АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/97/16 Справа № 183/127/14-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

судді - доповідача ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі - ОСОБА_5

розглянувши в відкритому судовому засіданні м. Дніпропетровську матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою старшого прокурора Новомосковської міжрайонної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_6 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2015 року щодо неповнолітнього

ОСОБА_7 , який народився у ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новомосковська, громадянина України, який проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 115 ч. 2 п. 2 КК України по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0006471 від 13 жовтня 2013 року

за участю сторін кримінального провадження: прокурорів ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_7 його захисника адвоката ОСОБА_9 та законного представника ОСОБА_10 , а також потерпілої ОСОБА_11 , -

В С Т А Н О В И Л А:

На вирок суду прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати виправдувальний вирок щодо ОСОБА_7 в зв`язку істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідності висновків суду, викладених в судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 115 ч. 2 п. 2 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років.

Відповідно до вимог ст. 404 ч. 3 КПК України, просить повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, які пов`язані з вчиненням ОСОБА_7 злочину, передбаченого ст. 115 ч. 2 п. 2 КПК України, оскільки вони досліджені судом першої інстанції з порушенням вимог кримінального процесуального закону, провести допит обвинуваченого, свідків та дослідити докази у кримінальному провадженні.

В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що зазначена в судовому засіданні версія та показання обвинуваченого ОСОБА_7 про непричетність його до вбивства малолітнього ОСОБА_12 взята судом за основу його виправдання, однак вона спростовуються показаннями законного представника потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та іншими дослідженими судом першої інстанції доказами.

Зазначає, що під час судового розгляду законний представник потерпілого ОСОБА_11 , свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 вказали на наявність конфлікту між потерпілим, його біологічним батьком та обвинуваченим через розбитий екран ноутбука, на відсутність будь-яких боргів чи потреб в грошах потерпілого ОСОБА_12 та на те, що він надто дорожив своїм мобільним телефоном марки «Леново», щоб закласти його до ломбарду.

Крім того, законний представник потерпілого ОСОБА_11 , свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 вказали, що після зникнення потерпілого ОСОБА_12 обвинувачений був наляканий, збуджений, нервовий, обливався потом, проявляв ознаки агресії.

Зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги і показання в судовому засіданні законного представника потерпілого ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_13 про те, що починаючи з 15.00 години 11 жовтня 2013 року потерпілий ОСОБА_12 знаходився разом з обвинуваченим, після чого потерпілий зник та не відповідав на телефонні дзвінки, ніхто його не бачив, а згодом взагалі вимкнувся мобільний телефон, також згадані особи вказали, що обвинуваченому було притаманно і раніше брати потерпілого ОСОБА_12 за шию і душити, а також показання свідка ОСОБА_16 про те, що обвинувачений ОСОБА_7 11 жовтня 2013 року прийшовши до ломбарду поводив себе знервовано та збуджено, за закладений мобільний телефон «Леново» свідок повернув обвинуваченому 500 гривень та закладений раніше мобільний телефон «Нокіа», а не 700 гривень як вказує обвинувачений.

Також зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що обвинувачений ОСОБА_7 після зникнення потерпілого ОСОБА_12 нікому не розповів про події, які відбувалися 11 жовтня 2013 року, зокрема щодо закладеного у ломбард мобільного телефону «Леново», останнього місця перебування з потерпілим та інших обставин, а намагався заплутати органи досудового слідства.

Вказує, що судом не встановлено факт застосування до ОСОБА_7 методів фізичного та психологічного впливу з боку працівників Новомосковського МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області.

Також вказує, що суд не дослідивши повно та всебічно обставини кримінального провадження і неправильно оцінивши докази обвинувачення, дійшов необґрунтованого висновку про те, що частину доказів здобуто з грубим порушенням норм процесуального закону, а інші докази не підтверджують обставин, викладених в обвинувальному акті, що судом не взято до уваги докази, які могли істотно вплинути на постановлення судового рішення, висновки суду, викладені у судовому рішенні містять істотні суперечності.

Незважаючи на встановлення присутності захисника під час допиту підозрюваного та вручення йому пам`ятки про права та обов`язки підозрюваного, підписаної ОСОБА_7 , відеозапис допиту визнано судом недопустимим доказом внаслідок порушення права на захист і визнання істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод через те, що під час допиту слідчий не повідомив неповнолітньому підозрюваному його права, зокрема його право мати побачення із захисником до першого допиту. Зазначає, що повідомлення про підозру відбувалось у присутності захисника, і разом з повідомленням про підозру, підозрюваному вручено пам`ятку про процесуальні права та обов`язки, про що свідчить особистий підпис ОСОБА_7 та його захисника. Згідно того ж відеозапису, ні підозрюваний, ні його захисник не заявляли про бажання скористатися зазначеними правами, тому посилання суду, що слідчий не надав часу для реального ознайомлення з повідомленням про підозру, доступу до захисника є необґрунтованими.

Вказує, що судом не конкретизовано та необґрунтовано вказано на невідповідність даних відеозапису допиту ОСОБА_7 в якості підозрюваного від 17 жовтня 2013 року зі змістом тексту його допиту, зафіксованому на папері протоколу, навпаки вважає, що вказаними матеріалами підтверджується визнання ОСОБА_7 себе винним у вчиненні кримінального правопорушення.

Вважає, що судом необґрунтовано виключено з доказів винуватості ОСОБА_7 висновок судово-психологічної експертизи № 1114 від 06 грудня 2013 року та показання свідка психолога ОСОБА_17 , не зазначивши при цьому у чому саме виразилися суперечності та невідповідність показань фактичним обставинам кримінального провадження.

Також вказує, що судом необґрунтовано визнано неналежним доказом і виключено довідку за результатами обробки технічної інформації результатів роботи терміналу внаслідок розбіжності останніх цифр, зазначених у довідці із наявним числом IMEI мобільного телефону потерпілого. В судовому засіданні суд впевнився, що телефон «Леново» належав ОСОБА_12 , також встановлено, що мобільні оператори «Київстар» та «МТС Україна» на підставі ухвали слідчого судді надають інформацію про місцезнаходження мобільного телефону стосовно мобільного терміналу IMEI із чотирнадцяти цифр, а останню п`ятнадцяту цифру IMEI від «1 до 9» ставлять цифру «0», оскільки п`ятнадцята цифра IMEI не впливає на встановлення місцезнаходження мобільного терміналу мобільного телефону.

