В И Р О К
іменем України
"03" листопада 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали у кримінальному провадженні №0007881 від 06.06.2016 року по обвинуваченню: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Києва, українець, громадянин України, з повною загальною середньою освітою, офіційно не працюючий, не одружений, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий 10.06.2015 року Деснянським районним судом м. Києва, за ч. 1 ст. 309 КК України до позбавлення волі строком 1 рік, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання строком на 1 рік
у вчиненні злочину передбаченого ст.186 ч.1 КК України

за участю:

прокурора ОСОБА_4

потерпілого ОСОБА_5

законного представника потерпілого ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 , -

В С Т А Н О В И В:

Судом визнано доведеним, що 05 червня 2016 року приблизно о 19 годині 00 хвилин за адресою: м. Київ, вул. Малишка, 9-а, поблизу дитячого майданчика, ОСОБА_3 на вулиці зустрів потерпілого ОСОБА_5 , у якого побачив в руках велосипед спортивний марки «Ardis JETIX-2 МТВ 26» / рама 19, вартістю 4 (чотири) тисячі 236 (двісті тридцять шість) гривень. В цей час у ОСОБА_3 виник злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна та обернення його в свою користь.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, діючи умисно, з корисливих спонукань з метою протиправного збагачення ОСОБА_3 , стоячи біля потерпілого ОСОБА_5 , скориставшись тим, що останній тримає вищезазначений велосипед в руках, відкрито викрав у ОСОБА_5 велосипед та поїхав в невідомому напрямку.

В подальшому, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, направленого на розпорядження викраденим майном, ОСОБА_3 утримуючи при собі викрадений ним велосипед, з місця вчинення злочину зник, а викраденим розпорядився на власний розсуд, чим завдав ОСОБА_6 матеріальну шкоду на загальну суму 4 (чотири) тисячі 236 (двісті тридцять шість) гривень.

Вказаних висновків суд дійшов провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Так, допитаний, у судовому засіданні ОСОБА_7 пояснив суду, що 05 червня 2016 року приблизно о 19 годині 00 хвилин він перебував за адресою: м. Київ, вул. Малишка, 9-а, поблизу дитячого майданчика.В цей час він побачив двох неповнолітніх, які катались на велосипедах. Він підійшов до одного з неповнолітніх та попросив у нього велосипед, на що останній не відповів. Він взяв з рук неповнолітнього ОСОБА_5 велосипед та поїхав. Другий неповнолітній, як йому стало пізніше відомо ОСОБА_8 , поїхав за ним. В подальшому ОСОБА_8 від нього відстав, а він покатавшись вирішив повернутись до дитячого майданчика. Однак, він побачив працівників правоохоронних органів, кинув велосипед в кущах та втік. Мети заволодіти велосипедом він не мав.

Вказані показання обвинуваченого суд визнає допустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку встановленому КПК України та належними оскільки, вони прямо і непрямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів та допустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку встановленому КПК України,щодо показань в частині перебігу подій, які мали місце, у тому числі наявності, або ж відсутності у його діях складу злочинів, підстав та способу їх вчинення, то суд вважає за необхідне надати їм оцінку після аналізу усіх доказів у провадженні в сукупності.

Адже, згідно положень ст. 22 КПК України , кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом . Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків

Відповідно до ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Зокрема, будучи допитаним з дотриманням правил, передбачених частиною другою, третьою, п`ятою-чотирнадцятою статті 352 КПК України, у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_5 надав суду показання в яких зазначив,що 05 червня 2016 року приблизно о 19 годині 00 хвилин за адресою: м. Київ, вул. Малишка, 9-а, він разом з ОСОБА_8 катались на велосипедах поблизу дитячого майданчика. В цей час до них ОСОБА_9 який тримав в руках пляшку з пивом. ОСОБА_3 сказав йому дати велосипед та зняв його руки з керма велосипеда, після чого ОСОБА_3 сів на велосипед та поїхав. ОСОБА_8 ОСОБА_3 наказав їхати за ним. Після чого вони поїхали. Згодом ОСОБА_8 повернувся та повідомив, що ОСОБА_3 викрав велосипед.

Вказані показання потерпілого суд визнає належними оскільки, вони прямо і непрямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів та допустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку встановленому КПК України.

Крім того, будучи допитаним, у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України, свідок ОСОБА_8 зазначив суду, що 05 червня 2016 року приблизно о 19 годині 00 хвилин за адресою: м. Київ, вул. Малишка, 9-а, він разом з ОСОБА_5 катались на велосипедах поблизу дитячого майданчика. В цей час до них ОСОБА_9 який тримав в руках пляшку з пивом. ОСОБА_3 сказав ОСОБА_5 дати велосипед, після чого ОСОБА_3 сів на велосипед та поїхав. Йому ОСОБА_3 наказав їхати за ним. Після чого вони поїхали. Згодом він будучи наляканий діями ОСОБА_3 повернувся та повідомив, що викрадено велосипед.

Показання свідка суд сприймає, як належні та допустимі, оскільки вони цілком і повністю кореспондуються з фактичними обставинами встановленими в суді.
Дані показання свідка отримані у порядку, встановленому КПК України, а відтак, на думку суду, з точки зору допустимості є прийнятними та належними,оскільки, вони прямо і непрямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів.
Тобто, цими показаннями, які є процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК України, підтверджується обставини регламентовані ст. 91 КПК України, а саме обставини вчинення даного кримінального правопорушення.

