Ухвала іменем україни 21 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі за участю прокурораОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене

до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000708

від 24 червня 2015 року, за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанції, на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 21 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 24 листопада 2015 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя

АДРЕСА_1 , такого, що відповідно до ст. 89 КК України судимостей не мав.

За зазначеним вироком, залишеним ухвалою апеляційного суду

без змін, ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

Як убачається з вироку суду, ОСОБА_6 визнано винним у тому, що він 24 червня 2015 року приблизно о 14.00 год. у приміщенні магазину «Домашній», розташованому на вул. Миру, 2а у м. Миргороді, побачивши, що у приміщенні, крім нього та продавця, більше нікого немає, діючи з раптово виниклим умислом на заволодіння чужим майном, здійснив напад продавця ОСОБА_7 і, поваливши її на підлогу, один раз ударив кулаком в обличчя, а потім став затуляти правою рукою її обличчя, щоб вона не могла покликати на допомогу. При цьому ОСОБА_6 приставив до шиї потерпілої ніж, погрожуючи їй фізичною розправою, та вимагав у неї гроші.

Однак ОСОБА_7 , скориставшись ситуацією коли до магазину зайшов покупець, вирвалася від ОСОБА_6 та вибігла з приміщення.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати оскаржувані судові рішення через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, стверджуючи про неправильну кваліфікацію дій засудженого та наполягаючи на тому, що дії ОСОБА_6 необхідно кваліфікувати за ч. 3 ст. 187 КК України, оскільки, на його переконання, в діях останнього наявна кваліфікуюча ознака «вчинення кримінального правопорушення з проникненням у приміщення».
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, яка підтримала касаційну скаргу та просила її задовольнити, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення скарги відсутні.
Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Тобто під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судом, а неповнота досудового розслідування чи судового розгляду, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи не є предметом розгляду суду касаційної інстанції.
При цьому з оскаржуваних судових рішень убачається, що згідно

з положеннями ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 та необхідність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 187 КК України. Такий висновок суд належним чином детально обґрунтував у прийнятому рішенні.

Доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що полягає в тому, що всупереч позиції сторони обвинувачення дії ОСОБА_6 були кваліфіковані за ч. 1 ст. 187 КК України, а не за ч. 3 ст. 187 того ж Кодексу за ознакою проникнення у приміщення, є необґрунтованими.

Як убачається з положень кримінального процесуального закону, однією із засад кримінального провадження є змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів у доведені перед судом їх переконливості, закріплена ст. 22 КПК України, яка передбачає, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що означає самостійне обстоювання сторонами обвинувачення і захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими зазначеним Кодексом.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто його має бути ухвалено компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими згідно зі ст. 94 цього Кодексу. Також суд у своєму рішенні повинен навести належні, достатні мотиви та підстави для його ухвалення.

При цьому згідно зі ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Виходячи з положень закону під проникненням у житло, інше приміщення чи сховище розуміється незаконне вторгнення до них у

будь-який спосіб (із застосуванням засобів подолання перешкод або без їх використання, шляхом обману, з використанням підроблених документів тощо або за допомогою інших засобів), який дає змогу винній особі викрасти майно без входу до житла, іншого приміщення чи сховища. При цьому суди, вирішуючи питання про наявність у діях винної особи названої кваліфікуючої ознаки, повинні з`ясовувати, з якою метою особа опинилась у житлі, іншому приміщенні чи сховищі й коли саме у неї виник умисел на заволодіння майном.
Також відповідно до ч. 1 ст. 458 КПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи на підставах, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 445 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності відповідну норму права, та для всіх судів загальної юрисдикції, зобов`язаних привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.
Постановою Верховного Суду України від 15 листопада 2012 року

у справі № 5-15кс12 встановлено, що в разі, якщо суб`єкт злочину поставив собі за мету заволодіти майном певного виду (якості, значення тощо), місце знаходження якого зумовлює вибір конкретного способу посягання, реалізація чого передбачає входження чи потрапляння у приміщення незважаючи на режим доступу до нього (вільний/заборонений), то фізична поява в такому приміщенні із зазначеною метою є незаконною, а поява зі вчиненням подальших дій із застосуванням насильства чи погроз його застосування з метою заволодіння майном має кваліфікуватись як розбій, поєднаний із проникненням у приміщення.
Як видно з матеріалів провадження, винуватість ОСОБА_6 у вчиненні протиправного діяння підтверджується сукупністю доказів, до якої входять: показання самого ОСОБА_6 , показання потерпілої ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ; даними протоколу огляду місця події та фототаблиці до нього, протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, протоколів слідчих експериментів за участю ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , висновку судової психолого-психіатричної експертизи.

