АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження апел.суду №11-кп/790/1145/16 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Справа суду 1-ї інстанції № 639/1102/16-к
Категорія: ч.2 ст. 190 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
7 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження № 0001905 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 лютого 2016 року, ухвалений стосовно ОСОБА_8 , -
В С Т А Н О В И Л А:
Цим вироком, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Пересічне Дергачівського району Харківської області, громадянина України, з неповною середньою освітою, учня ДНЗ «Харківського професійного монтажно-будівельного ліцею», неодруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 25.03.2015р. вироком Дергачівського районного суду Харківської області за ст.185 ч.1 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст.ст.75,104 КК України звільнений від відбуття покарання з випробуванням з іспитовим строком на один рік,
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України і призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі.
На підставі ст.71 ч.1 КК України за сукупністю вироків, до покарання призначеного за даним вироком часткового приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 25.03.2015 року у виді трьох місяців позбавлення волі та остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у вигляді 2 років 3 місяців позбавлення волі.
Долю речових доказів суд вирішив відповідно до ст.100 КПК України.
Згідно вироку, Неповнолітній ОСОБА_8 , повторно, 12.10.2015р. приблизно в період часу з 09 год.55 хв. до 10 год.05 хв., перебуваючи у Державному навчальному закладі «Харківський професійний монтажно-будівельний ліцей»,розташованого за адресою: м.Харків, вул.Комсомольське шоссе,56, маючи умисел на заволодіння чужим майном шляхом обману, підійшов на перерві між заняттями до раніше знайомого йому неповнолітнього ОСОБА_9 , з яким навчався у паралельній групі того ж самого ліцею та шляхом обману, під приводом здійснення телефонного дзвінка своєму знайомому, попросив у останнього мобільний телефон моделі « Iphone-4»,об`ємом пам`яті 16 Гб, в корпусі чорного кольору, з сім-карткою ПрАО «МТС-Україна».
ОСОБА_9 , введений в оману ОСОБА_8 , в присутності інших учнів ліцею ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ,передав ОСОБА_8 свій мобільний телефон «Iphone-4». Після чого, ОСОБА_8 , продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел до кінця, вийшов з приміщення ліцею на вулицю та з місця скоєння злочину зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд.
Внаслідок протиправних дій неповнолітній ОСОБА_8 завдав неповнолітньому потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на суму 2730 грн., що підтверджується висновком судово-товарознавчої експертизи №4623 від 30.10.2015р.
В апеляційній скарзі, не оспорюючи кваліфікацію дій ОСОБА_8 та фактичні обставини кримінального провадження, що встановлені вироком, захисник ОСОБА_7 просить вирок районного суду в частині призначеного покарання змінити у зв`язку з його суворістю та призначити покарання за ч. 2 ст. 190 КК України - у виді штрафу. Своє апеляційне прохання апелянт обґрунтовує тим, що обвинувачений ОСОБА_8 вчинив злочин у неповнолітньому віці, характеризується позитивно, визнав вину у вчиненому злочині, щиро розкаявся, сприяв органам слідства у встановленні істини у справі, має бабусю, що є інвалідом 3-ї групи. Більш того, на думку апелянта, суд досліджуючи дані що характеризують особу обвинуваченого, який вчинив злочин у неповнолітньому віці, обмежився формальними даними, чим порушив вимоги ст. 487 КК України.
До початку апеляційного розгляду прокурор, що приймав участь під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, відмовився від своєї апеляційної скарги, відповідно до норм ч.1 ст.403 КПК України.
Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи захисника та обвинуваченого, які підтримали свою апеляційну скаргу в повному обсязі, а також заперечення прокурора, що вважав оскаржуваний вирок законним та обґрунтованим, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження та перевіривши вирок у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу захисника належить залишити без задоволення, з наступних підстав.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції розглянув провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_8 відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України. Учасники кримінального провадження не заперечували проти такого розгляду, їм було з достатньою повнотою роз`яснено суть та наслідки розгляду кримінального провадження у скороченому порядку, тому суд обґрунтовано визнав недоцільним дослідження інших доказів, крім показань обвинуваченого та дослідження даних про його особу.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення злочинів, що зазначені у вироку, та кваліфікація дій обвинуваченого за ст. 190 ч.2 КК України у апеляційній скарзі захисника не оспорюються, а тому, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, ці обставини в апеляційному порядку не перевіряються.
Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують покарання.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Як убачається з оскаржуваного вироку, ОСОБА_8 призначено покарання за шахрайські дії щодо заволодіння майном неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9 , у виді позбавлення волі в умовах його реального відбування, але строком на 2 роки, тобто в межах наближених до мінімального строку цього виду покарання, що передбачено санкцією ст. 190 ч. 2 КК України поряд з іншими альтернативними видами покарань. При цьому належить взяти до уваги те, що суд мотивував таке рішення не лише ступенем тяжкості вчиненого злочину, але при цьому визнав та врахував декілька обставин, що пом`якшують покарання за вчинення злочинів середньої тяжкості, а саме повне визнання вини, щире каяття та вчинення злочину у неповнолітньому віці, а також об`єктивно врахував дані про особу неповнолітнього обвинуваченого, а саме умови життя та виховання ОСОБА_8 , умови, поведінку та характеристику за місцем навчання, що він має судимість, за вчинення умисного корисливого злочину, за місцем проживання характеризується задовільно, не перебуває на обліках у лікарів нарколога та психіатра. Вказані обставини чітко, логічно та послідовно вказані судом у мотивувальній частині вироку при обґрунтуванні судом певного виду та міри покарання, що належить призначити неповнолітньому обвинуваченому, і об`єктивно вбачається зі змісту оскаржуваного судового рішення ( арк.. 64).
Апеляційні доводи захисника, що підтримані обвинуваченим, про зайву суворість призначеного, на підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, остаточного покарання за сукупністю вироків - у виді позбавлення волі строком на 2 роки 3 місяці, за вчинення умисного корисливого злочину, та пов`язане з цим апеляційне прохання щодо зміни вироку, шляхом призначення штрафу, тобто більш м`якого виду основного покарання, зазначеного в санкції ч. 2 ст. 190 КК України, на думку колегії суддів - є безпідставними. Згідно даних кримінального провадження та поданої апеляційної скарги об`єктивно відсутні інші обставини ніж ті, що встановлені судом першої інстанції, які пом`якшують покарання, а твердження захисника та обвинуваченого щодо неналежного їх врахування повністю спростовуються висновками суду, зазначеними у оскаржуваному вироку, якими належним чином обґрунтовані вид та міра покарання ( арк. 63 - 65), як за злочин, передбачений ч. 2 ст. 190 КК України, так і стосовно остаточного покарання за сукупністю вироків, що призначено шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання - 3 місяців позбавлення волі за попереднім вироком, де до ОСОБА_8 застосовувалося випробування.
На думку колегії суддів, апеляційні доводи захисника щодо позитивної характеристики сусідів односельців, виховання неповнолітнього без належного батьківського піклування, наявність бабусі, що є інвалідом 3-ї групи не можуть, в даному випадку, слугувати підставими для зміни вироку, а саме належними підставами для призначення штрафу, тобто більш м`якого виду основного покарання, зазначеного в санкції ч. 2 ст. 190 КК України, а так само і сукупність задовільних даних про особу винного та обставин, що пом`якшують покарання, які були досліджені та встановлені судом першої інстанції. Разом з цим, судом правильно застосовано норми ст. 71 КК України, оскільки враховано вимоги ч. 3 ст. 78 та ст. 104 КК України щодо призначення покарання при вчиненні нових злочинів під час випробування з іспитовим строком за попереднім вироком.
Отже, апеляційне прохання захисника про пом`якшення призначеного покарання та зміни вироку в цій частині, з урахуванням наведених ним доводів, належить вважати безпідставним, оскільки воно має суто суб`єктивний характер, тобто наведені ним доводи не можуть вважатися достатніми підставами для будь-якого пом`якшення покарання за злочини, вчинені ОСОБА_8 .
Твердження у апеляційній скарзі захисника, які підтримані обвинуваченим, ( арк. 75-77), що призначене судом першої інстанції покарання за ч. 2 ст. 190 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки, та остаточного за сукупністю вироків - 2 роки 3 місяці позбавлення волі не відповідає ступеню тяжкості злочинів та особі обвинуваченого внаслідок суворості, колегія суддів вважає необґрунтованими і дійшла висновку про те, що при призначені цього покарання, суд у повній мірі дотримався вимог кримінального закону, що містяться у нормах ст.ст. 32, 35, 65, 66, 71, 78 ч. 3, 103, 104 КК України, призначивши покарання в межах санкції ст.ст. 190 ч.2 КК України, а також за сукупністю вироків у виді позбавлення волі, додержуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, а також дослідивши данні про особу обвинуваченого та об`єктивно встановивши, що ОСОБА_8 раніше судимий, тобто вчинив новий злочин під час випробування за попереднім вироком, на будь-яких обліках не перебуває, за місцем навчання та мешкання характеризується посередньо, виховується у неповній родині, при цьому було враховано наявність обставин, що пом`якшують покарання, а також відсутність обставин, що його обтяжує.
З огляду на викладене, при апеляційному перегляді кримінального провадження не встановлено підстав для застосування норм ст.ст.75, 69, 69-1 КК України.
Таким чином, призначене судом першої інстанції покарання у той спосіб, як це зазначено у вироку, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому відповідає вимогам ст. 50 та 65 КК України, оскільки за своїм видом і розміром є справедливим, через що підстав для зміни вироку за доводами захисника та обвинуваченого про зайву суворість покарання, колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 1, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 26 лютого 2016 року, ухвалений стосовно ОСОБА_8 , залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_8 - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Судді

________________ ________________ ________________
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3