шляхом, для подальшої реалізації.

3 червня 2010 року, приблизно о 3 годині 30 хвилин, ОСОБА_16 за попередньою змовою з особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, біля під'їзду №3 будинку АДРЕСА_1 у м. Чернігові невстановленим способом незаконно заволоділи автомобілем «Шкода Октавія» державний номерний знак НОМЕР_2, вартістю 103220 грн, чим завдали потерпілому ОСОБА_19 значної матеріальної шкоди.

Цього ж дня, передали зазначений автомобіль ОСОБА_17, який за домовленістю тривалий час зберігав його, а в подальшому продав невстановленій особі.

4 серпня 2010 року, у вечірній час, ОСОБА_16 за попередньою змовою з особою, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, знаходячись біля будинку АДРЕСА_2 невстановленим способом незаконно заволоділи автомобілем «Тойота Ленд Крузер Прадо», державний номерний знак НОМЕР_3, вартістю 285370,60 грн., що належить потерпілому ОСОБА_21

Того ж дня зазначений автомобіль було передано на зберігання ОСОБА_17, який за домовленістю зберігав його, а в подальшому намагався реалізувати, однак 14 січня 2011 року вказаний автомобіль був виявлений та вилучений працівниками міліції.

25 вересня 2010 року, у вечірній час, ОСОБА_16 за попередньою змовою з особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, біля будинку АДРЕСА_3 невстановленим способом незаконно заволоділи автомобілем «Шкода», державний номерний знак НОМЕР_4, вартістю 96544, 80 грн, чим завдали потерпілому ОСОБА_22 значної матеріальної шкоди.

Цього ж дня вони передали зазначений автомобіль ОСОБА_17, який за домовленістю зберігав його, а в подальшому продав невстановленій особі.

25 листопада 2010 року, приблизно о 19 годині, ОСОБА_17 за попередньою змовою з ОСОБА_16 та особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, біля магазину «Союз п'ятизірковий», що розташований на проспекті Перемоги у м. Чернігові, невстановленим способом незаконно заволоділи автомобілем НОМЕР_5, вартістю 45957,10 грн, що належить ОСОБА_23

У цей же день та час особа, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, з метою подальшої реалізації зазначеного автомобіля відтранспортувала його до гаража, розташованого на подвір'ї будинку АДРЕСА_4, де зберігала, однак 27 листопада 2010 року, під час огляду місця події вказаний автомобіль був виявлений та вилучений працівниками міліції.

Крім того, 26 листопада 2010 року, в денний час, ОСОБА_16 був затриманий працівниками міліції біля фабрики «Сіверянка» розташованої на вул. Малиновського у м. Чернігові. Під час особистого огляду в нього виявили та вилучили пістолет "ІЖ34м", який є вогнепальною зброєю, та 5 набоїв, що згідно з висновком судово-балістичної експертизи, належать до боєприпасів, які засуджений зберігав без передбаченого законом дозволу.

30 листопада 2010 року працівниками міліції під час санкціонованого обшуку місця мешкання ОСОБА_16 за адресою: АДРЕСА_5 було виявлено та вилучено 34 набої, які є боєприпасами, та які він зберігав без передбаченого законом дозволу.

Захисники ОСОБА_15 та ОСОБА_14 звернулися до Верховного Суду України із заявою про перегляд в порядку, передбаченому главою 33 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 жовтня 2015 року, яку просять скасувати з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень (п. 1 ст. 445 КПК), та неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої КПК, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень (п. 2 ст. 445 КПК), а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Як убачається зі змісту заяви, захисники ОСОБА_15 та ОСОБА_14 вважають, що суд касаційної інстанції безпідставно погодився з висновками місцевого суду та суду апеляційної інстанції щодо кваліфікації дій ОСОБА_16 за частиною першою статті 263 КК в чинній редакції закону і, таким чином, застосував закон, який діяв на момент розгляду справи, не вмотивувавши підстави прийнятого рішення.

На підтвердження неоднакового правозастосування захисники посилаються на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 серпня 2014 року, в якій касаційний суд вказує на зворотну дію закону про кримінальну відповідальність, посилається на статтю 5 КК та зазначає, що до статті 263 КК були внесені зміни, згідно з якими посилено відповідальність за вчинення вказаного злочину.

Залишилося поза увагою апеляційного суду питання щодо зміни редакції частини першої статті 263 КК при постановленні вироку судом першої інстанції. У зв'язку з цим касаційний суд вирок щодо засудженого змінив із зазначенням відповідної редакції кримінального закону.

В ухвалах від 24 червня 2015 року, 27 березня 2014 року та від 12 листопада 2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшов аналогічного висновку.

Також захисники ОСОБА_15 та ОСОБА_14 у своїй заяві зазначають, що суд касаційної інстанції, всупереч статті 23 КПК, відповідно до якої суд досліджує докази безпосередньо, та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, вирішив, що не є істотним порушенням закону те, що судом першої інстанції в судовому засіданні не було досліджено безпосередньо пістолет як речовий доказ, послався на нього у вироку як на доказ вини ОСОБА_16 за частиною першою статті 263 КК.

