Дата документу Справа № 329/1/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №11-кп/778/54/16 Головуючий в 1-й інстанції
Єдиний унікальний №329/1/15-к ОСОБА_1
Категорія: ст.186 ч.2 КК України Доповідач у 2-й інстанції
ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 лютого 2016 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000300, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Чернігівського районного суду Запорізької області від 05 березня 2015 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт.Чернігівка Чернігівського району Запорізької області, громадянина України, освіта середня, холостого, не працюючого, проживаючого без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

1) 12.10.2000р. Чернігівським районним судом Запорізької області за ч.1 ст.229-6 КК України (ред. 1960р.) до 1 року позбавлення волі; звільнений 21.09.2001р. по відбуттю покарання;

2) 21.05.2002р. Чернігівським районним судом Запорізької області за ч.2 ст.309 КК України до 2 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки 6 місяців;

3) 14.08.2002р. Чернігівським районним судом Запорізької області за ч.2 ст.309, ч.2 ст.310, ч.2 ст.190, 70, 71 КК України до 3 років 3 місяців позбавлення волі; звільнений 22.10.2005р. по відбуттю покарання;

4) 01.12.2006р. Чернігівським районним судом Запорізької області за ч.2 ст.309 КК України до 2 років позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік;

5) 13.03.2007р. Чернігівським районним судом Запорізької області за ч.1 ст.186, 71 КК України до 2 років 2 місяців позбавлення волі;

6) 08.07.2009р. Оріхівським районним судом Запорізької області за ст.391 КК України до 1 року 1 дня позбавлення волі; звільнений 27.10.2009 р. по відбуттю покарання;

7) 27.04.2011р. Чернігівським районним судом Запорізької області за ч.3 ст.186, ч.1 ст.296, 70 КК України до 4 років позбавлення волі; звільнений 13.06.2014р. згідно ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 05.06.2014р. на підставі ст.84 ч.2 КК України,

обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.185, ч.2 ст.186 КК України.

В апеляційній скарзі та доповненні до неї обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок скасувати, оскільки інкримінованих йому злочинів він не скоював, справа відносно нього сфабрикована, судом допущено неповноту судового розгляду, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи; покази свідка ОСОБА_9 , на які суд послався у вироку, ніяким чином не підтверджують його вину, більш того, зазначений свідок написав явку з повинною у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, однак незважаючи на це з нього не зняли обвинувачення за цим епізодом; потерпіла ОСОБА_10 , покази якої покладено в основу вироку, є зацікавленою особою у справі, однак її покази, які побудовані на припущеннях, не були перевірені судом; свідок ОСОБА_11 дав неправдиві покази. Крім того, суд відмовив йому у витребуванні з медичної установи довідки про стан його здоров?я, хоча він є інвалідом 1-ї групи по зору, а тому фізично не міг скоїти злочин. Вважає, що судом було порушено його право на захист, оскільки йому було відмовлено в ознайомлені з матеріалами провадження.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурор просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскільки наведені в ній доводи являються необґрунтованими, а вирок суду залишити без змін, так як він постановлений із дотриманням вимог кримінального процесуального закону, а вина ОСОБА_7 в повному обсязі доведена зібраними у справі доказами.

Вироком Чернігівського районного суду Запорізької області від 05 березня 2015 року ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за:

- ч.3 ст.185 КК України до 4 років позбавлення волі;

- ч.2 ст.186 КК України до 5 років позбавлення волі.

На підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено 5 років позбавлення волі.

Строк відбування покарання обчислюється з 21.11.2014р.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишений у виді тримання під вартою.

Стягнуто з ОСОБА_7 витрати на залучення експертів в сумі 245,70 грн., 147,42 грн.

Доля речових доказів вирішена відповідно до ст.100 КПК України.

Враховуючи, що потерпілі ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 належним чином повідомлені про місце та час розгляду апеляційної скарги, заяв про відкладення розгляду від них не надходило, апеляційний розгляд, відповідно до ст.405 ч.4 КПК України, здійснюється за їх відсутності.

В судовому засіданні апеляційної інстанції: обвинувачений ОСОБА_7 , захисник підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурор просив апеляційну скаргу задовольнити частково, вирок скасувати у зв`язку з істотними порушеннями вимог КПК України.

