Номер провадження: 11-кп/785/1362/15
Номер справи місцевого суду: 494/1236/13-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02.11.2015 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Березівського районного суду Одеської області від 17серпня 2015 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с.Рясне Солонянського району Дніпропетровської області, громадянин України, українець, з освітою 9 класів, непрацюючий, неодружений, проживаючий в АДРЕСА_1 раніше судимого:

1) 25 лютого 2011 року Березівським районним судом Одеської області за ч.1 ст.155 КК України до 3 років позбавлення волі, звільнений 22 серпня 2011 року з Одеського СІЗО за постановою Березівського районного суду Одеської області згідно ст.ст.1,8 Закону України «Про амністію»,

2) 25 квітня 2012 року Березівським районним судом Одеської області за ч.1 ст.296, 75 КК України до 4 років обмеження волі з іспитовим строком 2 роки,

засуджений за ч. 1 ст. 186 КК України до 3 (трьох) років позбавлення волі.

Відповідно до п.1 б) ч.1 ст. 72 КК України призначене покарання за вироком Березівського районного суду Одеської області від 25.04.2012 року у вигляді 4 років обмеження волі переведене у покарання у вигляді 2 років позбавлення волі.

Відповідно до ст. 71 КК України частково приєднано покарання за вироком Березівського районного суду Одеської області від 25.04.2012 року та остаточно призначено до відбуття покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, -

в с т а н о в и в:
вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що 20 липня 2013 року приблизно в 02:30 годин, знаходячись по вул. Леніна поблизу будинку культури с. Ряснопіль, Березівського району, Одеської області, маючи умисел на відкрите заволодіння чужим майном, підбіг до ОСОБА_8 , яка йшла попереду на сходах, штовхнув її, та відкрито, на очах у останньої, підняв з землі її власну жіночу сумочку, вартістю 50 грн., в якій знаходилось майно, а саме: гроші в сумі 56, 10 грн., мобільний телефон «Нокіа 200» з двома сім-картками, загальною вартістю 500 грн., 5 цигарок та жувальна гумка «Орбіт», які не представляють для потерпілої ніякої цінності, та викрав це майно, спричинивши потерпілій ОСОБА_8 майнову шкоду на загальну суму 556, 10 грн., після чого з місця скоєння злочину утік.

В своїх ідентичних апеляційних скаргах потерпіла ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_7 , не оскаржуючи фактів вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення та його кваліфікацію, просять змінити вирок відносно останнього та призначити більш м`яке покарання. Вважають, що суд першої інстанції помилково визнав обставину, яка обтяжує покарання скоєння ОСОБА_7 злочину повторно.

Заслухавши суддю-доповідача; пояснення обвинуваченого, який підтримав доводи апеляційних скарг і просив суд пом`якшити призначене йому покарання, оскільки він з потерпілою перебував у шлюбі, має малолітню дитину і потерпіла до нього не має жодних претензій; потерпілу, яка підтримала доводи апеляційних скарг і просить не позбавляти обвинуваченого волі, оскільки він є її колишній чоловік і батько її дитини, вона до нього жодних претензій не має і вважає вирок суду занадто суворим; виступ прокурора, який вважає, вирок суду скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд, оскільки вважає не з`ясованими обставини крадіжки в повному обсязі, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого але зазначив, що вирок суду підлягає скасуванню, в зв`язку з тим, що суд призначив судовий розгляд кримінального провадження без участі обвинуваченого та потерпілої, що є істотним порушенням вимог КПК України і тягне безумовне скасування вироку суду, вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги апеляційний суд вважає необхідним апеляційну скаргу обвинуваченого задовольнити частково, вирок суду першої інстанції скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг. Частина 2 статті 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Перевіряючи матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку, що прокурором під час досудового розслідування та судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 були допущені такі істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Положення ст. 2 КПК України визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, одним із завдань є забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Апеляційним судом встановлені істотні порушення вимог КПК України, які у відповідності до положень ст. 412 КПК України тягнуть за собою скасування вироку.

З журналу судового засідання та звукозапису судового провадження вбачається, що підготовче судове засідання обвинувального акту щодо ОСОБА_7 відбувалося без участі самого обвинуваченого ОСОБА_7 і потерпілої ОСОБА_8 . Дане про те, що потерпіла належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду обвинувального акту в суді, матеріали справи не містять. (а.с. 17-18)

Відповідно до вимог п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження - це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному і касаційному судах.

Відповідно до вимог п. 3, 5 ч. 2 ст. 412 КПК України судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено за відсутності обвинуваченого, а також потерпілого, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання, що в силу вимог п. 1 ч. 1 ст. 415 КПК України є підставою для призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Крім того, апеляційним судом встановлені інші порушення вимог КПК України, які також тягнуть за собою скасування оскаржуваного вироку суду.

Як вбачається з вироку суду судовий розгляд відносно обвинуваченого ОСОБА_7 був проведений у відповідності до положень ч. 3 ст. 349 КПК України ( а.с. 55-56).

