Ухвала
іменем україни

13 липня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянувши кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000406, щодо

ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженки та мешканки

АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за касаційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанцій, та потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 14 грудня 2015 року,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

У касаційній скарзі прокурор, не погоджуючись із ухваленим щодо ОСОБА_5 рішенням суду апеляційної інстанції через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої, просить його скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, безпідставно призначив засудженій покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, при цьому в достатній мірі не врахував усіх обставин вчинення злочину, його наслідків та позиції потерпілих, також суд апеляційної інстанції належним чином свого рішення не мотивував, у зв`язку з чим призначене покарання не відповідає вимогам ст. 65 КК України, а судове рішення вимогам статей 370, 419 КПК України.

За змістом касаційної скарги потерпілих, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , не погоджуючись із ухваленими щодо ОСОБА_5 судовими рішеннями через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженої внаслідок м`якості, просять ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Свої вимоги потерпілі мотивують доводами, аналогічними до доводів прокурора.

Вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 липня 2015 року ОСОБА_5 визнано винуватою за ч. 2 ст. 286 КК України та призначено їй за цим законом покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки з покладенням на неї обов`язків, передбачених пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 76 КК України.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь: ОСОБА_6 8 962,88 грн матеріальної шкоди та 80 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди; ОСОБА_7 - 3 054,10 грн та 120 000 грн відповідно.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 14 грудня 2015 року вирок місцевого суду змінено в частині вирішення позовних вимог потерпілих. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 9 000 грн на відшкодування витрат на правову допомогу, 200 000 грн на відшкодування моральної шкоди; на користь ОСОБА_6 - 120 000 грн на відшкодування моральної шкоди. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 до ПрАТ СК «ЮНІВЕС» залишено без розгляду.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватою та засуджено за те, що вона 29 січня 2015 року о 18.05 год., керуючи автомобілем ВАЗ 111830, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись на вул. Кірова у м. Мелітополі Запорізької області з боку вул. Байбулатова в напрямку пр. Б. Хмельницького, на регульованому перехресті при повороті праворуч в напрямку вул. Шмідта в порушення вимог п. 16.2 Правил дорожнього руху України не надала дорогу пішоходам, які переходили проїзну частину, на яку вона повертала, внаслідок чого на пішохідному переході здійснила наїзд на пішоходів ОСОБА_7 та малолітнього ОСОБА_9 , які перетинали проїзну частину на дозволяючий сигнал світлофору. В результаті ДТП ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, а ОСОБА_9 тяжкі тілесні ушкодження, від яких того ж дня помер у лікарні.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора та потерпілого на підтримання поданих скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у касаційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню, касаційна скарга потерпілих - частковому задоволенню з огляду на таке.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні злочину за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікації її дій за ч. 2 ст. 286 КК України в касаційному порядку не оспорюються.

Щодо доводів прокурора та потерпілих, наведених у касаційних скаргах, про неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженої ОСОБА_5 , то вони є слушними.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, то він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, звільняючи ОСОБА_5 від відбування призначеного основного покарання, врахував пом`якшуючі покарання обставини щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину та послався на те, що засуджена за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, розлучена, має на утриманні малолітню дитину. Також суд апеляційної інстанції врахував вживання засудженою заходів щодо відшкодування завданої злочином шкоди та відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Однак при цьому, на думку колегії суддів, суд апеляційної інстанції у достатній мірі не врахував конкретних обставин провадження, позиції потерпілих, які категорично наполягали на суворому покаранні, та належним чином не спростував доводів прокурора й потерпілих щодо необґрунтованості застосування до засудженої положень ст. 75 КК України.

За таких обставин ухвалу суду апеляційної інстанції не можна визнати законною та обґрунтованою.

Ураховуючи викладене, колегія суддів уважає, що ухвала апеляційного суду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК України щодо ОСОБА_5 підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно врахувати вищезазначене та прийняти обґрунтоване й законне рішення.
Якщо за наслідками нового апеляційного розгляду провадження суд дійде висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 в інкримінованому їй злочині та не встановить інших обставин, які можуть вплинути на питання призначення покарання, то застосування інституту звільнення від відбування покарання відповідно до ст. 75 КК України слід вважати необґрунтованим.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити, касаційну скаргу потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 14 грудня 2015 року щодо ОСОБА_5 скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3