Суд першої інстанції критично поставився та не взяв до уваги свідчення ОСОБА_16 в частині того, що ОСОБА_7 11 жовтня 2013 року після закладу мобільного телефону ОСОБА_12 віддав йому 200 гривень та забрав свій мобільний телефон «Нокіа», зазначає, що висновки суду щодо показань цього свідка не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки в судовому засіданні свідок ОСОБА_16 вказав, що ОСОБА_7 11 жовтня 2013 року заклав мобільний телефон «Леново» за який отримав 700 гривень, після чого віддав йому 200 гривень та забрав свій мобільний телефон «Нокіа», а згодом через декілька днів ОСОБА_7 знову заклав свій мобільний телефон «Нокіа».

Зазначає, що суд першої інстанції не виконав ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області, зокрема ретельно не перевірив алібі ОСОБА_7 та час настання смерті потерпілого ОСОБА_12 і не визнав їх такими, що знайшли своє підтвердження.

Вважає, що сукупністю доказів наданих стороною обвинувачення встановлено, що в день вбивства ОСОБА_12 в останнє його бачили в 15-16 годин лише в компанії ОСОБА_7 та саме в місці, де потім був знайдений його прихований труп. Батько потерпілого починаючи з 17.00 години 11 жовтня 2013 року розпочав пошуки зниклого сина, які виявилися марними. Тому, вважає, що пояснення ОСОБА_7 про його зустріч з ОСОБА_12 о 20-21 годині того дня не витримує критики, посилається і на те, що ніхто інший не міг ні за часом, ні за мотивами його вбити.

Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2015 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 115 ч. 2 п. 2 КК України та виправдано у зв`язку з не доведенням, що кримінальне правопорушення вчинене ним.

Вирішена доля речових доказів.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні наступного:

11 жовтня 2015 року приблизно о 15.00 годині, він, будучи неповнолітнім, разом з малолітнім ОСОБА_12 знаходилися на території нежитлової будівлі, а саме кафе, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 та вживали пиво.

В цей же день, близько 16.00 годин, за вказаною вище адресою між ОСОБА_20 та ОСОБА_12 виник словесний конфлікт з приводу монітору від комп`ютера, який перебував у тимчасовому користуванні потерпілого ОСОБА_12 та належав ОСОБА_7 малолітній ОСОБА_12 почав стверджувати, що неповнолітній ОСОБА_7 повинен спочатку повернути грошові кошти, які він винен за пошкодження його власного ноутбуку марки «Accer» чорного кольору, тільки після цього йому буде повернутий його монітор від комп`ютеру «Benq». Внаслідок відмови ОСОБА_12 повернути монітор, ОСОБА_7 , знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, 11 жовтня 2013 року, приблизно о 16.10 годин, умисно наніс руками не менше двох ударів по обличчю ОСОБА_12 , чим спричинив йому тілесні ушкодження у виді синців та саден на обличчі. В ході спричинення тілесних ушкоджень у ОСОБА_7 виник умисел, направлений на умисне протиправне заподіяння смерті малолітньому ОСОБА_12 , реалізуючи який, розуміючи характер своїх дій та той факт, що ОСОБА_12 є малолітньою дитиною, передбачаючи та усвідомлюючи тяжкість можливих наслідків, ОСОБА_7 обхопив малолітнього ОСОБА_12 правою рукою за шию та почав душити. Після того, як ОСОБА_12 знепритомнів, ОСОБА_7 з метою доведення злочину до кінця, зняв з його джинсових брюк ремінь зі штучної світлої плетеної тканини та надягнув ремінь петлею на шию ОСОБА_12 , затягнув петлю та утримував протягом кількох хвилин, що призвело до удушення ОСОБА_12 .

Після цього, ОСОБА_7 , переслідуючи мету укриття вчиненого ним злочину та переховування трупу, підтягнув труп потерпілого ОСОБА_12 до бетонного туалету на території вказаного вище кафе, та кинув труп головою вниз в отвір, що знаходиться з тильної сторони туалету. Після чого, з метою подальшого укриття вчиненого злочину, ОСОБА_7 підібрав з землі джинсові штани ОСОБА_12 , які спали під час пересування трупу ОСОБА_12 до приміщення туалету та заховав їх під шлакоблоком на місці вчинення злочину у недобудованій споруді, витягнув з мобільного телефону ОСОБА_12 дві сім-карти мобільних операторів «МТС» та «Біллайн», зламав їх на місці вчинення злочину та поїхав до м. Дніпропетровська, де заклав в ломбарді телефон потерпілого.

Своїми умисними діями неповнолітній ОСОБА_7 , шляхом удушення ОСОБА_12 , спричинив тілесні ушкодження у виді механічної асфіксії, яка виникла внаслідок здавлення органокомплексу шиї петлею при задушенні, та странгуляційної борозни в області шиї, які у своїй сукупності, по ступеню тяжкості, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя, що призвели до настання смерті потерпілого. Тілесні ушкодження у виді синців та саден на обличчі, саден в області лівого плеча, на спині зліва та справа, на животі зліва, в поперековій області справа, в області правої сідниці, лівого стегна та лівого колінного суглобу, у своїй сукупності та кожне окремо, у живих осіб відносяться до легкого ступеню тяжкості, заподіяні тупими твердими предметами з обмеженою контактуючою поверхнею, незадовго до настання смерті і не знаходяться у прямому причинному зв`язку з настання смерті.

Дії ОСОБА_7 органами досудового слідства кваліфіковані за ст. 115 ч. 2 п. 2 КК України.