Відповідно до положень частин 3 і 4 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Допит обвинуваченого здійснюється обов`язково, крім випадку, якщо він відмовився від давання показань, та випадку, передбаченого ст. 381 КПК України.

Апеляційним судом встановлено, що вказані вимоги закону судом першої інстанції не були виконанні.

Як вбачається з вироку суду, висновок про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України судом першої інстанції зроблений на підставі того, що фактичні обставини справи обвинувачений визнав і підтвердив, щиро розкаявся у вчиненому. Разом з тим вирок не містить короткого змісту пояснень обвинуваченого, які він давав суду першої інстанції і які стали підставою для прийняття судом рішення щодо визнання ним в повному обсязі своєї вини і можливості застосовування вимог ч. 3 ст. 349 КПК України. (а.с.55).

Також такий висновок суду не узгоджується і з журналом судового засідання та звукозаписом фіксації судового процесу. Відповідно до журналу судового засідання відсутні будь-які відомості про те, що судом взагалі вказане питання досліджувалося, обвинувачений допитувався і учасникам роз`яснено положення та наслідки ч. 3 ст. 349 КПК України (а.с. 53-54). Із прослуханого апеляційним судом аудіо запису судового засідання вбачається, що обвинувачений фактично не визнавав своєї вини, і давав пояснення які не можуть свідчити про те, що він дійсно вчинив інкримінований йому злочин за обставин, зазначених в обвинувальному акті. Крім того розгляд відбувався за відсутності обвинуваченої, і в матеріалах справи відсутні відомості, що вона була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи судом.

З урахуванням вказаних обставин, наведене свідчить про невиконання судом першої інстанції вимог ст. 349 КПК України, оскільки суд, отримавши показання обвинуваченого, які фактично не були показами про визнання вини в повному обсязі та суперечили обставинам викладеним в обвинувальному акті, зобов`язаний був в повному обсязі провести судовий розгляд та дослідити всі доказі, якими обґрунтовувалось обвинувачення.

Недотримання районним судом вимог ст. 349 КПК України призвело до однобічності та неповноти судового слідства, не дослідження таких обставин, з`ясування яких може мати суттєве значення для правильного і всебічного розгляду справи

Апеляційним судом встановлені обставини, які унеможливлювали постановлення районним судом обвинувального вироку на підставі обвинувального акту по даному кримінальному провадженню.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК України, є обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 КПК України.

Відповідно до положень п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посилання на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії», №9783/82, п.79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП), №25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», №42780/98, п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Проте, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувальний акт відносно ОСОБА_7 не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки в ньому міститься тільки зміст підозри кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_9 та його правова кваліфікація.
Разом з цим, такі відомості, у відповідності до положень ст. 277 КПК України, становлять зміст повідомлення про підозру, а тому ОСОБА_7 , за цим процесуальним рішенням, має статус підозрюваного.
З урахуванням того, що в обвинувальному акті відсутнє формулювання обвинувачення в розумінні п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, а за правилами ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, апеляційний суд приходить до висновку про наявність обставини, що перешкоджали судовому розгляду обвинувального акту щодо ОСОБА_7 .
Апеляційним судом встановлено, що обвинувачення ОСОБА_7 фактично висунуте не було у встановленому законом порядку, оскільки воно, в супереч вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, не міститься в самому обвинувальному акті.

Незважаючи на вказані обставини, суд першої інстанції на вищезазначені порушення вимог закону уваги не звернув та ухвалив обвинувальний вирок.

Вказані порушення, шляхом позбавлення гарантованих Конституцією України та КПК України прав учасників кримінального провадження та недотримання визначеної законом процедури судочинства, на думку колегії суддів, взагалі перешкоджали розгляду обвинувального акту відносно ОСОБА_7 по суті та унеможливлювали за результатами такого судового розгляду ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення, а тому з урахуванням положень ст.ст. 2, 7, 9, 415 КПК України, апеляційний суд визнає їх істотними та такими, що тягнуть за собою скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_7 , обраний судом першої інстанції при ухваленні вироку тримання під вартою апеляційний суд вважає необхідним скасувати, і вважає необхідним залишити йому міру запобіжного заходу, обрану раніше органом досудового розслідування у виді особистого зобов`язання.

Під час нового розгляду справи, неухильно дотримуючись вимог КПК України, суду першої інстанції, у повній відповідності до положень закону та з урахуванням встановлених апеляційним судом обставин, необхідно виконати вимоги ст. 314 КПК України та прийняти за результатами попереднього розгляду законне і обґрунтоване рішення, мотивувавши його належним чином.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України апеляційний суд Одеської області, -

постановив:

Апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Березівського районного суду Одеської області від 17 серпня 2015 року відносно ОСОБА_7 скасувати, призначити новий розгляд обвинувального акту відносно ОСОБА_7 в тому ж суді в іншому складі суду.

Міру запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 , обрану Березівським районним судом Одеської області, у вигляді тримання під вартою - скасувати та залишити раніше обраний запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, звільнивши його з-під варти негайно з залу суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4