АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД КІРОВОГРАДСЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ провадження 11-кп/781/727/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 286 (215) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03.11.2016 року м. Кропивницький

Колегія суддів Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
за участі прокурора ОСОБА_7 ,
адвоката ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_9
переглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому в апеляційному порядку за апеляційною скаргою прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні, ОСОБА_10 , вирок Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 08 червня 2016 року, за яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бурти, Новомиргородського району, Кіровоградської області, українця, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, пенсіонера, одруженого, маючого на утриманні трьох неповнолітніх дітей, зареєстрованого та проживаючого АДРЕСА_1 , не судимого:

визнано винуватим, засуджено та призначено покарання: - за ч.2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки; - за ч. 1 ст. 135 КК України у виді позбавлення волі на строк два роки. На підставі ст. 70 КК України, остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки. На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк тривалістю три роки, зобов`язавши його у відповідності до ст. 76 КК України періодично з`являтися в органи кримінально - виконавчої інспекції для реєстрації та повідомляти їх про зміну місця проживання, роботи.
ВСТАНОВИЛА:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого; завідомого залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

Кримінальне правопорушення вчинене при наступних обставинах.

ОСОБА_9 08.03.2016 близько 20 години 10 хвилин керуючи автомобілем Chery Elara, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись в темну пору доби на 15 км автодороги Новомиргород - Капітанівка, зі сторони м. Новомиргород, в напрямку смт. Капітанівка, на території Новомиргородського району, Кіровоградської області, грубо порушуючи вимоги п.п. 10.1 та 11.3 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР), без нагальної потреби змінив напрямок свого руху, виїхав на смугу зустрічного руху по якій в подальшому продовжив рух.
ОСОБА_9 продовжуючи діяти в порушення п. 11.3 ПДР рухаючись по смузі зустрічного руху, проявляючи особисту неуважність та безпечність до забезпечення елементарних вимог безпеки руху, позбавив себе можливості вірно оцінювати дорожню обстановку та безпечно керувати автомобілем, при цьому порушуючи вимоги п.п. 1.5, 2.3 (б, д) ПДР, виявивши попереду себе велосипедиста, який рухався по своїй смузі руху у зустрічному для ОСОБА_9 напрямку, останній не вірно відреагував на зміну дорожньої обстановки та в порушення п. 13.1 ПДР, не вибравши безпечний боковий інтервал під час зустрічного роз`їзду і допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В результаті зіткнення з велосипедистом автомобіль Chery Elara, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_9 отримав механічні пошкодження, проте останній продовжив рух на пошкодженому автомобілі до свого домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , а сам зникнув у невідомому напрямку, чим грубо порушив вимоги п. 2.10 (а, б, в, г, ґ, д, е) ПДР.
ОСОБА_9 достовірно знаючи, що своїми діями, пов`язаними з порушенням Правил дорожнього руху та вчиненням наїзду на велосипедиста ОСОБА_11 , поставив останнього в небезпечний для життя стан, при цьому, маючи змогу допомогти йому, завідомо залишив потерпілого без допомоги і з місця пригоди втік, переховуючись з 20 години 10 хвилин 08.03.2016 року по 11 годину 00 хвилин 09.03.2016 року від правоохоронних органів.
У наслідок дорожньо-транспортної пригоди велосипедист ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 35 від 11.04.2016, отримав тілесні ушкодження у вигляді сполученої травми: тупа травма грудної клітки - садна передньої поверхні грудної клітки, крововиливи в м`які тканини грудної клітки, множинні переломи ребер зліва та справа з ушкодженням та без ушкодження пристінкової плеври, розриви лівої легені, перелом поперекового відділу хребта; тупа травма лівого плеча - закритий перелом лівої плечової кістки в середній третині; тупа травма лівого стегна - відкритий перелом лівої стегнової кістки в верхній третині; тупа травма правої гомілки - відкриті переломи малогомілкової та великогомілкової кісток в середній третині; відкритий перелом тіла нижньої щелепи, рана підборіддя, рана голови, рана, садно лівої гомілки, рана правої пахової ділянки, рана сідниці, крововиливи, садна обличчя, садна живота, вказані тілесні ушкодження несуть ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент спричинення та в даному випадку призвели до смерті останньої і знаходяться в прямому причинному зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями.
В апеляційній скарзі прокурор, який брав участь у кримінальному провадженні, просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, та призначити покарання: за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк шість років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк на три роки; за ч. 1 ст. 135 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі на строк два роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України остаточно визначити покарання у виді позбавлення волі на строк шість років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки, без застосування вимог ст.. 75 КК України.