Заслухавши доповідь судді, прокурора ОСОБА_6 , який підтримав свою апеляційну скаргу про скасування виправдувального вироку щодо ОСОБА_7 та ухвалення щодо нього нового вироку про визнання ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 115 ч. 2 п. 2 КК України з призначенням йому покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років, посилаючись на те, що суд дав невірну оцінку ряду доказів та не взяв до уваги сукупності доказів, які підтверджують і наявність мотиву у ОСОБА_7 і фактичне вчинення ним умисного вбивства малолітнього ОСОБА_12 , оскільки потерпілого ОСОБА_21 в останнє бачили на місці вчинення злочину саме з ОСОБА_7 ; прокурора ОСОБА_8 , яка частково підтримала апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 та просила в судових дебатах вирок суду скасувати як незаконний та необґрунтований, а матеріали кримінального провадження, виходячи з положень ст. ст. 7, 9 КПК України, направити на новий судовий розгляд в суд першої інстанції; потерпілу ОСОБА_11 , яка вважала обґрунтованою апеляційну скаргу прокурора та просила в судових дебатах апеляційну скаргу прокурора задовольнити; обвинуваченого ОСОБА_7 , який заперечував проти апеляційної скарги прокурора посилаючись на те, що він потерпілого не вбивав, а при допиті у якості підозрюваного оговорив себе під тиском та просив в судових дебатах оставити без зміни вирок суду першої інстанції; законного представника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_10 , яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на те, що органи досудового розслідування навіть не встановили дату настання смерті потерпілого, оскільки експерт в першому судовому засіданні пояснив, що смерть потерпілого могла наступити і 12 1 13 жовтня 2013 року та просила в судових дебатах залишити вирок суду без зміни; захисника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 , який заперечував проти апеляційної скарги прокурора посилаючись на те, що жодного доказу причетності ОСОБА_7 до вбивства потерпілого ОСОБА_12 органи досудового розслідування не надали, що відеозапис протоколу допита неповнолітнього ОСОБА_7 отриманий з грубими порушеннями чинного законодавства і крім того, не відповідає фактичним обставинам спричинення смерті потерпілого ОСОБА_12 та просив у судових дебатах залишити без зміни вирок суду; перевіривши надані матеріали та обговоривши доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Прокурор, посилаючись на ст. 404 ч. 3 КПК України заявив клопотання про дослідження апеляційним судом обставин, які судом першої інстанції досліджені не повністю та з порушенням закону та просив допитати усіх допитаних судом першої інстанції осіб, крім померлого свідка ОСОБА_13 , дослідити письмові докази, а також нові докази, обґрунтовуючи своє клопотання тим, що суд першої інстанції надав неповну, необ`єктивну та не всебічну оцінку вказаним у клопотанні доказам.

Обговоривши клопотання прокурора, колегія суддів, відмовила в його задоволенні, оскільки законодавець в ч. 3 ст. 404 КПК України передбачив чіткі підстави для повторного дослідження обставин кримінального провадження судом апеляційної інстанції: не повне дослідження або дослідження з порушеннями обставин кримінального провадження, а в клопотанні прокурора не вказано на порушення судом чинного законодавства при дослідженні обставин справи та при дослідженні того чи іншого доказу, а дана інша ніж судом оцінка доказів та оспорені висновки суду першої інстанції по кожному доказу, а також не наведено обгрунтування підстав для дослідження нових доказів.

Висновки суду про не доведеність вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_7 в умисному спричиненні смерті малолітнього ОСОБА_12 та у зв`язку з цим його виправдання відповідають фактичним обставинам та зроблені на підставі всебічного, повного та об`єктивного дослідження доказів, які були безпосередньо досліджені судом, належним чином оцінені і викладені у виправдувальному вироку.

Так, дослідивши надані стороною обвинувачення докази, а саме відеозапис допиту ОСОБА_7 в якості підозрюваного від 17 жовтня 2013 року; висновок судово психологічної експертизи № 1114 від 06 грудня 2013 року відеозапису допиту неповнолітнього підозрюваного ОСОБА_7 (т.1, арк. 199 211) та показання свідка ОСОБА_17 , яка приймала участь при зазначеному допиті неповнолітнього підозрюваного ОСОБА_7 в якості психолога, суд виключив їх із числа доказів винуватості ОСОБА_7 визнавши їх неналежними та недопустимими доказами та дійшов до висновку про те, що вони не можуть бути використані судом при прийнятті рішення, виходячи з того, що допит неповнолітнього підозрюваного ОСОБА_7 був проведений з істотними порушеннями прав підозрюваного і основоположних свобод, а висновок судово психологічної експертизи № 1114 від 06 грудня 2013 року відеозапису допиту неповнолітнього підозрюваного ОСОБА_7 (т.1, арк. 199 211) та показання свідка ОСОБА_17 є похідними від самого допиту неповнолітнього підозрюваного ОСОБА_7 17 жовтня 2013 року.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції в порушення чинного законодавства визнав зазначені докази недопустимими є безпідставними.

Досліджуючи зазначені докази, зокрема відеозапис протоколу допиту неповнолітнього підозрюваного ОСОБА_7 від 17 жовтня 2013 року суд обґрунтовано посилався на положення ст. ст. 86 ч. 2 та 87 ч. 1 КПК України, а також на ст. 95 ч. 4 КПК України, виходячи з положень якої, жоден суд не може обґрунтовувати свої доводи на показаннях, наданих особою під час досудового розслідування, отриманих не у відповідності до положень ст. 225 КПК України, а може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання.

Не дивлячись на те, що органи досудового розслідування відеозапис протоколу допиту неповнолітнього підозрюваного ОСОБА_7 від 17 жовтня 2013 року визнали речовим доказом і надавали його суду першої інстанції як окремий доказ (речовий доказ) цей відеозапис був здійснений під час допиту неповнолітнього підозрюваного ОСОБА_7 у відповідності до ст. 224 ч. 5 КПК України, якою передбачено можливість застосування під час допиту фотозйомки, аудіо- та/або відеозапису і фактично є протоколом допиту неповнолітнього підозрюваного ОСОБА_7 зафіксованого за допомогою відео записуючого пристрою, тому у відповідності до вимог чинного законодавства, до нього слід відноситися як до протоколу допиту особи органом досудового розслідування перенесеного на електронний носій інформації, виходячи з чого у відповідності до положень ст. 95 ч. 4 КПК України на наданий стороною обвинувачення відеозапис допиту неповнолітнього ОСОБА_7 17 жовтня 2013 року суд ні за яких обставин не міг посилатися як на доказ та обґрунтовувати ним свої висновки.