Вислухавши доповідача, учасників судового провадження, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як зазначено у вироку, 27 серпня 2014 року в період часу з 16.00 год. до 17.30 год. ОСОБА_7 повторно, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, шляхом відкриття вхідних дверей, проник до жилого буд. АДРЕСА_2 , де мешкає ОСОБА_12 , звідки таємно викрав належне їй майно: телевізійний тюнер марки «Т-2» вартістю 635 грн. 70 коп., мобільний телефон «Нокіа-1202» вартістю 105 грн. 42 коп., з сім-карткою мобільного оператора «ДЖИНС», вартістю 10 грн., на рахунку якої знаходились грошові кошти в сумі 20 грн., та зник з викраденим, спричинивши ОСОБА_12 матеріальну шкоду на загальну суму 771 грн. 12 коп.

В подальшому, викрадені у ОСОБА_12 тюнер та мобільний телефон ОСОБА_7 продав мешканцю смт.Чернігівка Запорізької області ОСОБА_15 .

Окрім того, 13.10.2014р., близько 15.00 год., ОСОБА_7 повторно, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на вул.Чапаєва в смт.Чернігівка Запорізької області, дізнавшись, що в кишені у його знайомого ОСОБА_13 знаходяться гроші, вирішив їх відкрито викрасти. Реалізуючи свій злочинний намір ОСОБА_7 , діючи відкрито для потерпілого ОСОБА_13 та присутнього з ними ОСОБА_16 , застосовуючи до ОСОБА_13 насильство, що не є небезпечним для життя чи здоров`я, утримуючи його руки своєю рукою, відкрито викрав з зовнішньої кишені куртки останнього водійське посвідчення № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_13 старого зразка у вигляді книжки, в якому були грошові кошти в сумі 800 грн., купюрами по 50 грн., пенсійне посвідчення № НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_13 та банківська пластикова карта «Райффайзен Банк Аваль» № НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_13 на якій знаходилися грошові кошти в сумі 50 грн. з аркушем, на якому був вказаний пін-код банківської карти.

Заволодівши вказаними грошима та документами, ОСОБА_7 зник з місця скоєння злочину, побігши в напрямку вул.Артема смт.Чернігівка Запорізької області, спричинивши потерпілому ОСОБА_13 матеріальну шкоду на вказану суму.

Крім того, 19.10.2014р., близько 15.20 год., ОСОБА_7 повторно, маючи злочинний намір на таємне викрадення чужого майна, шляхом відкриття вхідних дверей ключем, який знаходився під металевою жердиною, проник до житлового буд. АДРЕСА_1 , звідки таємно викрав комп`ютерний монітор марки «HP» моделі «LE2201W», чорного кольору, вартістю 2213 грн. 37 коп., що належить ОСОБА_14 , спричинивши останній матеріальний збиток на вказану суму.

Відповідно до вимог ст.409 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в апеляційному суді є, зокрема, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

При цьому, відповідно до ч.2 ст.412 КПК України судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено за відсутності захисника, якщо його участь є обов`язковою.

Частина 1 ст.20 КПК України передбачає, що підозрюваний, обвинувачений, виправданий, засуджений має право на захист, яке полягає, крім іншого, у наданні йому можливості користуватися правовою допомогою захисника.

Пунктом 3 ч.2 ст.52 КПК України встановлено, що обов`язкова участь захисника забезпечується у кримінальному провадженні щодо осіб, які внаслідок психічних чи інших вад не здатні повною мірою реалізувати свої права, - з моменту встановлення таких вад.

Під особами, які через свої фізичні вади не можуть реалізувати право на захист, як це вказано у п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 24.10.2003 року «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві», необхідно розуміти, зокрема, осіб з істотними дефектами зору, що перешкоджають самостійному захисту від обвинувачення.

У статті 59, п.6 ч.3 ст.129 Конституції України закріплено конституційні права громадян на правову допомогу, на забезпечення цього права та права на захист від обвинувачення при вирішенні справ у судах та інших державних органах. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безкоштовно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

В силу положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, правозастосовної практики Європейського суду з прав людини, суд повинен забезпечити реалізацію конституційного права обвинуваченого на захист. Водночас участь у справі захисника є обов`язковою тоді, коли цього вимагають інтереси правосуддя.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція), як відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України ратифікована 17 липня 1997 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» говорить, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше право захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або одержувати таку допомогу безкоштовно, якщо цього вимагають інтереси правосуддя.

