Справа № 183/5718/14
№ 1-кп/183/313/16
В И Р О К
іменем України
28 березня 2016 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4

в присутності обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Новомосковського міськрайонного суду кримінальне провадження відносно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Тепловка Сімферопольського району Кримської області, громадянина України, одруженого, що має на утриманні малолітню дитину, сержанта військової частини НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст.89 КК України не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 407, ч. 1 ст. 408 КК України, -

в с т а н о в и в:
24 березня 2014 року наказом № 62 (по стройовій частині) командира військової частини НОМЕР_1 сержанта ОСОБА_5 зараховано до списків особового складу частини, та призначено на посаду командира відділення взводу забезпечення 2 самохідно-артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи військової частини НОМЕР_1 , що дислокується в АДРЕСА_3 .

Сержант ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 12, 16, 125, 126 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, зобов`язаний суворо дотримуватись у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних Сил України, бути взірцем виконання службового обов`язку.

28 квітня 2014 року сержант ОСОБА_5 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби, самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 без поважних причин, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, про своє місце знаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв, не приймаючи мір для повернення до військової частини.

21 серпня 2014 року сержант ОСОБА_5 самостійно прибув до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону та заявив про себе.

В подальшому, 22 серпня 2014 року ОСОБА_5 прибув у розташування військової частини НОМЕР_1 та продовжив проходити військову службу.

Між тим, 26 серпня 2014 року сержант ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою ухилитися від проходження військової служби в особливий період, умисно, самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 , свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, про своє місце знаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв, не приймаючи мір для повернення до військової частини.

01 вересня 2015 року сержант ОСОБА_5 був затриманий співробітниками Криничанського РВ ГУМВС України у Дніпропетровській області та доставлений до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України.

Обвинувачений в судовому засіданні вину в пред`явленому обвинуваченні визнав у повному обсязі, обставини вчинення ним кримінальних правопорушень не оспорював, у скоєному обвинувачений кається. При цьому обвинувачений показав, що з в березні 2014 року дійсно був призваний на військову службу, зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та призначений на посаду командира відділення взводу забезпечення. В квітні 2014 року тяжко захворів його батько, вся його сім`я залишилася без чоловічої підтримки, тому він дійсно самовільно залишив розташування військової частини, не повідомивши командування про причини, які його спонукали до таких дій. В подальшому, коли його повідомили про відкрите кримінальне провадження, 21 серпня 2014 року він самостійно прибув до військового прокурора Дніпропетровського гарнізону. Після цього, він прибув у розташування військової частини та мав намір на подальше проходження військової служби, однак в зв`язку з тим, що всі його безпосередні керівники були відсутні на місці дислокації військової частини, його не поновили на забезпечення, і він вирішив ухилитися від проходження подальшої військової служби взагалі, тому 26 серпня 2014 року самовільно залишив розташування військової частини, не маючи на меті продовжувати службу. Своє ставлення до військової служби на сьогоднішній день обвинувачений змінив, однак на той час тяжкі сімейні обставини спонукали його до вчинення таких злочинів

В судовому засіданні обвинувачений не оспорював обставини, при яких ним скоєне кримінальне правопорушення, тому суд вважає не доцільним досліджувати докази, які ніким не оспорюються.

У відповідності до ч.3 ст. 349 КПК України судом було з`ясовано, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст наведених вище обставин, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.

Крім того, учасникам судового провадження судом роз`яснені вимоги ч.3 ст. 349 КПК України щодо позбавлення права оскарження обставин, які ніким не оспорюються, в апеляційному порядку.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_5 є встановленою, його дії належить кваліфікувати:

-по епізоду від 28 квітня 2014 року - за ч.3 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини військовослужбовця без поважних причин тривалістю понад один місяць;

-по епізоду від 26 серпня 2014 року за ч.1 ст. 408 КК України, як дезертирство, тобто самовільне залишення військової частини, з метою ухилитися від військової служби.

При призначенні покарання ОСОБА_5 суд, у відповідності до ст.65 КК України враховує, що обвинувачений вчинив злочини середньої тяжкості, раніше не був судимим, має постійне місце проживання, на утриманні має малолітню дитину. При цьому суд бере до уваги позитивну характеристику з місця проживання. Виконавчий комітет сільської ради характеризує обвинуваченого, як порядну, дисципліновану та вимогливу до себе особу. Суд не може взяти до уваги негативну характеристику з місця служби, оскільки така характеристика суперечить іншим характеризуючим матеріалам.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Обставинами, що пом`якшують покарання визнаються щире каяття обвинуваченого та з`явлення із зізнанням, активне сприяння розкриттю злочину, а також вчинення злочину внаслідок збігу тяжких сімейних обставин.

До таких обставин суд відносить тяжку хворобу батька обвинуваченого .

При цьому суд вважає, що щире каяття обвинуваченого, в даній ситуації, ґрунтується на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки і характеризується щирим осудом цієї поведінки, визнанням своєї провини з самого початку досудового розслідування, бажанням виправити ситуацію, а також готовністю підлягати кримінальній відповідальності.

Встановлені обставини, що пом`якшують покарання, характер скоєного злочину та його наслідки, особа винного, його ставлення до скоєного, в даному випадку, дозволяють суду застосувати ст.69 КК України, тому суд вважає за необхідне при призначенні ОСОБА_5 покарання перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного у санкції ч.3 ст. 407 та ч.1 ст. 408 КК України, та з урахуванням ст. 53 КК України, до обвинуваченого можливо застосувати покарання у виді штрафу на користь держави.

З урахуванням вимог ст. 50 КК України щодо поняття покарання та його цілей, саме такого покарання буде достатньо для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення ним нових злочинів, і не потребує покарання в межах найбільшої санкції ч.3 ст. 407 та ч.1 ст. 408 КК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 370, 371, 373, 374, 376 КПК України, суд,-

у х в а л и в :
ОСОБА_5 визнати винним у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 407, ч.1 ст. 408 КК України, та призначити йому покарання:

-за ч.3 ст. 407 КК України з застосуванням ст.69 КК України у виді штрафу в дохід держави у розмірі 2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто у розмірі 34000 грн. (тридцять чотири тисячі грн.);

-за ч.1 ст. 408 КК України з застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу на користь держави у розмірі2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто у розмірі 34000 грн. (тридцять чотири тисячі грн.)

На підставі ч.1 ст. 70 КК України шляхом повного складання призначених покарань, остаточно призначити ОСОБА_5 покарання у виді штрафу на користь держави у розмірі 4000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто у розмірі 68000 грн. (шістдесят вісім тисяч грн.).

Копію вироку вручити засудженому негайно.

Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд протягом 30 днів.

Суддя ОСОБА_1