За показаннями потерпілої ОСОБА_7 , коли до магазину, де вона працює продавцем, зайшов ОСОБА_6 , у приміщенні більше нікого не було. Останній, оглянувши спочатку товар, попросив дати йому хліб, і після того, як ОСОБА_7 зайшла до підсобного приміщення за хлібом, напав на неї, погрожуючи ножем і вимагаючи віддати йому гроші.

Сам ОСОБА_6 в ході судового розгляду пояснив, що ніж, яким, він погрожував ОСОБА_7 , він взяв із собою з дому з метою самозахисту,

а напасти на продавця з метою заволодіти чужим майном він вирішив, уже перебуваючи в магазині.

З матеріалів провадження також убачається, що суд правильно встановив, що матеріали провадження не містять доказів на спростування показань ОСОБА_6 про відсутність у нього попереднього умислу на здійснення розбійного нападу та про раптовість прийнятого рішення щодо здійснення кримінального правопорушення.

Керуючись наведеними доказами, за результатами судового розгляду суд установив, що ці докази у кримінальному провадженні підтверджують винуватість ОСОБА_6 у вчиненні розбійного нападу з метою заволодіння чужим майном із погрозою застосуванням насильства, небезпечного для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу.

При цьому суд відкинув таку кваліфікуючу ознаку кримінального правопорушення, яка ставилась у вину ОСОБА_6 стороною обвинувачення, як вчинення кримінального правопорушення з проникненням у приміщення, оскільки дійшов висновку про відсутність належних і допустимих доказів щодо наявності у винного умислу на здійснення розбійного нападу ще до появи його у магазині.

З урахуванням фактичних обставини провадження, встановлених судом, сукупності наведених доказів та відсутності таких, які би підтверджували наявність у ОСОБА_6 попереднього умислу на вчинення розбійного нападу, з огляду на наведені норми закону та висновок Верховного Суду України, а також на принципи безпосередності та змагальності кримінального провадження, колегія суддів вважає правильним рішення суду про кваліфікацію дій засудженого за ч. 1 ст. 187 КК України, оскільки стороною обвинувачення не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження кваліфікуючої ознаки «проникнення у приміщення» й, відповідно, позиції щодо необхідності кваліфікації дій винного за ч. 3 ст. 187 того ж Кодексу.

Що стосується вказівок прокурора на зміст показань ОСОБА_6 , даних ним у ході досудового розслідування, у тому числі й під час проведення судової психолого-психіатричної експертизи, то такі вказівки є неспроможними, оскільки зазначені показання не мають доказової сили в суді у зв`язку з тим, що під час розгляду кримінального провадження суд керується принципом безпосередності дослідження показань, речей і документів, закріпленим у ст. 23 КПК України. Це означає, що суд досліджує докази безпосередньо, а показання учасників кримінального провадження отримує усно, унаслідок чого суд мав право брати до уваги лише ті показання ОСОБА_6 , які той давав у ході судового розгляду.
Крім того, аналогічні доводи щодо незаконності та необґрунтованості вироку суду першої інстанції прокурор наводив у своїй апеляційній скарзі, такі доводи перевірялися судом апеляційної інстанції, який визнав їх безпідставними. Свій висновок апеляційний суд переконливо мотивував в ухвалі, і вважати його необґрунтованим чи сумнівним немає підстав. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Призначене ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі у розмірі, визначеному судом першої інстанції, відповідає вимогам ст. 65 цього Кодексу. Підстав вважати це покарання несправедливим унаслідок м`якості колегія суддів не вбачає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення,

не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області

від 21 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 24 листопада 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити

без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанції, без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення

й оскарженню не підлягає.

Судді:

_______________ ОСОБА_1 __________________ ОСОБА_15 _________________ ОСОБА_3