За таких обставин і апеляційна інстанція не може по іншому оцінити зазначений відеозапис протоколу допиту неповнолітнього підозрюваного ОСОБА_7 від 17 жовтня 2013 року, не може визнати його належним та допустимим доказом та посилатися на нього при формуванні своїх висновків щодо винуватості чи невинуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Не встановлення судом першої інстанції факту застосування щодо неповнолітнього підозрюваного ОСОБА_7 методів фізичного та психологічного впливу з боку працівників Новомосковського МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області, на що посилається в апеляційній скарзі прокурор, не спростовує висновків суду першої інстанції про істотне порушення прав ОСОБА_7 під час проведення його допиту в якості підозрюваного 17 жовтня 2013 року.

Виходячи з того, що висновок судово психологічної експертизи № 1114 від 06 грудня 2013 року відеозапису допиту неповнолітнього підозрюваного ОСОБА_7 (т.1, арк. 199 211), зроблений по відеозапису протоколу допиту від 17 жовтня 2013 року неповнолітнього підозрюваного ОСОБА_7 суд у відповідності до чинного законодавства обґрунтовано визнав і його неналежним доказом.

Виходячи з того, що показання свідка ОСОБА_17 є похідними від показань неповнолітнього підозрюваного ОСОБА_7 суд першої інстанції також обґрунтовано визнав їх неналежним доказом.

Що стосується доводів прокурора про те, що з огляду на загальні умови допустимості доказів, показання свідка ОСОБА_17 у відповідності до ст. ст. 84, 85 КПК України є допустимими, оскільки одержані визначеними законом суб`єктом, від особи, яка згідно з кримінальним процесуальним законом може бути допитана як свідок, при здійсненні передбачених законом дій, проведених та оформлених відповідно до встановленого законом порядку, також належним доказом, оскільки вони підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню та достовірним доказом, оскільки фактичні дані, отримані з цього доказу не спростовані жодним іншим доказом: свідок ОСОБА_17 , шкільний психолог, брала участь при допиті неповнолітнього ОСОБА_7 та засвідчила, що ОСОБА_7 зізнався у вбивстві малолітнього ОСОБА_12 та розповів його обставини без будь якого примусу чи тиску збоку правоохоронних органів та за психологічними рисами поведінки останнього зробила висновок, що ОСОБА_7 говорить правду то зазначені доводи є безпідставними.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не може самостійно визнати показання свідка ОСОБА_17 , як ставиться питання в апеляційній скарзі прокурора, належним та допустимим доказом виходячи в тому числі з положень ст. 97 ч. 7 КПК України, у відповідності до яких у будь якому випадку не можуть бути визнані допустимим доказом показання з чужих слів, якщо вони даються слідчим, прокурором, співробітником оперативного підрозділу або іншою особою стосовно пояснень осіб, наданих слідчому, прокурору або співробітнику оперативного підрозділу під час здійснення ними кримінального провадження, виходячи з того, що ОСОБА_17 у відповідності до положень ст. 227 КПК України приймала участь при проведенні допиту неповнолітнього підозрюваного ОСОБА_7 17 жовтня 2013 року в якості психолога.

Виходячи з зазначеного, доводи апеляційної скарги прокурора про визнання апеляційною інстанцією трьох приведених вище доказів допустимими та про покладення їх в основу висновків апеляційного суду про винуватість ОСОБА_7 в пред`явленому йому обвинуваченні є безпідставними та не відповідають чинному законодавству, в тому числі ст. 62 Конституції України, якою передбачено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях та усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до зазначених положень закону статтями 17 та 18 КПК України закріплено принцип презумпції невинуватості, забезпечення доведеності вини та свобода від самовикриття.

Дослідивши інші надані стороною обвинувачення докази, зокрема показання потерпілої ОСОБА_11 та свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 суд дійшов до висновку про те, що показання потерпілої ОСОБА_11 та зазначених свідків жодним чином не підтверджують вини ОСОБА_7 у пред`явленому йому обвинуваченні.

Так, потерпіла ОСОБА_11 , бабуся та опікун малолітнього ОСОБА_12 дала показання в тому числі і про те, що внук та ОСОБА_7 товаришували, разом дивились телевізор та використовували комп`ютер, були випадки коли ОСОБА_7 підходив ззаду, хватав за шию ОСОБА_12 руками та придушував, між її сином ОСОБА_13 та ОСОБА_7 був конфлікт через пошкоджений останнім монітор ноутбука її внука, у якого також був новий подарований на день народження мобільний телефон, яким він дорожив, але 11 жовтня 2013 року взяв з собою, коли о 15 годині ішов гуляти та на її запитання навіщо бере телефон відповів, що йому вже все рівно, син ОСОБА_22 виходив на вулицю та повідомив їй, що ОСОБА_23 та ОСОБА_7 знаходяться практично навпроти двору на території непрацюючого кафе, коли внук близько 18 години не прийшов додому, син став йому телефонувати, однак телефон не відповідав, тому він поїхав його шукати однак не знайшов.

Оцінюючи показання потерпілої ОСОБА_11 суд зазначив, що вони підтверджують тільки факт перебування 11 жовтня 2013 року в період часу з 15.00 до 16.00 годин неповнолітнього ОСОБА_7 та малолітнього ОСОБА_12 на території непрацюючого кафе та зникнення останнього після 16 години та жодним чином не доводять вини ОСОБА_7 .

Свідок ОСОБА_13 дав показання в тому числі і про те, що його син ОСОБА_12 та ОСОБА_7 товаришували, через поломку останнім монітора ноутбука сина в вересні 2013 року другий раз ОСОБА_7 приніс свій монітор, однак через деякий час став просити повернути його, його відмова повернути монітор до ремонту пошкодженого ноутбука викликала ярість останнього та намагання зайди до будинку, 11 жовтня 2013 року близько 15 години син взяв з собою мобільний телефон «Леново» та пішов разом з ОСОБА_7 гуляти, будучи занепокоєний своїм попереднім конфліктом він пішов до дітей на територію непрацюючого кафе, син попросив 10 гривень, повідомив що «качають» музику, через деякий час він знову підходив до сина, дав йому 1 гривню та помітив, що він у подавленому стані, через 15 хвилин зателефонував сину, однак його мобільний телефон був недоступний, син та ОСОБА_24 о 17 годині повинен був іти на тренування, він поїхав шукати сина, об`їздив усіх друзів, зателефонував ОСОБА_7 , однак той повідомив, що вони розійшлися. Ввечері того ж дня повторно телефонував ОСОБА_7 , той прибіг, був збуджений, говорив, що вибухнула батарея і телефон сутки не буде працювати. 12 жовтня 2013 року він звернувся до міліції з приводу зникнення сина, сам продовжив його пошуки, 17 жовтня 2013 року йому повідомили про смерть сина і про те, що ОСОБА_7 зізнався у скоєнні вбивства.

