У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого ОСОБА_9
суддів ОСОБА_10, ОСОБА_11,

розглянувши в судовому засіданні у м. Києві 28 квітня 2016 року заяву заступника Генерального прокурора України про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5,

в с т а н о в и л а:

Вироком Краматорського міського суду Донецької області від 13 лютого 2015 року засуджено ОСОБА_4 та ОСОБА_5 кожного за частиною другою статті 186, частиною третьою статті 185, частиною другою статті 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) на підставі статті 70 КК на п'ять років позбавлення волі. Остаточно на підставі статті 71 КК ОСОБА_4 призначено п'ять років дев'ять місяців позбавлення волі, а ОСОБА_5 - п'ять років десять днів позбавлення волі.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 27 квітня 2015 року вирок залишено без зміни.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ від 23 грудня 2015 року вищевказані судові рішення щодо ОСОБА_4 в частині його засудження за частиною другою статті 186 КК та призначення остаточного покарання за статтею 71 КК скасовано. Кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 за частиною другою статті 186 КК закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК). Постановлено вважати ОСОБА_4 засудженим за сукупністю злочинів, передбачених частиною другою та третьою статті 185 КК, на підставі частини четвертої статті 70 КК на три роки дев'ять місяців позбавлення волі.

В порядку статті 433 КПК ці ж судові рішення щодо ОСОБА_5 змінено: за епізодом обвинувачення за частиною другою статті 186 КК виключено кваліфікуючу ознаку - вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб.

Заступник Генерального прокурора України, посилаючись на пункт 2 частини першої статті 445 КПК, подав до Верховного Суду України заяву про перегляд зазначеної ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм права, передбачених цим Кодексом, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень, і просить її скасувати, направивши справу на розгляд до суду касаційної інстанції.

Заявник вважає, що у судових рішеннях касаційної інстанції неоднаково застосовано норми пункту 16 частини першої статті 7, частини першої статті 23, частини першої статті 94, частини першої статті 412, частини другої статті 419, частини першої статті 433, частини першої статті 438 КПК, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень.

На обґрунтування неоднаковості у правозастосуванні касаційного суду прокурор надав копії ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 лютого 2016 року щодо ОСОБА_6, від 29 березня 2016 року щодо ОСОБА_7 та від 22 березня 2016 року щодо ОСОБА_8

Заслухавши доповідача, вивчивши заяву та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів вважає, що передбачені законом підстави для відкриття провадження з перегляду Верховним Судом України судового рішення щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відсутні.

У статті 445 КПК визначено вичерпний перелік підстав для перегляду судових рішень Верховним Судом України, що набрали законної сили, який розширеному тлумаченню не підлягає.

Пунктом 2 частини першої статті 445 КПК передбачено, що підставою для перегляду Верховним Судом України судових рішень є неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої цим Кодексом, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень в аспекті (значенні) правової позиції суду касаційної інстанції, висловленої у своєму рішенні.

Перегляд рішення касаційного суду можливий, а втручання/невтручання в таке рішення є необхідним/непотрібним, коли є неоднаковість у правозастосуванні, що зумовлює Верховний Суд України висловити свою правову позицію щодо правильного застосування норми права, передбаченої КПК. Ключовою умовою такого перегляду є наявність різних, незалежно від форми і змісту, правових висновків суду касаційної інстанції, в основі яких перебуває застосування однієї і тієї самої норми процесуального права.

За змістом заяви заступник Генерального прокурора України вбачає неоднакове застосування судом касаційної інстанції наведених норм права з огляду на те, що в оскаржуваному рішенні касаційний суд усупереч вимогам частини першої статті 433 КПК вдався до оцінки фактичних обставин справи, оскільки, закриваючи провадження в частині засудження ОСОБА_4 за частиною другою статті 186 КК у зв'язку з відсутністю достатніх доказів для доведення його винуватості у вчиненні зазначеного злочину, вийшов за межі своїх повноважень, так як прийняття такого рішення потребувало проведення дослідження доказів з метою встановлення їх допустимості й достатності.

Надані для порівняння рішення суду касаційної інстанції заявник вважає прикладами іншого застосування норм права, що стосуються меж перегляду справи в касаційному порядку, так як у зазначених ухвалах суд касаційної інстанції констатував, що позбавлений можливості досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, внаслідок чого у двох із них (ухвали від 22 березня та 16 лютого 2016 року) скасував ухвали апеляційного суду, призначивши новий апеляційний розгляд, а в одній (ухвала від 29 березня 2016 року) судові рішення залишив без зміни.

Водночас зі змісту ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 лютого 2016 року щодо ОСОБА_6 та від 22 березня 2016 року щодо ОСОБА_8 убачається, що підставою для скасування рішень апеляційних судів у вказаних кримінальних провадженнях стала їх невідповідність вимогам статті 419 КПК, так як апеляційні суди поверхово підійшли до перевірки доводів апеляційних скарг та не навели докладних мотивів для їх спростування. При цьому такими неспростованими твердженнями в апеляційних скаргах суб'єктів звернення залишилися доводи, зокрема, щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та неповноти судового розгляду. А у зв'язку із тим, що ці питання відповідно до частини першої статті 433 КПК не є предметом перегляду суду касаційної інстанції, констатовано неможливість останнього самостійно усунути таке порушення вимог кримінального процесуального закону.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2016 року щодо ОСОБА_7 йдеться про те, що у касаційній скарзі захисник засудженого, окрім іншого, стверджував про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, у зв'язку із чим касаційна інстанція, відкидаючи його такі доводи, послалася на положення частини першої статті 433 КПК.

Натомість в оспореному рішенні дана оцінка доводам касаційної скарги засудженого, який не погоджувався з рішеннями судів попередніх інстанцій з огляду на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчинених злочинів та його особі внаслідок суворості.

Зі змісту касаційної ухвали та заяви прокурора не вбачається, що в касаційній скарзі засуджений оспорював невідповідність висновків суду, викладених у судових рішеннях, фактичним обставинам кримінального провадження і касаційна інстанція цього не оцінювала, не вирішувала питання достовірності доказів, не встановила інших, ніж в оскаржуваних судових рішеннях, обставин, а, перевіряючи в межах своєї компетенції правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, визнала ряд доказів недопустимими через порушення вимог статей 23, 86, 87, 97 КПК, у зв'язку із чим прийшла до висновку про відсутність достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 186 КК. Таке рішення суду касаційної інстанції відповідає правилам, передбаченим частиною першою статті 433, пунктом 1 частини першої статті 438, статтею 440 КПК.

Отже, з наданих документів не вбачається неоднаковості застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої Кримінальним процесуальним Кодексом України, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень, тобто підстави для перегляду судових рішень Верховним Судом України, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 445 цього Кодексу.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що подана прокурором заява про перегляд постановлених щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 судових рішень є необґрунтованою.

Керуючись статтями 445 та 451 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

відмовити заступнику Генерального прокурора України у допуску до провадження Верховного Суду України справи щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_10 ОСОБА_9 ОСОБА_11

З оригіналом згідно

Суддя Верховного Суду України ОСОБА_9