Даних передбачених ч. 2 ст. 96 КПК України обвинуваченим відносно допитаного судом свідкадля доведення недостовірності його показань, як то показання, документи, які підтверджують його репутацію, що підтверджують нечесність останнього, як проте вказував обвинувачений в судового розгляду, надано не було.
В свою чергу, з досліджених судом, у порядку ст. 358 КПК України, у судовому засіданні, документів, тобто спеціально створених з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображення тощо відомостей, судовим слідством було встановлено наступне.

Протоколом огляду місця події від 05.06.2016 року складеного слідчим поліції у Дніпровському районі ГУ НП в м. Києві ОСОБА_10 в період часу з 22 год. 30 хв. по 23 год. 00 хв. підтверджується місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення.

Протоколом пред`явлення особи для впізнання з долученою фото таблицею до нього від 13.07.2016 року складеного слідчим СУ поліції у Дніпровському районі ГУ НП в м.Києві ОСОБА_11 в присутності понятих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в період часу з 11 год. 20 хв. по 11 год. 40 хв. підтверджується обставини вчинення кримінального правопорушення.

Порушень вимог ст.ст. 104-106, 223, 234, 237 КПК України судом не встановлено та сторонами не доведено., тож вказані документи суд визнає належним і допустимим доказам, оскільки останній відповідає вимогам КПК України, а безпосередньо порушень вимог ст.ст. 87, 99 КПК України, судом не встановлено та сторонами не доведено, тобто вони прямо і непрямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, як-то обставини вчинення кримінального правопорушення та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів та допустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку встановленому КПК України.

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених КПК України, враховуючи, що суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

Тож суд, враховуючи вищевикладені докази, які були надані суду у ході розгляду провадження та визнанні належними і допустимими, вважає висловлені обвинуваченим доводи та докази в частині перебігу подій, враховуючи зокрема надані показання потерпілим, свідком, відомості, які містяться у протоколах, сумнівними з вищезазначених у судовому рішенні підстав, тобто такі показання за своєю суттю в цій частині є сумнівними, а наявність сумнівів не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Irelandv. theUnitedKingdom), п. 161, SeriesA заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року).

При цьому, суд в черговий раз наголошує на тому, що будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосібпередбаченийКПК України, суду надано не було.

За таких обставин, враховуючи вищезазначене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст. 186 КК України, за обставин, встановлених судом.

Тож, суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 186 КК України, оскільки він своїми умисними діями вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж).

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень (злочинів), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Те, щозгідно ст. 50 КК України, покараннямає на меті не тільки кару, а йвиправленнязасуджених, а такожзапобіганнявчиненнюновихкримінальнихправопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Так, обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_3 судом не встановлено.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину не визнав, надав показання, які в ході судового слідства не підтвердилися, та визнані такими, що не випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту, в ході судового розгляду вибачення у потерпілого не просив, критично свої дії не оцінив, що в своїй сукупності свідчить про те, що він не розуміє тяжкість наслідків від своїх дій та щиро не кається, дійсно не бажає виправити ситуацію, що склалася з його вини.
Обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_3 судом визнано рецидив злочину.

Також, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_3 на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має постійне місце реєстрації, стан здоров`я, задовільну характеристику за місцем реєстрації, невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, спосіб життя (не працює, раніше судимий, не одружений),; позицію потерпілого у справі, щодо необхідної міри покарання та наявність претензій матеріального характеру; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; його поведінку під час та після вчинення злочинних дій , вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статті 186 КК України у виді позбавлення волі, враховуючи, що останній засуджений 10.06.2015 року до позбавлення волі строком на 1 рік, та на підставі ст..75 Кк України звільнений від відбуття покарання строком на 1 рік, а цей злочини вчинив 05.06.2016 року, тобто під час іспитового строку слід призначити остаточне покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України шляхом їх часткового складання, яке буде більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від не відбутої частини покарання за попереднім вироком.

Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж застосування ст. 69 КК України, чи норм ст. 69-1 КК України до обвинуваченого, суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані, фактичного їх обґрунтовування обставинами, які відповідно до норм КК України є не припустимим, оскільки не дають підстав для звільнення цієї особи від відбування покарання або ж його призначення із застосуванням ст. 69 цього Кодексу, характер вчинення злочину, його спосіб, позицію потерпілого, які вказують в своїй сукупності, у даному конкретному випадку, на те, що тяжкість вчиненого ним злочину та його особа з іншими вищезазначеними обставинами встановленими у цьому провадженні не свідчать про можливість виправлення останнього без відбування покарання чи за допомогою призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом враховуючи відсутність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, та оскільки суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, а саме у виді позбавлення волі у межах санкції ст. 186 КК України, є достатньою для виправлення обвинувачених та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень)

При вирішенні цивільного позову ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної шкоди завданої кримінальним правопорушенням (злочином), суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має прав пред`явити цивільний позов до обвинуваченого.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України, що кореспондується з нормами ст. 1177 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За таких обставин цивільний позов підлягає задоволенню.

Керуючись ч. 3 ст. 349, ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд, -

З А С У Д И В:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінальногоправопорушення (злочину) передбачених ч. 1ст. 186 КК України та призначити покаранняу виді 2 (двох) років позбавлення волі;

В силу ст. 71 КК України за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання не відбутої частини покарання визначеного вироком Деснянського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року, остаточно визначити ОСОБА_3 покарання у виді 2 (двох) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.

Строк відбуття покарання рахувати з моменту затримання.

Запобіжний захід ОСОБА_3 у вигляді домашнього арешту залишити без змін до вступу вироку в законну силу.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 суму в розмірі 4236 грн. 00 коп. на відшкодування матеріальної шкоди заподіяної злочином.
Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва.
С у д д я