Справа № 510/2265/15-к
Провадження № 1-кп/500/200/16
ІЗМАЇЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

про повернення обвинувального акта прокурору
12 лютого 2016 року м. Ізмаїл

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області
у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_3 ,
захисник ОСОБА_4 ,
обвинувачений ОСОБА_5 ,
потерпілі: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
провівши в місті Ізмаїлі Одеської області відкрите підготовче судове засідання у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до ЄРДР за № 0000094, за обвинуваченням

ОСОБА_5 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Котловина Ренійського району Одеської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України,

встановив:
27 січня 2016 року до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з Апеляційного суду Одеської області після визначення підсудності надійшов обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, ухвалою від 28 січня 2016 року було призначено підготовче судове засідання.

В підготовчому судовому засіданні потерпілий ОСОБА_6 висловив думку про необхідність закриття провадження, потерпілий ОСОБА_8 , прокурор ОСОБА_3 висловили думки про можливість призначення судового розгляду, при цьому прокурор ОСОБА_3 зазначив, що обвинувальний акт відповідає вимогам КПК України, а обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_4 не заперечували проти призначення судового розгляду.

Суд, заслухавши думки учасників судового провадження, дослідивши обвинувальний акт з додатками, дійшов висновку, що він на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України підлягає поверненню прокурору як такий, що не відповідає вимогам КПК України.

Так, відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК України є обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим, у тому числі, у ст. 291 КПК України.

Відповідно ж до положень п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посилання на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Європейський суд з прав людини (далі Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті п/п. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.97) (далі Конвенція), вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії», №9783/82, п.79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП), №25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», №42780/98, п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Не вдаючись до вирішення питань, що підлягають вирішенню під час судового розгляду, а лише перевіряючи обвинувальний акт на відповідність вимогам КПК, суд дійшов висновку, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_5 не відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки не містить формулювання обвинувачення, що порушує гарантоване п/п. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції право обвинуваченого ОСОБА_5 бути поінформованим про характер і причини обвинувачення у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції.

Крім того, суд звертає увагу не те, що правова кваліфікація кримінального правопорушення, зазначена у обвинувальному акті, не відповідає посиланню на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Так, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність у обвинувальному акті зазначена за ч. 1 ст. 122 КК України за ознаками умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисного пошкодження, яке не є небезпечним для життя в момент заподіяння, але спричинило тривалий розлад здоров`я. Однак, правова кваліфікація кримінального правопорушення не містить посилань на всі обов`язкові ознаки складу злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 .

Частина перша ст. 122 КК України не тільки передбачає відповідальність за умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, а й розкриває поняття та наводить обов`язкові ознаки такого ушкодження, в тому числі альтернативні.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 КК України умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження це умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я або значну стійку втрату працездатності менш як на одну третину.

А як вже було наведено, правова кваліфікація кримінального правопорушення не містить відомостей про обов`язкову ознаку середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто те, що воно не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України. Не зазначення цієї обов`язкової кваліфікуючої ознаки, не свідчить про її відсутність, а її наявність, навіть якщо ушкодження не є небезпечним для життя, але є таким, що спричинило тривалий розгляд здоров`я або значну стійку втрату працездатності менш як на одну третину, унеможливлює кваліфікацію за ч. 1 ст. 122 КК. У зв`язку з викладеним суд дійшов висновку, що в будь-якому випадку правова кваліфікація кримінального правопорушення в обвинувальному акті не відповідає посиланню на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Крім того, вказівки в обвинувальному акті про те, що ОСОБА_5 напав на потерпілих спільно зі своїм сином ОСОБА_9 , в процесі чого останній наніс один удар палицею по голові потерпілого ОСОБА_10 , є безпідставним, оскільки в обвинувальному акті не зазначено, що ОСОБА_9 також обвинувачується у вчиненні цього злочину, та відповідно обвинувачення йому висунуте не було у встановленому законом порядку та не міститься в самому обвинувальному акті. Більш того, така вказівка в обвинувальному акті є порушенням принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини як засади кримінального провадження, передбаченої ст. 17 КПК України, яка випливає зі ст.ст. 62, п. 3 ст. 129 Конституції України, п. 2 ст. 11 Загальної декларації прав людини Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948 року, п. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадські та політичні права Генеральної Асамблеї ООН від 18.12.1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року, за змістом яких кожна особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Як вбачається з реєстру матеріалів досудового розслідування, матеріали досудового розслідування відносно ОСОБА_9 були виділені в окреме провадження та є предметом судового розгляду в іншому кримінальному провадженні, та обвинувальний вирок відносно нього не ухвалений, у зв`язку з чим з метою додержання принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, зазначення імені такої особи, яка не є обвинуваченою у цьому кримінальному провадженні та провадження про її обвинувачення не є предметом розгляду у цьому провадженні, є недопустимим.

Тим більше є недоречним зазначення в обвинувальному акті повних анкетних даних такої особи, а також обставин, що пом`якшують та обтяжують її покарання, оскільки вирішення питання про доведеність вини та покарання такої особи не винесене на розгляд суду у даному кримінальному провадженні.

З викладеного випливає, що особою, яка складала обвинувальний акт, не зазначене формулювання обвинувачення, а також не зазначена правова кваліфікація кримінального правопорушення, яка відповідала б посиланню на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, а за правилами ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про наявність обставин, що перешкоджають судовому розгляду обвинувального акту щодо ОСОБА_5 , оскільки їх наявність порушує гарантоване п/п. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції право обвинуваченого бути поінформованим про характер і причини обвинувачення у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції.

З урахування засади змагальності кримінального провадження, суд позбавлений можливості призначити судовий розгляд за цим обвинувальним актом, складеним з грубими порушеннями вимог п. 13 ч. 1 ст. 3, п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України щодо правової кваліфікації кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення, оскільки з самого початку судового розгляду не буде зрозуміло від якого обвинувачення обвинувачений має захищатися. Статтею 338 КПК України передбачена можливість зміни обвинувачення, у тому числі з метою зміни правової кваліфікації, однак це є правом прокурора, а не обов`язком, а відповідно до ч. 3 ст. 26 КПК України суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що внесені на його розгляд сторонами та віднесені до його компетенції цим Кодексом. Тому, з урахуванням того, що в силу ст. 22 КПК України підтримання державного обвинувачення в суді здійснюється лише прокурором, і без зазначення формулювання обвинувачення в обвинувальному акті суд буде позбавлений можливості виконати вимоги ст. 337 КПК України щодо меж судового розгляду.

Таким чином, у зв`язку з тим, що обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК України, зокрема п. 13 ч. 1 ст. 3, п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, суд дійшов висновку, що він в силу п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України підлягає поверненню прокурору.

Керуючись ст. ст. 314, 370 372 КПК України, суд

ухвалив:
Обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, повернути прокурору Ізмаїльської місцевої прокуратури Одеської області для усунення протягом розумного строку вказаних в ухвалі виявлених недоліків.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області через Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, у разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення Апеляційним судом Одеської області.

СУДДЯ

Ізмаїльського міськрайонного суду ОСОБА_1