У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого ОСОБА_5,
суддів ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянувши в судовому засіданні у м. Києві 18 грудня 2015 року заяву засудженого ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 травня 2015 року та клопотання про поновлення строку для подання цієї заяви,

у с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 було виправдано вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2014 року, справу закрито за невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості і вичерпанням можливостей їх отримання.

Апеляційний суд Дніпропетровської області 24 грудня 2014 року розглянув справу за апеляцією прокурора, визнав ОСОБА_4 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК, та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією всього майна.

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 26 травня 2015 року залишила вирок апеляційного суду без зміни.

Первинну заяву засуджений ОСОБА_4 подав 20 серпня 2015 року. На її недоліки вказано ухвалою судді-доповідача від 8 вересня 2015 року та надано строк для їх усунення до 8 жовтня 2015 року.

Повторну заяву засуджений ОСОБА_4 подав 8 грудня 2015 року. Заявник просить поновити пропущений строк для усунення недоліків та скасувати ухвалу касаційного суду щодо нього і направити справу на новий розгляд до суду касаційної інстанції у зв'язку з неоднаковим застосуванням однієї і тієї самої норми права, передбаченої КПК, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень. Засуджений стверджує про ігнорування судами апеляційної й касаційної інстанцій доводів захисту про провокацію злочину з боку правоохоронців, у чому вбачає неоднакове застосування положень ст.ст. 442 і 370 КПК. Посилається на інакше правозастосування в інших справах, де касаційний суд підтримав доводи захисту щодо формальності апеляційного розгляду справи, зокрема, щодо тверджень про провокацію злочину, у зв'язку з чим скасував оскаржені рішення і направив справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. До заяви додає копії рішень касаційного суду в інших справах від 23 жовтня 2014 року, 18 грудня 2014 року і 10 березня 2015 року.

Доводи клопотання про поновлення процесуального строку зводяться до того, що засуджений, який відбуває покарання у виправній установі, отримав копію ухвали судді-доповідача від 8 вересня 2015 року лише в листопаді.

23 листопада 2015 року до Верховного Суду з Менської виправної колонії, де перебуває заявник, надійшла розписка про отримання ОСОБА_4 копії ухвали судді-доповідача від 8 вересня 2015 року лише 13 листопада 2015 року.

Наведена обставина є поважною причиною пропуску процесуального строку, а отже клопотання засудженого ОСОБА_4 про поновлення строку на подання заяви про перегляд ухвали касаційного суду від 26 травня 2015 року підлягає задоволенню.

Заслухавши доповідача, вивчивши заяву і долучені до неї матеріали, колегія суддів вважає, що підстави для відкриття провадження відсутні.

Заявник називає правову ситуацію в його справі подібною до тих, що описані в ухвалах від 23 жовтня 2014 року, 18 грудня 2014 року і 10 березня 2015 року, та вважає, що різниця у змісті між цими судовими рішеннями та оскарженим ілюструє неоднакове застосування судом касаційної інстанції норми права, передбаченої ст.ст. 442 і 370 КПК, що є підставою для перегляду його справи.

Проте, на відміну від обставин у порівнюваних прикладах, апеляційний розгляд справи ОСОБА_4 відбувся за апеляцією прокурора. Підсудний заперечував у суді сам факт вчинення ним інкримінованих дій (тоді як у заяві він стверджує про вчинення злочину внаслідок провокації). Висновок про існування у ОСОБА_4 злочинного наміру ще до втручання агентів правоохоронних органів апеляційний суд обґрунтував у мотивувальній частині вироку від 24 грудня 2014 року.

Із тексту касаційної скарги адвоката ОСОБА_8, доводи якої, на думку заявника, залишив без уваги суд касаційної інстанції, вбачається, що своє твердження про провокацію злочину захисник обґрунтовував тим, що у справі ОСОБА_4 не встановлено факту вчинення жодної дії, спрямованої на збут наркотичних засобів, не підтверджено мети збуту наркотиків, не встановлено джерела їх придбання та факту поширення, а самі наркотики ОСОБА_4 підкинуто правоохоронцями. Стосовно таких доводів касаційний суд зазначив у своїй ухвалі, що, виходячи з вимог ст. 438 КПК, питання відповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є предметом дослідження та перевірки суду касаційної інстанції.

Крім того, застосування положень ст. 442 КПК, яка встановлює вимоги до ухвали суду касаційної інстанції, так само як і положень ст. 370 КПК щодо ознак умотивованості судового рішення не може зумовити ухвалення різних за змістом судових рішень, а отже - становити передбачену п. 2 ч. 1 ст. 445 КПК підставу для перегляду справи Верховним Судом. Вимоги кримінального процесуального закону, на які посилається заявник, стосуються якості судового рішення як такого, їх застосування не може викликати розбіжностей у тлумаченні, які би підлягали усуненню судом права з метою забезпечення єдності судової практики.

За таких обставин колегія суддів вважає заяву засудженого ОСОБА_4 необґрунтованою та не вбачає підстав для відкриття провадження.

На підставі наведеного, керуючись ст. 451 КПК України (в редакції Закону № 192-VIII від 12.02.2015),

у х в а л и л а:

поновити ОСОБА_4 строк на подання заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 травня 2015 року щодо нього.

Відмовити засудженому ОСОБА_4 у допуску справи до провадження.

Повернення заяви в результаті відмови в допуску справи до провадження не перешкоджає повторному зверненню з інших підстав, ніж ті, що були предметом розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7