Як визначив Європе йський суд з прав людини у справі «Мефта та інші проти Франції» (п.40 рішення від 26 липня 2002 року), у справі «Фам Хоанг проти Франції» (п.39 рішення від 25 вересня 1992 року) та у справі «Максименко проти України» (п.32 рішення від 20 грудня 2011 року), гарантії забезпечення права на захист не припиняють своєї дії після закінчення провадження у суді першої інстанції. Забезпечення обвинуваченому у вчиненні злочину юридичної допомоги є однією з гарантій, що здійснюються й у випадку, коли інтереси правосуддя вимагають, щоб цій особі була надана така допомога. Згідно з практикою Суду інтереси правосуддя в принципі вимагають забезпечення представництва у випадку, коли йдеться про позбавлення волі.

Ці вимоги закону були порушені судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження відносно ОСОБА_7 .

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, захист обвинуваченого ОСОБА_7 на досудовому розслідуванні здійснював захисник ОСОБА_17 , який 26.01.2015 року повідомив суд, що він відмовляється від виконання своїх обов`язків по захисту обвинуваченого та не зможе приймати участь у судовому засіданні 27.01.2015 року у зв`язку з незгодою з обвинуваченим щодо вибраного ним способу захисту (а.с.29).

26.01.2015 року за ухвалою суду Запорізький обласний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги призначив обвинуваченому ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_18 для надання йому безоплатної вторинної правової допомоги (а.с.35-36).

В день розгляду кримінального провадження (27.01.2015 року) обвинувачений ОСОБА_7 , не пояснюючи причини, відмовився від послуг адвоката ОСОБА_18 (а.с.91).

В подальшому розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_7 був здійснений за відсутності захисника і 05.03.2015 року по справі був проголошений вирок.

Разом з тим, при перевірці справи було встановлено, що 27.04.2011р. Чернігівським районним судом Запорізької області ОСОБА_7 був засуджений за ч.3 ст.186, ч.1 ст.296, 70 КК України до 4 років позбавлення волі (а.с. 39-40).

Згідно довідки, яка міститься на а.с. 41, 13.06.2014 року ОСОБА_7 відповідно до ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 05.06.2014р. був звільнений з місць позбавлення волі на підставі ст.84 ч.2 КК України за тяжкою хворобою.

Однак суд першої інстанції, маючи такі дані, не перевірив яка тяжка хвороба обвинуваченого перешкоджала відбуванню покарання та дала підстави для його звільнення від покарання.

Враховуючи, що при розгляді справи в апеляційному суді обвинувачений пояснював, що він зараз зовсім нічого не бачить, оскільки у нього пропав зір, апеляційним судом була витребувана ухвала із Вінницького районного суду Вінницької області від 05.06.2014р. про звільнення останнього із місць позбавлення волі та висновок спеціальної лікарської комісії про медичне обстеження засудженого ОСОБА_7 , згідно якого у останнього був встановлений діагноз «наслідки перенесеної травми ОD» - помутніння рогівки, ускладнена катаракта, гіпотонія, амбліопія, висока ускладнена короткозорість, дистрофічна форма лівого ока, помутніння скловидного тіла, пятно Фукса ОS, гострота зору на праве око нуль).

Вищевказаний медичний діагноз підтверджує, що ОСОБА_7 відноситься до осіб з істотними дефектами зору, що перешкоджає самостійному захисту від обвинувачення.

Разом з тим, суд в порушення вимог кримінального процесуального закону розглянув кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 за відсутності захисника, прийнявши його відмову від захисника, чим порушив його право на захист, що у відповідності до вимог п.4 ч.2 ст.412 КПК України є безумовною підставою для скасування вироку та у відповідності до п.2 ч.1 ст.415 КПК України призначення нового розгляду у суді першої інстанції, під час якого суду належить повно і всебічно дослідити всі обставини кримінального провадження, дати їм належну оцінку, перевірити доводи, на які посилається обвинувачений в апеляційній скарзі, та ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

Крім цього, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що відносно обвинуваченого ОСОБА_7 21.11.2014р. було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який до набрання вироком законної сили залишений у виді тримання під вартою.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути повторно питання доцільності продовження тримання під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Колегія суддів, враховуючи стан здоров`я обвинуваченого, тривалий час його тримання під вартою, вважає, що на даний час немає підстав вважати, що існують ризики, передбачені ст.177 КПК України, тому приходить до висновку, що подальше тримання під вартою обвинуваченого є недоцільним, тому до обвинуваченого можна застосувати більш м`який запобіжний захід, а саме особисте зобов`язання.

Керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Чернігівського районного суду Запорізької області від 05 березня 2015 року відносно ОСОБА_7 скасувати.

Призначити новий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі.

Міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 змінити, звільнити ОСОБА_7 з-під варти у залі суду та обрати відносно нього запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4