Крім того, заявники зазначають, що під час розгляду справи судом першої інстанції мали місце істотні порушення кримінального процесуального закону, які апеляційним судом усунені не були. Суд касаційної інстанції, переглядаючи справу, визнав безпідставними доводи апеляційних скарг засудженого та захисників, при цьому суд не вказав, які саме доводи визнав безпідставними та з яких причин.

Захисники ОСОБА_15 та ОСОБА_14 наголошують на тому, що касаційний суд не дав жодної оцінки відсутності у формулюванні обвинувачення, визначеного місцевим судом доведеним, обставин, які належать до предмета доказування у кримінальній справі та мають значення для юридично-правової оцінки. Так, за епізодами незаконних заволодінь транспортними засобами, що належать потерпілим ОСОБА_18, ОСОБА_19 та ОСОБА_22, суди не встановили конкретних обставин вчинення цих злочинів, не встановлена роль кожного з обвинувачених у кожному з епізодів.

На обґрунтування своєї заяви захисники ОСОБА_15 та ОСОБА_14 посилаються на ухвалу колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 27 липня 2006 року, зі змісту якої вбачається, що справу направлено на новий апеляційний розгляд у зв'язку з тим, що в ухвалі апеляційного суду, якою апеляцію визнано необґрунтованою і залишено без задоволення, відповіді на доводи апеляцій у цій частині не надано, оскільки судом не тільки не наведено мотивів на спростування зазначених доводів, а взагалі немає будь-яких суджень з цього приводу.

Крім вищезазначених ухвал захисники долучили ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 3 червня 2015 року про повернення обвинувального акта прокурору.

За змістом заяви, захисники ОСОБА_15 та ОСОБА_14 просять скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_16, а справу направити на новий судовий розгляд.

Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України (далі - Суд) заслухала суддю-доповідача, пояснення захисника ОСОБА_14, яка підтримала свою та захисника ОСОБА_15 заяву, думку прокурора про часткове задоволення заяви, перевірила матеріали кримінальної справи та матеріали, додані до заяви, обговорила доводи, наведені у заяві, і дійшла висновку про таке.

1. Кримінальну справу про перегляд рішення суду касаційної інстанції щодо ОСОБА_16 допущено до провадження Суду за заявою захисників ОСОБА_15 та ОСОБА_14, які посилаються на положення пунктів першого та другого статті 445 КПК.

2. Як убачається зі змісту заяви, поданої захисниками ОСОБА_15 та ОСОБА_14, вони, не конкретизуючи норм кримінального процесуального Кодексу (які за складом не завжди збігаються зі статтями КПК), які неоднаково застосовані, і не наводячи обгрунтування неоднаковості їх правозастосування у різних рішеннях суду касаційної інстанції, по суті заперечують обгрунтованість висновків судів щодо оцінки доказів і просять дати цьому відповідну правову оцінку з урахуванням доводів, наведених стороною захисту в апеляціях і касаційних скаргах.

Тобто захисники фактично порушують питання про повторний касаційний розгляд, що виходить за межі визначеного законом (статтею 445 КПК) предмета перегляду Судом, внаслідок чого зазначені вище доводи не можуть бути підставами для втручання Суду у судові рішення щодо ОСОБА_16

3. Крім того, слід зазначити, що визнання судом касаційної інстанції відповідності/невідповідності ухвали апеляційного суду вимогам статті 419 КПК, у тому числі в частині оцінки достатності викладених мотивів, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і оцінки достатності зазначення підстав, з яких апеляційну скаргу було визначено необгрунтованою і залишено без задоволення, що за певних умов може свідчити про істотні порушення кримінального процесуального закону, належить до дискреційних повноважень касаційного суду, за якими його рішення в цій частині пов'язані із суддівським розсудом, є правозастосовною інтелектуально-вольовою діяльністю суду з передбаченого кримінальним процесуальним законом правом вибору варіанта рішення залежно від конкретних обставин кожної справи, що розглядається.

А тому порівняння заявниками в цій частині рішення касаційного суду щодо ОСОБА_16 і рішень суду касаційної інстанції щодо інших осіб у інших справах, які характеризуються різними фактичними обставинами подій, різним обсягом і предметом доказування, різною правовою кваліфікацією і різним обсягом оскарження судових рішень тощо, не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої КПК, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

З огляду на викладене заява захисників ОСОБА_15 та ОСОБА_14 у цій частині не підлягає задоволенню.

4. Згідно з пунктом 1 статті 445 КПК підставою для перегляду Судом судових рішень, що набрали законної сили, є неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Відповідно до змісту заяви захисників ОСОБА_15 та ОСОБА_14, за якою справа допущена до провадження Суду, рішення суду касаційної інстанції щодо ОСОБА_16 переглядається із зазначеної вище підстави.

5. Предметом перегляду цієї справи є неоднакове застосування судом касаційної інстанції норми закону про кримінальну відповідальність у часі та його зворотної дії, тобто кваліфікація дій ОСОБА_16 за частиною першою статті 263 КК в чинній редакції закону, і таким чином застосування касаційним судом закону, який діяв на момент розгляду справи.

Згідно з частиною другою статті 4 КК злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час вчинення цього діяння.

Відповідно до статті 5 КК закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом'якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності. Закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

6. Так, відповідно до частини першої статті 263 КК, в редакції від 15 квітня 2008 року, носіння, зберігання, придбання, виготовлення, ремонт, передача чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу - караються позбавленням волі на строк від двох до п'яти років.

Законом України від 5 липня 2012 року № 5064-VI «Про внесення змін до Кримінального та Кримінально-процесуального кодексів України щодо відповідальності та незаконне поводження зі зброєю та вибухонебезпечними матеріалами», що набрав законної сили 12 серпня 2012 року, внесено зміни до статті 263 КК, відповідно до яких в абзаці другому слова «від двох до п'яти» замінено словами «від трьох до семи», тобто посилено відповідальність за вчинення злочину, передбаченого частиною першою статті 263 КК.

Отже, на час вчинення ОСОБА_16 у 2010 році злочинів, за які його засуджено, була чинною редакція статті 263 КК від 15 квітня 2008 року. Попри це суд апеляційної інстанції, скасувавши вирок місцевого суду в частині призначеного покарання та постановивши новий вирок, за результатами судового розгляду справи кваліфікував дії засудженого за частиною першою статті 263 КК і призначив покарання у виді трьох років позбавлення волі, тобто правильно застосував кримінальний закон, однак, як і місцевий суд, не зазначив, яку саме редакцію цього закону було застосовано.

Касаційний суд таке порушення закону залишив поза увагою.

7. Виходячи з наведеного, можна зробити висновок, що особа, яка вчинила передбачений частиною першою статті 263 КК злочин до набрання Законом України від 5 липня 2012 року № 5064-VI чинності і засуджується після 12 серпня 2012 року, з урахуванням вимог статті 5 КК та принципу правової визначеності, не може бути у гіршому становищі, ніж особи, які вчинили такий само злочин, засуджені і відбували покарання до набрання цим Законом чинності.

Однією зі стадій застосування права є стадія визначення (встановлення) тієї норми закону, яка охороняє права, свободи та інтереси особи і встановлює відповідальність за посягання на них - вид та міру юридичної відповідальності. Саме на цій стадії відбувається вибір такої норми, з'ясовуються її зміст, форма та чинність, визначається редакція норми, яка діяла на момент скоєння посягання, встановлюється її дія у часі, просторі та за колом осіб.

Підставами застосування норми закону є скоєння злочину, фактичні обставини якого й зумовлюють її вибір. Коли фактичні обставини діяння й норма права, яка передбачає кримінальну відповідальність за його скоєння, встановлені правильно, однак неправильно обрана форма закону - застосована не та частина статті закону, чи редакція статті, яка не була чинною на момент злочину, або ж не давала підстав для застосування її зворотної дії в часі, то таке застосування закону про кримінальну відповідальність є незаконним.

Аналогічна правова позиція визначена в ухвалах касаційного суду від 12 листопада 2013 року, 27 березня 2014 року, 14 серпня 2014 року, 24 червня 2015 року, копії яких надані заявниками для порівняння.

8. Зіставлення правових висновків оскарженого та порівнюваних судових рішень свідчить про наявність неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї й тієї самої норми кримінального закону щодо подібних суспільно небезпечних діянь, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 455 КПК за наявності підстав, передбачених пунктом 1 статті 445 цього Кодексу, Суд має право змінити судове рішення (судові рішення), не передаючи справу на новий розгляд.

9. Оскільки закон про кримінальну відповідальність, який застосували суди, за своєю санкцією є більш суворим, ніж той, який діяв на момент вчинення злочину засудженим, то постановлені у справі щодо ОСОБА_16 судові рішення підлягають зміні.

Керуючись статтями 453, 454, 455 Кримінального процесуального кодексу України, Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України

постановила:

Заяву захисників ОСОБА_15 та ОСОБА_14 задовольнити частково.

Ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 жовтня 2015 року, а також вироки Апеляційного суду Чернігівської області від 13 листопада 2014 року і Деснянського районного суду м. Чернігова від 1 квітня 2014 року щодо ОСОБА_16 змінити.

Вважати ОСОБА_16 засудженим за частиною першою статті 263 КК (в редакції від 15 квітня 2008 року) до позбавлення волі на строк три роки, а за частиною другою статті 289 КК до позбавлення волі на строк п'ять років без конфіскації майна, а на підставі частини першої статті 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим - п'ять років позбавлення волі без конфіскації майна.

Постанова є остаточною і не може бути оскаржена, крім як на підставі, передбаченій пунктом 4 статті 445 Кримінального процесуального кодексу України.

Головуючий ОСОБА_24

Судді:ОСОБА_25 ОСОБА_28

ОСОБА_26 ОСОБА_29

ОСОБА_27 ОСОБА_30
ОСОБА_37ОСОБА_38 ОСОБА_33