Оцінюючи показання свідка ОСОБА_13 суд дійшов до висновку що вони підтверджують тільки факт перебування 11 жовтня 2013 року в період часу з 15.00 до 16.00 години неповнолітнього ОСОБА_7 та малолітнього ОСОБА_12 на території непрацюючого кафе та зникнення останнього після 16.00 години та жодним чином не доводять вини ОСОБА_7 .

Свідок ОСОБА_14 дала показання про те, що вона працює начальником сектору кримінальної міліції у справах неповнолітніх, 12 жовтня 2013 року ОСОБА_11 звернулася з заявою про зникнення малолітнього внука ОСОБА_12 , по заяві проводилися розшукові заходи, було встановлено, що ОСОБА_12 товаришував з ОСОБА_7 який при опитуванні надмірно хвилювався та повідомив, що бачив ОСОБА_12 11 жовтня 2013 року близько 15.00 години і останній говорив йому що піде до друзів.

Оцінюючи вказані показання суд дійшов до висновку про те, що показання свідка ОСОБА_14 про надмірне хвилювання ОСОБА_7 при опитування, а також показання свідка ОСОБА_13 про надмірне хвилювання ОСОБА_7 11 жовтня 2013 року ввечері близько 18.00 години при спілкуванні з ним, самі по собі за відсутності інших прямих або побічних доказів скоєння вбивства ОСОБА_12 саме ОСОБА_7 не можуть безперечно свідчити про вчинення обвинуваченим такого діяння.

Свідок ОСОБА_15 дала показання в тому числі і про те, що 11 жовтня 2013 року ОСОБА_7 заходив до магазину «Продуктовий» близько 12.00 години та купував пиво, а ОСОБА_25 того ж дня в період з 15.00 до 16.00 години заходив та купував напій.

Оцінюючи показання свідка ОСОБА_15 суд дійшов до висновку про те, що вони підтверджують тільки факт того, що 11 жовтня 2013 року в магазин заходили і ОСОБА_12 , і ОСОБА_7 та жодним чином не доводять вини ОСОБА_7 .

Свідок ОСОБА_16 дав показання в тому числі і про те, що працює в ломбарді ПП «Янов» та знає ОСОБА_7 , який неодноразово закладав мобільний телефон «Нокіа». 11 жовтня 2013 року приблизно о 19.30 годині ОСОБА_7 заклав мобільний телефон «Lеnоvо» без сім карти, вів себе дивно, постійно оглядався, отримав за нього 700 гривень, після чого віддав 200 гривень та забрав свій мобільний телефон «Нокіа».

Оцінюючи показання свідка ОСОБА_16 суд дійшов до висновку про те, що вони підтверджують тільки факт того, що ОСОБА_7 здавав в ломбард телефон ОСОБА_12 , та критично віднісся до його показань в частині того, що ОСОБА_7 11 жовтня 2013 року віддав йому 200 гривень та забрав свій мобільний телефон «Нокіа», оскільки вони суперечать іншим обставинам, а саме відомостям ломбарду, відповідно до яких ОСОБА_7 забрав свій мобільний телефон «Нокіа» лише через три дні.

Неповнолітній свідок ОСОБА_18 дав показання про те, що разом з ОСОБА_26 один раз ходив на тренування по боксу, близько 16 години збирався з ОСОБА_26 вдруге піти на тренування, але по дорозі зустрів його батька, який повідомив що ОСОБА_23 десь гуляє, тому на тренування пішов один, у ОСОБА_27 був мобільний телефон «Lеnоvо», яким він дорожив і нікому не давав, ОСОБА_7 знає як жителя мікрорайону, про смерть ОСОБА_27 стало відомо від працівників міліції.

Оцінюючи свідчення свідка ОСОБА_18 суд дійшов висновку про те, що вони підтверджують лише факт того, що ОСОБА_12 не прийшов на тренування та пізніше йому стало відомо про смерть ОСОБА_12 , але не доводять жодним чином вини обвинуваченого.

Свідок ОСОБА_19 дав показання про те, що знає ОСОБА_12 з яким дружив як і з ОСОБА_7 .. Вони разом часто гуляли, грали в футбол. Коли він разом з братом збиралися іти на тренування з ними повинен був іти і ОСОБА_23 , але по дорозі вони зустріли батька ОСОБА_27 , який повідомив, що ОСОБА_27 немає вдома. Через декілька днів стало відомо що він пропав. У ОСОБА_27 був дорогий мобільний телефон «Lеnоvо», яким він дуже дорожив. Пізніше стало відомо, що ОСОБА_27 знайшли мертвим, на вулиці говорили, що його задушили та кинули в яму.

Оцінюючи показання свідка ОСОБА_19 суд дійшов до висновку про те, що вони підтверджують лише факт того, що ОСОБА_12 не прийшов на тренування та пізніше йому стало відомо про смерть ОСОБА_12 , але також не доводять вини обвинуваченого.

Колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що показання потерпілої ОСОБА_11 , а також свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 ні самі по собі, ні в сукупності між собою та з іншими доказами не містять фактів, які б підтвердили факт вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 умисного вбивства малолітнього ОСОБА_12 .

Виходячи з того, що жоден з приведених доказів дійсно не містить фактів, які б вказували на обставини вчинення ОСОБА_7 умисного вбивства малолітнього ОСОБА_12 , колегія суддів не може дійти до іншого висновку ніж дійшов суд першої інстанції при оцінці показань вказаних осіб.