Зазначає, що вирок суду є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Призначаючи покарання, суд повинен керуватися вимогами ст.. 65 КК України, яка передбачає, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів.

Однак, під час призначення покарання судом першої інстанції не в повній мірі враховано суспільну небезпеку та тяжкість скоєного ОСОБА_9 злочину, який є тяжким та таким, що представляє підвищену суспільну небезпеку в момент вчинення, а отже судом залишено поза увагою вимоги п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Суд першої інстанції, оцінюючи характеристику обвинуваченого, в оскаржуваному рішенні вказав, що ОСОБА_9 відшкодував заподіяні збитки потерпілій ОСОБА_12 , у той самий час залишивши поза увагою ту обставину,, що внаслідок порушення правил безпеки дорожнього руху обвинуваченим ОСОБА_9 , заподіяно смерть ОСОБА_11 і за наведених умов взагалі неприпустимо визначити життя людини, як матеріальне благо, яке можливо відшкодувати у матеріальному виразі.

За таких обставин суд, призначаючи покарання ОСОБА_9 , безпідставно прийшов до висновку про можливість його виправлення (перевиховання) та попередження вчинення ним нових злочинів за умови відбуття ним призначеного покарання з випробуванням на строк два роки, застосувавши вимоги ст. 75 КК України.

Таким чином, судом призначено ОСОБА_9 покарання, яке за своєю суттю не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Всупереч ч.1 ст. 75 КК України суд не мотивував своє рішення щодо можливості виправлення обвинуваченого ОСОБА_9 без ізоляції від суспільства, звільнивши його від відбування призначеного покарання.

Суд, приймаючи рішення про призначення міри покарання обвинуваченому ОСОБА_9 із звільненням від відбування як основного так і додаткового покарання, у порушення вимог абз. 6 п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України взагалі не навів мотивів прийняття вказаного рішення, та з яких спонукань виходив щодо можливості відбуття покарання з випробуванням.

Крім того, прокурор, посилаючись на положення Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначенні судами кримінального покарання», зауважив на неприпустимість звільнення обвинуваченого від призначеного додаткового покарання з випробуванням.

Також, особа, яка подала апеляційну скаргу, вказує, що суд першої інстанції, при ухваленні судового рішення, не повною мірою оцінив особу обвинуваченого, у зв`язку із чим, під час апеляційного розгляду просить дослідити докази, які характеризують обвинуваченого.

На апеляційну скаргу прокурора подано заперечення адвокатом обвинуваченого ОСОБА_9 ОСОБА_8 , яка просить залишити апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а оскаржуваний вирок суду першої інстанції, відповідно, без змін.

Провівши під час апеляційного розгляду судове слідство в обсязі допиту обвинуваченого та дослідження доказів, що характеризують його особу, заслухавши у дебатах прокурора, який підтримав подану прокурором апеляційну скаргу, просив скасувати оскаржуваний вирок суду першої інстанції, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, та призначити покарання: за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк шість років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк на три роки; за ч. 1 ст. 135 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі на строк два роки; на підставі ч. 1 ст. 70 КК України остаточно визначити покарання у виді позбавлення волі на строк шість років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки, без застосування вимог ст. 75 КК України, думку обвинуваченого ОСОБА_9 , та в його інтересах адвоката ОСОБА_8 , які заперечили задоволення апеляційної скарги прокурора, просили вирок суду першої інстанції стосовно нього залишити без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження, зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги прокурора.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки особою, яка подала апеляційну скаргу, не оспорена доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, кваліфікація дій останнього, колегія суддів не надає юридичної оцінки фактичним обставинам кримінального провадження та доказам по кримінальному провадженні, та вважає винуватість ОСОБА_9 у вчиненні порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого; завідомого залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, - доведеною, а кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України правильною.

При призначенні ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції, відповідно до ст. 65 КК України, врахував тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, що відносяться до категорії невеликої тяжкості і тяжкого, особу обвинуваченого, який позитивно характеризується, хворіє, є пенсіонером, не судимий, має утриманців малолітніх дітей та престарілу матір, обставини, які пом`якшують покарання, - добровільне відшкодування завданої шкоди потерпілій, відсутність обставин, які обтяжують обвинуваченому покарання, а тому за таких обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку про можливість застосування при призначенні ОСОБА_9 покарання ст. 75 КК України, і надав обвинуваченому шанс виправлення без позбавлення його волі, звільнивши від призначеного (за сукупністю злочинів) покарання з випробуванням.

