Справа № 336/17/16-к
Пр. № 1-кп/336/137/16
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2016 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі:
головуючого судді: ОСОБА_1 ,
при секретарі: ОСОБА_2 ,
за участю прокурора: ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за обвинуваченням:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Запорізької області, Запорізького району село Канцерівка, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше в силу ст.89 КК України не судимого;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.407 ч.4 КК України,
Під час судового засідання, суд -

ВСТАНОВИВ:
Відповідно до ст. 4 ч. 8, ст. 5 ч. 1, ст. 10, 11, ст. 22 ч. 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» 01 серпня 2014 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , призвано на військову службу у зв`язку із мобілізацією.

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) від 01.08.2015 №165 ОСОБА_4 зарахований до списків особового складу військової частини та призначений на посаду телефоніста 9 гаубичної артилерійської батареї 3 гаубичного артилерійського дивізіону військової частини польова пошта НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 ).

Також, відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» від 6 грудня 1991 року № 1932-XII зі змінами, визначено, що особливий період період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно Указу виконуючого обов`язки Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» в Україні оголошена часткова мобілізація та з 17 березня 2014 року настав особливий період, який діє по теперішній час.

Будучи військовослужбовцем, відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 14, 16, 37, 40, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст. ст. 1, 3, ст. 23, ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» сержант ОСОБА_4 зобов`язаний свято і непорушно додержуватися вимог Конституції України, законів України, військової присяги, статутів, наказів та розпоряджень, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, не допускати ганебних вчинків самому та утримувати від їх вчинення інших, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків доповідати своєму безпосередньому начальникові, за дозволом на звільнення з розташування військової частини звертатися до свого безпосереднього начальника, а виїзд військовослужбовців, за межі гарнізону здійснюється лише з дозволу командира військової частини.

Однак, діючи на порушення вищезазначених статутних вимог, сержант ОСОБА_4 усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи умисно, в умовах особливого періоду, з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби 24 липня 2015 року самовільно залишив місце служби, а саме розташування військової частини польова пошта НОМЕР_2 , яка дислокується АДРЕСА_2 .
09 листопада 2015 року сержант ОСОБА_4 самостійно прибув до військової прокуратури Запорізького гарнізону та зізнався у скоєному злочині.

Причини своєї відсутності сержант ОСОБА_4 пояснити не зміг, жодних документів, що засвідчують законність його відсутності не надав, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи заходів для повернення до військової частини польова пошта НОМЕР_2 , про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв.

Вказані дії ОСОБА_4 посягають на військову дисципліну як бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами. Залишення особи, що вчинила зазначений злочин без належного осуду та покарання руйнує згуртованість військових колективів у цілому, унеможливлює підтримання статутних взаємовідносин, породжує невірне розуміння військовослужбовцями належних взаємовідносин між ними, сприяє вчиненню подібних злочинів у подальшому.

Враховуючи те, що ОСОБА_4 мобілізований до Збройних Сил України у зв`язку з проведенням в Україні мобілізаційних заходів і кримінальне правопорушення вчинене ним під час особливого періоду, а тому суспільна небезпечність такого злочину підвищена.

Самовільно залишивши військову частину, ОСОБА_4 тим самим порушив ст. 65 Конституції України, що покладає на кожного громадянина України обов`язок захищати Вітчизну, незалежність та територіальну цілісність України.
Обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.407 ч.4 КК України визнав повністю, покаявся, повністю підтвердив фактичні обставини викладені в обвинувальному акті, та вказав, що вчинив злочини у зв`язку з тим, що хотів доглядати за сім`єю.
Показання обвинуваченого ОСОБА_4 повністю відповідають фактичним обставинам справи, які він не заперечує. З урахуванням повного визнання вини у вчиненні вищенаведеного кримінального правопорушення, а також враховуючи думку учасників судового провадження, за відсутності заперечень та сумнівів у добровільності його позиції, суд на підставі ч.3 ст.349 КПК України визнає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
Таким чином, суд дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні вищезазначеного кримінального правопорушення, а його дії кваліфікує за ч. 4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини, вчинене військовослужбовцем в умовах особливого періоду, крім воєнного часу.
При вирішенні питання про призначення покарання, суд, відповідно до ст. 65-67 КК України, враховує ступень тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 суд визнає щире каяття, сприяння досудовому розслідуванню та судовому розгляду, встановленню істини в кримінальному проваджені, наявність на утриманні малолітньої дитини.
Обставинами, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , відсутні.
При призначенні покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_4 кримінального правопорушення за ч.4 ст.407 КК України, який відповідно до вимог ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про обвинуваченого ОСОБА_4 , який раніше в силу ст.89 КК України не судимий, а також те, що останній визнав вину повністю та покаявся у вчиненому, має на утриманні малолітню дитини та мати у хворобливому стані, суд вважає за необхідне призначити мінімальне покарання ОСОБА_4 в рамках санкції ч. 4 ст. 407 КК України у вигляді позбавлення волі, при цьому застосувавши положення ст.75 КК України.
Цивільний позов не заявлено.
Речові докази відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 368, 373, 374, КПК України, суд,-
ЗАСУДИВ:
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у вигляді 3 (ТРЬОХ) років позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від призначеного судом покарання з випробуванням строком на 1 рік.
Відповідно до ст.76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та роботи, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.
Захід забезпечення кримінального провадження обвинуваченому ОСОБА_4 у вигляді домашнього арешту закінчився 08.01.2016 року та в подальшому не продовжувався і не обирався.
Речові докази відсутні.
Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Запорізької області протягом 30 днів з дня його проголошення через Шевченківський районний суд м.Запоріжжя. Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.
Суддя ОСОБА_1