Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2016 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засіданняОСОБА_4 ,
захисника в режимі відеоконференції ОСОБА_5 ,
прокурораОСОБА_6 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0001439 за касаційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21 квітня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 25 серпня 2015 року,

у с т а н о в и в:

За вироком Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21 квітня 2015 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого на АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, востаннє за вироком Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 24 лютого 2010 року за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, звільненого 25 липня 2014 року після відбуття строку покарання,
засуджено за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 22 жовтня 2014 року приблизно о 19.40 год. біля магазину «НАК» на вул. Громова в м. Костянтинівці Донецької області, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті особистої неприязні під час словесного конфлікту з ОСОБА_8 з метою позбавлення життя останнього, вихопив правою рукою із правого рукава куртки ніж і умисно 6 разів ударив ним ОСОБА_8 зліва в область грудної клітини та лівого плеча. Злочину він не довів до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки ОСОБА_8 , усвідомлюючи реальну небезпеку для свого життя і здоров`я, став утікати, а до місця вчинення злочину почали підходити інші особи.
Апеляційний суд, відмовивши у задоволенні апеляційних скарг засудженого ОСОБА_7 та його захисника, змінив вирок місцевого суду в частині початку строку відбування покарання й постановив цей строк ОСОБА_7 рахувати з 23 жовтня 2014 року. У решті вирок залишив без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасування судових рішень щодо ОСОБА_7 та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Вважає, що дії ОСОБА_7 необхідно кваліфікувати за ч. 1 ст. 121 КК, оскільки він не мав умислу на позбавлення життя ОСОБА_8 , а кількість заподіяних ударів та наявність у потерпілого тілесних ушкоджень самі по собі не свідчать про спрямованість умислу засудженого саме на вбивство. Крім того, зазначає про порушення права ОСОБА_7 на захист, адже законні права та інтереси засудженого ОСОБА_7 під час досудового розслідування та судового слідства представляв захисник адвокат ОСОБА_9 , відомостей про якого не внесено до Єдиного реєстру адвокатів України. Також засудженому двічі надсилалася копія вироку суду першої інстанції, якої не було завірено належним чином, а суд апеляційної інстанції не з`ясував думки учасників судового провадження про можливість слухання справи за відсутності потерпілого.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечив проти задоволення касаційної скарги і наполягав на залишенні судових рішень без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у скарзі, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку.

Про день та час розгляду кримінального провадження у порядку касаційної процедури учасників цього провадження, зокрема засудженого ОСОБА_7 , було поінформовано, при цьому вони не повідомили Вищому спеціалізованому суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про своє бажання взяти участь у касаційному розгляді. Крім того, відповідно до вимог ч. 4 ст. 434 КПК участь засудженого в розгляді провадження судом касаційної інстанції при перевірці судових рішень, зазначених у ст.424 цього Кодексу не є обов`язковою. Наведене положення відповідає практиці Європейського суду з прав людини, аналіз якої свідчить про те, що відсутність засудженого, його захисника під час розгляду провадження судом касаційної інстанції не може автоматично вважатися порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 КК України та висновків Верховного Суду України, викладених у рішеннях, які було прийнято за результатами перегляду судових рішень на підставі, передбаченій п. 1 ч. ст. 400-12 цього Кодексу (постанови від 04 липня 2013 року № 5-26кс13 та від 14 листопада 2013 року № 5-46кс13) замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом (коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання) дії (бездіяльності), безпосередньо спрямовані на вчинення злочину, передбаченою статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.
Питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

У результаті перевірки матеріалів кримінального провадження було встановлено, що висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину суд зробив на підставі сукупності доказів, досліджених у судовому засіданні з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, про що в судових рішеннях наведено докладні мотиви.
При цьому суди дали відповідну оцінку показанням потерпілого, свідків, протоколам огляду, слідчим експериментам та висновкам експертів та показанням самого засудженого.
Так, у судовому засіданні ОСОБА_7 визнав свою винуватість в заподіянні потерпілому тілесних ушкоджень. Повідомив, що за магазином завдав ОСОБА_8 удару ножем у живіт та ще декількох ударів у плече. Потім до нього підбіг якийсь хлопець, і ОСОБА_8 почав утікати, ОСОБА_7 наздогнав ОСОБА_8 , збив його з ніг і ударив ногою по тулубу, після чого пішов до своїх друзів. Такі його дії були викликані тяжкою образою, якої йому завдав потерпілий.