Сам факт перебування ОСОБА_7 разом з малолітнім ОСОБА_12 11 жовтня 2013 року в період часу після 15.00 години та послідуюче хвилювання при опитуванні та спілкуванні з ОСОБА_13 ОСОБА_14 та ОСОБА_16 не є доказом, як стверджує в апеляційній скарзі прокурор, того, що саме обвинувачений ОСОБА_7 вчинив вбивство ОСОБА_12 .

Були належним чином досліджені судом та оцінені і надані стороною обвинувачення письмові докази, як то: протокол обшуку приміщення домоволодіння АДРЕСА_2 (т. 3 арк. 86) та вилучення коробки від телефону «Lеnоvо» А706 та ноутбуку «Аser»; протокол огляду з фото таблицями території колишнього кафе по АДРЕСА_2 (т. 2 арк. 1 - 38) та вилучені речові докази ( т. 2 арк. 71, 73, 77, 79); протокол огляду трупу ОСОБА_12 . ІНФОРМАЦІЯ_2 та ременя з синтетичної тканини (т. 1 арк. 236 239) речового доказу - кофти трикотажної (т. 2 арк. 75); протокол пред`явлення речей для впізнання (т. 2 арк. 39 40); висновок експерта № 366/е від 15 листопада 2013 року та акт судово медичного дослідження № 366 від 15 листопада 2013 року (т. 2 арк. 57 60); протокол огляду території що прилягає до ломбарду, відповідно до якого ОСОБА_16 надав для огляду мобільний телефон «Lеnоvо» та товарний чек № 508 від 11 жовтня 2013 року з рукописним текстом « ОСОБА_28 , телефон «Lеnоvо». На 10 діб, 800, на викуп 800, Копитько» (т.2 арк. 81); копія гарантійного талону на мобільний телефон «Lеnоvо» (т. 2 арк. 43); протокол огляду виданого ОСОБА_13 монітору для персонального комп`ютера «Benq» , який належить ОСОБА_7 (т. 2 арк. 41 - 42), довідка за результатами обробки технічної інформації (т. 2 арк. 70) та відомості про вхідні та вихідні дзвінки (т. 2 арк. 51 53).

Дослідивши протокол обшуку приміщення домоволодіння потерпілої ОСОБА_11 , та речові докази під час якого були вилучені коробка від мобільного телефону «Lеnоvо». пошкоджений ноутбук та речові докази, товарний чек з ломбарду, виданий ОСОБА_13 монітор, суд обґрунтовано дійшов до висновку про те, що вони підтверджують факт наявності у потерпілого ОСОБА_12 мобільного телефону та ноутбуку, факт перебування монітору ОСОБА_7 в будинку ОСОБА_13 та факт здачі ОСОБА_7 11 жовтня 2013 року мобільного телефону, який належав ОСОБА_12 і не є доказом вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 вбивства.

Відповідно до протоколу огляду місця події та огляду трупу ОСОБА_12 від 17 жовтня 2013 року було оглянуто виявлений труп малолітнього потерпілого ОСОБА_12 його положення та місце розташування тіла наявність на тілі потерпілого з одягу трикотажної кофти та майки, а також ременю та странгуляційної борозни в області шиї, наявність та опис на обличчі, тулубі та кінцівках ОСОБА_12 численних тілесних ушкоджень, місце знаходження виявленого та оглянутого одягу, фрагмент корпусу мобільного телефону, сім - картки. Виявлено та вилучено мікрочастинки з поверхні різних частин трупу ОСОБА_12 , зразки грунту з його обличчя та нігтьові зрізи.

Дослідивши та оцінивши зазначені докази, суд зазначив про те, що вони підтверджують факт виявлення трупу ОСОБА_12 та вилучення речових доказів, але як обґрунтовано дійшов до висновку суд не доводять вини обвинуваченого у вчиненні вбивства.

Відповідно до висновку експерта № 366/Е від 15 листопада 2013 року та акту судово медичного дослідження № 366 від 15 листопада 2013 року при дослідженні трупа ОСОБА_12 виявлено виготовлену з брючного ременя петлю в області шиї та одинарну, замкнену, рівномірно виражену горизонтальну странгуляційну борозну у верхній ретині шиї з ознаками прижиттєвості; гостру емфізему легень; крапкові крововиливи в слизовій оболонці повік та склерах очей; крапкові та дрібно вогнищеві крововиливи під плеврою легень та зовнішньою оболонкою серця (плями Тард`є); синці та садна на обличчі, садна в області лівого плеча. На спині зліва та справ, на животі зліва, в поперековій області справа, в області правої сідниці, лівого стегна та лівого колінного суглобу. Причиною смерті, яка могла наступити 11 жовтня 2013 року є механічна асфіксія внаслідок здавлення органокомплексу шиї петлею при задушенні. Синці та садна мають признаки при життєвості та виникли від багаточисленних травматичних дій тупих твердих предметів з обмеженою контактуючою поверхнею, об`єктивні судово - медичні дані про переміщення тіла ОСОБА_12 відсутні (т. 2 арк. 57 - 60, 65 - 66).

Дослідивши зазначені докази суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що вони встановлюють причину смерті ОСОБА_12 наявність тілесних ушкоджень та ступінь тяжкості виявлених тілесних ушкоджень але жодним чином не доводять вини ОСОБА_7 .