Із висновками суду першої інстанції про можливість надання обвинуваченому ОСОБА_9 шансу виправлення та перевиховання без його позбавлення волі, на підставі ст.. 75 КК України звільнивши від відбування покарання з випробуванням. колегія суддів погоджується.

Разом із тим, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції в частині звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування з додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами з випробуванням, про що правильно зазначає в апеляційній скарзі прокурор.

Тож, доводи апеляційної скарги прокурора у частині неправильного звільнення обвинуваченого судом першої інстанції від відбування основного покарання з випробуванням свого підтвердження не знайшли.

Доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне звільнення судом першої інстанції обвинуваченого від відбування додаткового покарання з випробуванням визнаються слушними, такими, що знайшли своє підтвердження, і підлягають задоволенню.

Мотивами прийнятого судом апеляційної інстанції вказаного висновку зазначається наступне.

Статтею 409 КПК України встановлені підстави для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, зокрема, такою підставою може бути неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Вирок суду скасовується судом апеляційної інстанції та ухвалюється свій вирок у разі, зокрема, неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання (п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України).

Згідно із положеннями ч. 1 ст. 421 КПК України, обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 75 КК України: якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до положень ст. 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», - особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів; більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів; у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

У відповідності до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», - відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.
ОСОБА_9 апеляційному суду надав показань, аналогічних до показань, наданих суду першої інстанції, викладених в мотивувальній частині вироку суду першої інстанції, просив вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Як встановлено матеріалами кримінального провадження, обвинуваченим ОСОБА_9 вчинено кримінальні правопорушення, одне з яких є тяжким, і, беззаперечно, потягло невідворотні і тяжкі наслідки у вигляді смерті людини.

Разом із тим, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України характеризується необережною виною особи, яка вчинила вказане правопорушення.

Обвинувачений ОСОБА_9 не заперечує факту вчинення ним кримінального правопорушення; зазначає, що залишив місце вчинення кримінального правопорушення, перебуваючи у шоковому психологічному стані, проте, приїхавши додому, прийшов до тями і одразу ж сам поїхав до відділення поліції.

Як убачається із наявної у матеріалах справи заяви ОСОБА_9 , - останній, дійсно, вранці наступного після вчинення кримінального правопорушення дня, звернувся до Новомиргородського відділення поліції із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду, де зазначив всі обставини, за яких ця дорожньо-транспортна пригода сталася, повідомивши також, що перебував у шоковому стані, а тому залишив місце пригоди (том 1 аркуші провадження 5-6).
Береться до уваги колегією суддів і особа обвинуваченого ОСОБА_9 .
Обвинувачений є пенсіонером за віком (том 3 аркуш провадження 61), виключно позитивно характеризується по місцю проживання, на утриманні має трьох дітей, двоє з яких неповнолітні, один малолітній, на обліку у наркологічному диспансері та психіатричній лікарні не перебуває, не судимий, до адміністративної відповідальності протягом останніх трьох років не притягався (том 2 аркуші провадження 43-63, том 3 аркуші провадження 111-122).
Обвинувачений ОСОБА_13 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році (том 3 аркуш провадження 62).
На утриманні обвинуваченого перебуває також його матір ОСОБА_14 , 1937 року народження, яка хворіє на тяжке захворювання (рак шлунку), потребує постійного стороннього догляду, не здатна до самообслуговування (том 3 аркуш провадження 72, 73). У зв`язку із захворюванням матері, обвинувачений, який є її одним сином, доглядає за матір`ю (том 3 аркуш провадження 74).
Також, враховується й стан здоров`я обвинуваченого, який хворіє на ряд захворювань, серед яких хронічна виразкова хвороба, гіпертонічна хвороба.
Крім зазначеного, колегія суддів зауважує й на те, що обвинуваченим ОСОБА_13 повністю і добровільно відшкодовано, завдану кримінальним правопорушенням шкоду.
Потерпіла ОСОБА_12 , будучи допитаною в суді першої інстанції, не наполягала на суворому покарання для обвинуваченого, просила не позбавляти його волі.
До суду апеляційної інстанції потерпілою ОСОБА_12 подано заяву, де остання зазначає, що майнову та моральну шкоду обвинуваченим їй відшкодовано у повному обсязі, претензій до обвинуваченого вона не має, просить не позбавляти обвинуваченого волі.
Обставин, які обтяжують обвинуваченому покарання, - не встановлено.
З урахуванням наведених вище норм закону та зазначених вище обставин, та зважаючи на положення ч. 2 ст. 50 КК України, відповідно до яких покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, колегія суддів прийшла до переконання про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з випробуванням, і вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_9 можливе без його ізоляції від суспільства.
Разом із тим, при звільненні обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування покарання, суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку про звільнення обвинуваченого й від додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк два роки.
Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року: Судам необхідно мати на увазі, що частиною 1 статті 75 КК

передбачено звільнення від відбування покарання з випробуванням тільки тих осіб, які засуджуються до виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, тобто лише щодо основного покарання, що має бути належним чином вмотивовано у вироку. Звільнення від відбування призначеного судом

додаткового покарання за цією нормою закону не допускається.

Санкція ч. 2 ст. 286 КК України, у разі визнання особи винуватою у вчиненні даного кримінального правопорушення, передбачає, крім основного покарання, можливе призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.
Суд першої інстанції, визнавши винуватим за ч. 2 ст. 286 КК України, призначив обвинуваченому ОСОБА_9 основне покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років, а також і додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк два роки.
Після чого, застосувавши неправильно положення ст.. 75 КК України, звільнив обвинуваченого від відбування як основного, так і додаткового покарання.
Крім того, зважаючи на тяжкість кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, тяжкість його наслідків, призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є цілком обґрунтованим та виправданим у даному випадку, відповідним засадам справедливості.
З огляду на зазначене вище, колегія суддів прийшла до висновку про скасування оскаржуваного вироку суду першої інстанції в частині звільнення обвинуваченого від призначеного додаткового покарання з випробуванням, із ухваленням стосовно ОСОБА_9 нового вироку.

Крім наведеного, колегія суддів зауважує на таке.

Як убачається з резолютивної частини вироку суду першої інстанції, судом допущено неправильне застосування вимог ст.. ст.. 70, 75 КК України при призначенні обвинуваченому покарання.

Зокрема, суд, визначаючи остаточне покарання обвинуваченому за сукупністю злочинів (ст.. 70 КК України) за ч. 1 ст. 135 КК України - у виді позбавлення волі на строк два роки, та за ч. 2 ст. 286 КК України - у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки, зазначив про те, що остаточно покарання визначається шляхом поглинення більш суворого покарання менш суворим, і призначив остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.

Разом із тим, ст. 70 КК України встановлено вимоги до визначення остаточного покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Тож, фактично, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому, неправильно застосував норму закону України про кримінальну відповідальність, зазначивши це у резолютивній частині вироку.

Крім того, судом першої інстанції в резолютивній частині вироку зазначено про звільнення на підставі ст.. 75 КК України ОСОБА_9 від покарання з випробуванням.

Вказана норма закону України про кримінальну відповідальність передбачає звільнення від відбування покарання з випробуванням (звільнення від відбування покарання та звільнення від покарання регулюється різними нормами закону, застосування яких має різні правові наслідки).

Тобто, судом неправильно тлумачено та застосовано зазначену норму закону України про кримінальну відповідальність.

Відтак в цій частині вирок суду першої інстанції підлягає зміні, із правильним зазначенням положень закону України про кримінальну відповідальність, які застосуються при призначенні обвинуваченому покарання.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 420, 424 КПК України, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу заступника прокурора Кіровоградської області ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 08 червня 2016 року - скасувати в частині звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування додаткового покарання з випробуванням, та змінити в частині зазначення застосування положень ст. ст. 70, 75 КК України при призначенні обвинуваченому покарання.

Вважати ОСОБА_9 визнаним винуватим та засудженим до покарання:

-за ч. 1 ст. 135 КК України у виді позбавлення волі на строк два роки;

-за ч. 2 ст. 286 КК України - у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.

Вважати правильним зазначення в резолютивній частині вироку: На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити ОСОБА_9 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю три роки, зобов`язавши його на підставі ст. 76 КК України періодично з`являтися в органи кримінально-виконавчої інспекції для реєстрації та повідомляти їх про зміну місця проживання, роботи.

В іншій частині вирок Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 08 червня 2016 року стосовно ОСОБА_9 залишити без змін.

Вирок Апеляційного суду Кіровоградської області набирає законної сили негайно після його проголошення, та може бути оскаржений у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку Апеляційного суду Кіровоградської області негайно після його проголошення вручити обвинуваченому ОСОБА_9 та прокурору.

Судді: /підписи/
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 .
Відповідає оригіналу:
Суддя Апеляційного суду
Кіровоградської області ОСОБА_2