Номер провадження: 11-кп/785/1419/15
Номер справи місцевого суду: 515/1196/14-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03.11.2015 року м. Одеса

Коллегія суддів судової палаты у кримінальних справах Апеляційного суду Одеської області у складі:
Головуючого ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
за участю
прокурора ОСОБА_6
представника потерпілої ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою законного представника потерпілого ОСОБА_10 на вирок Татарбунарського районного суду Одеської області від 03.09.2015 року у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України,

встановила:
Цим вироком
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , гр-нин України, українець, освіта середня-спеціальна, що не працює, розведений , на утриманні неповнолітня дитина, раніше не судимий:

______________________
Справа № 11-кп/785/1419/15 Категорія: ст. 286 ч. 2 УК України
Головуючий в першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач ОСОБА_2
засуджений:
за ст. 286 ч. 2 КК України до 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування основного покарання з випробуванням на 1 рік 6 місяців.
ОСОБА_9 засуджений за те, що він 13.08.2015 року, приблизно о 17 години 00 хвилин, керуючи автомобілем марки «Ford-Siera», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі, яка проходить в м. Татарбунари Одеської області по вул. Горького в напрямку вул. Леніна, навпроти будівлі № 2 по вул. Горького, зі швидкістю 60 км/час, не вибравши безпечної швидкості руху та не переконавшись в безпечному роз їзді, здійснив наїзд на неповнолітнього ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який керував велосипедом, рухався в попутному напрямку, а після намагався перетнути проїжджу частину в районі пішохідного переходу.
В результаті наїзду неповнолітній ОСОБА_11 , згідно висновку судово-медичної експертизи отримав тяжкі тілесні ушкодження.
Своїми діями ОСОБА_9 порушив пункти 2.3., 12.1, 12.3, 13.1, 13.3, 14.6 Правил дорожнього руху України, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди, в наслідок якої особі були причинені тяжкі тілесні ушкодження.
В апеляційній скарзізаконний представник потерпілого ОСОБА_10 , не заперечуючи проти доведеності вини та правильності кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_9 , стверджує, що покарання, яке було призначене йому, є надмірно м`яким, та вважає, що при призначенні покарання суд першої інстанції залишив поза увагою скоєння ОСОБА_9 кримінального правопорушення відносно малолітньої особи, що на її думку є обтяжуючою обставиною згідно ст. 67 КК України.
Також вважає, що ОСОБА_9 ,який на досудовому слідстві визнавав себе винним, а в судовому засіданні почав це заперечувати, щиро не покаявся і на її думку повинен реально відбувати покарання у вигляді трьох років позбавлення волі.
В зв`язку з цим законний представник потерпілого просить змінити вирок і призначити обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, яке пов`язане з позбавленням волі з забороню права керувати транспортними засобами, без застосування дії ст. 75 КК України.
Заслухавши доповідача, представника потерпілої, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, прокурора, захисника та обвинуваченого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палати з кримінальних справ приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що в ході судового слідства обвинувачений ОСОБА_9 свою вину у вчиненому ДТП не визнав та пояснив, що коли він не порушив жодного пункту Правил дорожнього руху, в межах населеного пункту рухався з невеликою швидкістю, слідкував за дорожньою обстановкою, але неповнолітній потерпілий ОСОБА_11 з`явився перед транспортним засобом несподівано і він не мав фізичної можливості уникнути зіткнення з ним.

Проте вина обвинуваченого ОСОБА_9 в об`ємі, встановленому судом, доведена доказами, дослідженими в судовому засіданні.
Так потерпілий ОСОБА_11 як в ході досудового слідства (Т.1 а.с.35,58-49 ), так і в судовому засіданні засвідчив, що, 13.08.2013 року, він їхав на велосипеді в м. Татарбунари Одеської області по вулиці Князєва і під`їхавши до Палацу спорту, де є пішохідний перехід, впевнився про відсутність транспортних засобів та почав перетинати його, але наприкінці переходу його збила машина, після чого він впав та втратив свідомість.
Законний представник потерпілого ОСОБА_10 пояснила суду, що 13.08.2013 року, її син ОСОБА_11 , на велосипеді, поїхав до своєї бабусі, а через деякий час їй повідомили, що син попав у ДТП і знаходиться в лікарні. На подвір`ї лікарні вона бачила машину обвинуваченого, яка мала механічні пошкодження після ДТП. Вони лікували сина в лікарні м. Одеси і за цей час обвинувачений передав їй на лікування 8 000 гривень.
Свідок ОСОБА_12 в ході судового слідства пояснила, що 13.08.2013 року вона рухалась на мопеді з центра міста і бачила, як з вулиці Котовського на великій швидкості виїхала машина і на пішохідному переході збила хлопчика, який рухався на велосипеді, після чого та ж сама машина підібрала хлопчика і відвезла до лікарні.
Свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 пояснили, що 13.08.2013 року вони зустрілись з ОСОБА_9 в гостях, після чого на мопеді поїхали додому, а ОСОБА_9 рухався позаду них на машині. По дорозі вони почули позаду удар і зупинившись побачили, що ОСОБА_9 збив машиною хлопчика на велосипеді. Після цього, на машині ОСОБА_9 , хлопчика відвезли до лікарні.
Свідок ОСОБА_15 пояснила суду, що вона не була очевидцем зіткнення машини та велосипеда, але чула крики людей і бачила як обвинувачений на руках ніс до машини хлопчика, а на дорозі лежав велосипед.
Свідок ОСОБА_16 показав суду, що як слідчий в складі слідчо-оперативної групи виїжджав в лікарню звідки повідомили про ДТП і бачив батьків постраждалої дитини, а також обвинуваченого ОСОБА_9 який вказав де сталося ДТП. Він виїжджав на місце, де на пішохідному переході зафіксував сліди крові, розбите скло, після чого склав протокол огляду місця події та план-схему до нього. При цьому слідів гальмування на місці події він не виявив і транспортних засобів на місце не було.
Аналогічні свідчення дали свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , які були членами слідчо-оперативної групи і виїжджали на місце ДТП.
Згідно з висновками судово-медичної експертизи № 323, тяжкі тілесні ушкодження у потерпілого ОСОБА_11 спричинені дією тупих твердих предметів, якими можуть бути частини транспортного засобу, а також дорожнє покриття, та які були отримані потерпілім ОСОБА_11 у період, що розглядається (Т.2 а.с. 70 - 71).
Крім того вина обвинуваченого ОСОБА_9 підтверджується іншими доказами, які були досліджені судом першої інстанції в судовому засіданні / т. 2 а.с. 22, 24, 27-39, 40, 41-45, 47, 48, 51-53, 54, 57-60, 64-69, 74 /.
Наведені свідчення потерпілого ОСОБА_11 та висновки проведених по справі експертиз спростовують твердження обвинуваченого ОСОБА_9 щодо його непричетності до ДТП, в зв`язку з чим суд першої інстанції правильно розцінив невизнання вини обвинуваченим у вчиненому злочині як лінію захисту, обрану обвинуваченим з метою ухилитися від відповідальності за скоєне.
За таких обставин апеляційний суд вважає висновок суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_9 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні є правильним.
Також апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_9 за ст. 286 ч.2 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли потерпілому тяжке тілесне ушкодження.
При призначенні обвинуваченому покарання, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 65 КК України, враховуючи тяжкість вчиненого злочину, особи винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Щодо доводів апеляційної скарги захисника про те, що обвинуваченому необхідно призначити міру покарання у вигляді позбавлення волі, яке необхідно відбувати реально, то суд першої інстанції, застосовуючи дію ст. 75 КК України, справедливо послався на те, що обвинувачений вперше притягається до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується по місту мешкання, має на утриманні неповнолітню дитину, скоїв кримінальне правопорушення з необережності, приймав міри по відшкодуванню заподіяної шкоди, в зв`язку з чим висновок суду з призначення саме такого покарання слід визнати обґрунтованим.
Враховуючи викладене апеляційний суд вважає твердження законного представника потерпілого в апеляційній скарзі щодо невідповідності призначеного обвинуваченому покарання є таким, що не відповідає матеріалам справи .
За таких обставин апеляційний суд не находить підстав для задоволення апеляційної скарги законного представника потерпілої ОСОБА_10 та для скасування або зміни вироку суду першої інстанції стосовно ОСОБА_9 .

Керуючись ст.ст.405,407, 419, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Одеської області,
УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу законного представника потерпілої ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Татарбунарського районного суду Одеської області від 03.09.2015 року у відношенні ОСОБА_9 без змін.
Ухвала може бути оскаржена у Вищій Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді апеляційного суду Одеської області
ОСОБА_2
ОСОБА_3

ОСОБА_4 ОСОБА_20