Однак твердження в касаційній скарзі, що засуджений не мав умислу на позбавлення життя потерпілого, спростовуються показаннями потерпілого ОСОБА_8 про те, за яких саме обставин засуджений намагався позбавити його життя, показаннями свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які повністю узгоджуються з даними протоколів слідчих дій, висновків судово-медичної експертизи про характер та механізм заподіяння ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, а також іншими письмовими доказами у провадженні, зміст яких детально відображено у вироку.
Мотивуючи свій висновок про спрямованість умислу засудженого на вбивство ОСОБА_8 , суд обґрунтовано послався на конкретні обставини вчинення ОСОБА_7 протиправних дій щодо потерпілого, поведінку винного до і після вчинення злочину, взаємини ОСОБА_7 з потерпілим, що для злочину було використано знаряддя з підвищеними травмуючими властивостяминіж та спрямованість ударів у життєво важливі органи, а також наслідки цього.
Характер та послідовність дій, вчинених засудженим, у своїй сукупності свідчить про те, що він мав прямий умисел на позбавлення життя потерпілого, використав знаряддя злочину, застосування якого призводить до смерті, однак не завершив задумане, оскільки потерпілий почав утікати, а до місця скоєння злочину стали підходити інші люди.
Суд усебічно та повно дослідив наявні у провадженні докази в їх сукупності, у тому числі перевірив висунуті засудженим на свій захист доводи, дав їм належну оцінку і правильно розцінив фактичні підстави кваліфікації злочину і дійшов слушного висновку, що ці діяння підпадають під ознаки ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК.
Водночас проаналізовані фактичні обставини кримінального провадження виключають можливість кваліфікації дій засудженого за ч. 1 ст. 121 КК, оскільки механізм застосованого ним насильства не дає підстав вважати, що ОСОБА_7 мав намір спричинити будь-які тілесні ушкодження, а не вбивство. У зв`язку із цим доводи захисника у касаційній скарзі щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність є неприйнятними.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання суд згідно з вимогами статей 50, 65 КК врахував усі обставини, які мають правове значення при виборі заходу примусу та визначенні його розміру. Покарання, обране майже в мінімальній межі санкції статті, відповідає тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого, є необхідним та достатнім для його виправлення й попередження вчинення нових злочинів.
Під час апеляційного розгляду колегія суддів дала відповіді на всі доводи, викладені в апеляційних скаргах сторони захисту, які по суті є аналогічними доводам, викладеним у поданій касаційній скарзі, тому ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Та обставина, що суд апеляційної інстанції не з`ясував думки сторін щодо можливості здійснення апеляційного розгляду за відсутності потерпілого, не є підставою для зміни чи скасування судових рішень, оскільки за змістом ч. 4 ст. 405 КПК неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження, участь яких за рішенням суду апеляційної інстанції не було визнано обов`язковою, не перешкоджає проведенню розгляду.
Стаття 50 КПК містить вичерпний перелік документів, які підтверджують повноваження захисника на участь у кримінальному провадженні, та заборону встановлення будь-яких додаткових вимог, крім пред`явлення захисником документа, що посвідчує його особу, або умов для підтвердження повноважень захисника чи для його залучення до участі у кримінальному провадженні.
Відтак, доводи захисника про порушення права засудженого на захист на підставі здійснення його захисту неправомочним захисником ОСОБА_9 спростовано матеріалами кримінального провадження (т. 1, а.п. 85, 86).
Разом із тим, ці матеріали не містять даних про те, що відомості про адвоката ОСОБА_9 не внесено до Єдиного реєстру адвокатів України або стосовно нього в зазначеному Реєстрі містяться відомості про зупинення або припинення права на зайняття адвокатською діяльністю. При цьому даних на підтвердження протилежного скаржником не надано. А в суді апеляційної інстанції інтереси засудженого представляв захисник ОСОБА_5 .
Інших доводів, які були би підставами для зміни чи скасування судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
У контексті наведених обставин не можна визнати переконливими й достатніми доводи касаційної скарги про скасування судових рішень із зазначених у ній підстав.
Керуючись статтями 433, 436 КПК, суд
п о с т а н о в и в:
Вирок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21 квітня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 25 серпня 2015 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3