Крім вказаних доказів, суд також дослідив надані стороною обвинувачення наступні докази: висновок експерта № 774 від 12 листопада 2013 року, у відповідності до якого на ремені, вилученому під час огляду трупу ОСОБА_12 клітини з ядрами не знайдені і відповідно на запитання чи можливо їх походження від ОСОБА_12 чи від підозрюваного ОСОБА_7 відповідь не надавалась (т. 2 арк.62); висновок експерта № 517 к від 22 жовтня 2013 року, яким визначена група крові ОСОБА_7 (т. 2 арк. 61- 62); висновок експерта № 787 від 08 листопада 2013 року відповідно до якого в піднігтьовому вмісті обох рук ОСОБА_7 наявність крові не встановлено, при цитологічному дослідженні клітини з ядрами та мікрочастки тканин людини не знайдені, тому відповідь на питання слідчого про те, чи могли вони походити від потерпілого ОСОБА_12 чи від самого ОСОБА_7 не надавалась (т. 2 арк. 49 50); висновок експерта № 773 від 12 листопада 2013 року відповідно якому у піднігтьовому вмісті обох рук трупу малолітнього ОСОБА_12 , що були надані на дослідження наявність крові не встановлено, при цитологічному дослідженні знайдені лише клітини поверхневого шару епідермісу, які не придатні для цитологічного дослідження, виходячи з чого питання слідчого про те, чи могли вони походити від неповнолітнього ОСОБА_7 чи від малолітнього ОСОБА_12 - відповіді не підлягає (т.2 арк. 55 -56); висновок експерта № 775 від 12 листопада 2013 року у відповідності до якого на двох сім картах вилучених 17 жовтня 2013 року в ході огляду території кафе, клітини з ядрами не знайдені тому на питання яка їх видова, групова та статева належність та чи можливо їх походження від малолітнього ОСОБА_12 чи підозрюваного ОСОБА_7 відповідь не надавалась (т. 2 арк. 63 64); протокол огляду носильних речей ОСОБА_7 , а саме брюк джинсових із джинсової тканини синього кольору, бавовняної кофти чорно червоного кольору, бавовняної футболки чорного кольору, що визнані речовими доказами, на яких будь яких плям або пошкоджень не виявлено (т. 2 арк. 54); а також відеозапис огляду місця події від 25 листопада 2013 року наданий стороною захисту.

Дослідивши вказані докази суд дійшов до висновку про те, що усі вони не містять жодного доказу причетності ОСОБА_7 до вчинення злочину вбивства малолітнього ОСОБА_12 .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції і в частині оцінки приведених доказів, оскільки ні самі по собі, ні в сукупності з іншими доказами вони не підтверджують причетності обвинуваченого ОСОБА_7 до вчинення умисного вбивства малолітнього ОСОБА_12 .
Що стосується посилань апеляційної скарги прокурора на те, що суд дав неповну, необ`єктивну та не всебічну оцінку показанням потерпілої ОСОБА_11 то колегія суддів вважає їх безпідставними.

Всі обставини, про які давала показання потерпіла ОСОБА_11 судом належним чином досліджені, її показання правильно викладені у вироку та об`єктивно оцінені.

Та обставина, що потерпіла ОСОБА_11 зазначала, що раніше під час спілкування ОСОБА_7 брав за шию ОСОБА_12 та придушував, не є доказом того, що саме ОСОБА_7 задушив малолітнього ОСОБА_12 ..

Безпідставними є і посилання прокурора на те, що малолітній ОСОБА_12 не міг передати мобільний телефон іншій особі, в тому числі і ОСОБА_7 для закладення в ломбард виходячи з показань потерпілої ОСОБА_11 та свідків про те, що малолітній ОСОБА_12 дорожив своїм мобільним телефоном як цінною річчю та подарунком на день народження, оскільки таке твердження прокурора як і попереднє є припущенням сторони обвинувачення та нічим об`єктивно не підтверджено, а також зроблено без урахування показань потерпілої ОСОБА_11 про те, що ОСОБА_12 11 жовтня 2013 року виходячи о 15 годині з дому гуляти взяв з собою мобільний телефон та на її запитання навіщо він це робить, адже батько не дозволяє брати телефон, відповів що «йому уже все рівно».

В апеляційній скарзі прокурор одночасно посилається і на те, що суд першої інстанції не виконав ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області, зокрема ретельно не перевірив алібі ОСОБА_7 та час настання смерті потерпілого ОСОБА_12 і не визнав їх такими, що знайшли своє підтвердження а також і на те, що зазначена в судовому засіданні версія та показання обвинуваченого ОСОБА_7 про непричетність його до вбивства малолітнього ОСОБА_12 взята судом за основу його виправдання, та на те що не витримує критики пояснення ОСОБА_7 про його зустріч з ОСОБА_12 о 20 - 21 годині того ж дня, оскільки ніхто інший не міг ні за часом, ні за мотивами його вбити, оскільки сукупністю доказів, наданих стороною обвинувачення, встановлено, що в день вбивства малолітнього ОСОБА_12 в останнє його бачили в 15 16 годин лише в компанії ОСОБА_7 , та саме в тому місці, де потім і був знайдений його прихований труп.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд повірив не перевіреним показанням обвинуваченого ОСОБА_7 є безпідставними.

Суд першої інстанції привів у вироку показання обвинуваченого ОСОБА_7 та вказав, що органами досудового розслідування та державним обвинуваченням не спростовані пояснення ОСОБА_7 щодо того, що ОСОБА_12 добровільно передав йому мобільний телефон «Lеnоvо» для здачі в ломбард та того, що приблизно о 20 21 годині він зустрічався з ОСОБА_12 та віддав йому гроші за телефон.

У зв`язку з відсутністю інших доказів того, що ОСОБА_7 зустрічався з ОСОБА_12 11 жовтня 2013 року після 20 години, суд обґрунтовано у вироку не вказував, що така подія дійсно мала місце, а ухвалюючи виправдувальний вирок щодо останнього вказав підставою його виправдання - не доведення що кримінальне правопорушення вчинене ОСОБА_7 ..

Не відповідає чинному законодавству і посилання прокурора на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що обвинувачений ОСОБА_7 після зникнення потерпілого ОСОБА_12 нікому не розповів про події, які відбувалися 11 жовтня 2013 року, зокрема щодо закладеного у ломбард мобільного телефону «Леново», останнього місця перебування з потерпілим та інших обставин, а намагався заплутати органи досудового слідства.

Як убачається з обвинувального акта, ОСОБА_7 інкриміновано нанесення у приміщенні недобудованого кафе 11 жовтня 2013 року з 16 до 16.10 годин двох ударів в обличчя малолітнього потерпілого ОСОБА_12 , придушення його рукою та спричинення смерті від механічної асфіксії за допомогою петлі з ременя в приміщенні недобудованого кафе, після чого з метою укриття вчиненого злочину він перемістив тіло ОСОБА_12 шляхом волочіння до розташованого на території кафе туалету та скинув його вниз головою в отвір туалету, підібрав з землі джинсові штани, що спали з потерпілого під час пересування та заховав їх у приміщенні, забрав мобільний телефон, витягнув з нього дві сім карти та зламав, а мобільний телефон здав у ломбард. Малолітньому потерпілому ОСОБА_12 були спричинені тілесні ушкодження у виді механічної асфіксії, яка виникла в результаті здавлення органокомплексу шиї петлею при задушенні, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень та призвели до настання смерті, а також синці та садна на обличчі, садна в області лівого плеча, на спині зліва та справа, на животі зліва. В поперековій області справа. В області правої сідниці. Лівого стегна та лівого колінного суглобу, які у живих осіб відносяться до легкого ступеню тяжкості, заподіяні тупими твердими предметами з обмеженою контактуючою поверхнею.

Виходячи з зазначеного пред`явленого неповнолітньому ОСОБА_7 обвинуваченню, суд обґрунтовано вказав у вироку на те, що ОСОБА_7 обвинувачувався у нанесенні двох ударів в обличчя ОСОБА_12 , а відповідно до висновку експерта у потерпілого ОСОБА_12 виявлені численні тілесні ушкодження, які можуть свідчити про боротьбу, однак при огляді неповнолітнього ОСОБА_7 такі сліди відсутні, а також вказав на те, що органами досудового розслідування та державним обвинуваченням не надано доказів того, при яких обставинах виникли зазначені тілесні ушкодження у малолітнього потерпілого ОСОБА_12 і хто їх спричинив.

Доводи прокурора про те, що суд не виконав вказівки апеляційного суду про встановлення часу настання смерті малолітнього потерпілого ОСОБА_12 суперечать протилежним доводам прокурора про те, що встановлено сукупністю доказів про вчинення саме ОСОБА_7 вбивства ОСОБА_12 11 жовтня 2013 року о 16 годині.

У відповідності до висновку експерта № 366/Е від 15 листопада 2013 року, який був досліджений судом першої інстанції, смерть потерпілого ОСОБА_12 могла наступити 11 жовтня 2013 року (т. 2 арк. 65- 66).

Вказаний висновок експерта щодо часу настання смерті носить ймовірний характер.

У зв`язку з зазначеним, колегія суддів за власною ініціативою допитала в судовому засіданні експерта ОСОБА_29 , який проводив огляд трупа малолітнього ОСОБА_12 та проводив зазначену експертизу.

Допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_29 підтвердив свій висновок по всіх питаннях, у тому числі і по питанню № 3 про те, що смерть ОСОБА_12 могла відповідати обставинам події 11 жовтня 2013 року, та пояснив, що виходячи з медичних даних, а саме часу зникнення трупних п`ятен та наявності трупного заклякнення він може з достовірністю сказати що смерть малолітнього ОСОБА_12 наступила понад двох діб до моменту огляду його трупу і більш точної дати настання смерті ОСОБА_12 він вказати не може. Оскільки в питанні № 3 запитувалось чи відповідає давність смерті часу та давності пригоди, він і відповів, що «смерть потерпілого могла наступити 11 жовтня 2013 року», а також зазначив що відсутні медичні дані про волочіння тіла ОСОБА_12 .

Безпідставними є і доводи прокурора про те, що суд необґрунтовано визнав неналежним доказом і виключив з числа доказів довідку за результатами обробки технічної інформації результатів роботи терміналу внаслідок розбіжності останніх цифр, зазначених у довідці із наявним числом IMEI мобільного телефону потерпілого.

Перевіряючи сукупність доказів, наданих стороною обвинувачення, колегія суддів погоджується що у кримінальному провадженні встановлено, що 11 жовтня 2013 року в період з 15 до 16 години ОСОБА_7 дійсно перебував з малолітнім ОСОБА_12 на території кафе, розташованого по АДРЕСА_2 , що ввечері того ж дня близько 19.30 годин ОСОБА_7 здав мобільний телефон ОСОБА_12 в м. Дніпропетровську в ломбард та те, що 17 жовтня 2013 року було виявлено труп малолітнього ОСОБА_25 , смерть якого, наступила від механічної асфіксії.

У відповідності до чинного законодавства, у тому числі і статті 3 Конституції України людина, її життя людини і здоров`я визнаються найвищою соціальною цінністю.

Суспільний інтерес у розкритті вказаного особливо тяжкого злочину є надзвичайно великим, але жоден суспільний інтерес не звільняє сторону обвинувачення від проведення досудового розслідування строго у відповідності до вимог чинного законодавства, яким, саме на слідчого та прокурора у відповідності до вимог ст. 92 КПК України покладено обов`язок доказувати обставини, перелічені у ст. 91 КПК України, а саме подію кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення та інші необхідні в провадженні обставини.

У даному кримінальному провадженні зазначені положення слідчим та прокурором дотримані не були, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення при зазначених у обвинувальному акті обставинах доведена не була.

Що стосується посилання прокурора ОСОБА_8 на необхідність скасування вироку у відповідності до загальних засад кримінального провадження та направлення кримінального провадження на новий судовий розгляд, то вони також є необґрунтованими, оскільки та обставина, що у вироку суду не вказано дата народження малолітнього потерпілого ОСОБА_12 не є істотним порушенням вимог КПК України.

Що стосується посилання прокурора ОСОБА_8 на загальні засади кримінального процесуального закону, то в даному випадку судом першої інстанції не було допущено порушень вимог КПК України, які б перешкодили суду прийняти законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення.

Суд першої інстанції у відповідності зі ст. 94 КПК України всебічно, повно і неупереджено дослідив усі обставини кримінального провадження, дослідив усі надані стороною обвинувачення докази: допитав заявлених прокурором осіб, дослідив письмові докази, оглянув речові докази, дослідив висновки експертів та оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність доказів з точки зору достатності та виклав свої висновки у вироку.

У відповідності до ст. 370 КПК України суд першої інстанції ухвалив вирок, який відповідає нормам кримінального процесуального закону, є законним обґрунтованим та вмотивованим, тому колегія суддів не вбачає підстав для його скасування виходячи з чого апеляційна скарга прокурора підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст. ст. 405, 407 ч.1 п. 1, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу старшого прокурора Новомосковської міжрайонної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2015 року щодо неповнолітнього ОСОБА_7 - залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з дня проголошення, однак може бути оскаржена відповідно до ст. 426 КПК України в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді: