Провадження № 11-кп/792/421/15
Справа № 675/714/15-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: ухвала Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21.08.2015 Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Хмельницького області в складі :
головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 28 травня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 28 травня 2015 року ОСОБА_7 , засудженому вироком Херсонського обласного суду від 15 лютого 2001 року за ст.93 п.п.а,г,і, ст.142 ч.3, ст.42 КК України, в ред. 1960 року, за сукупністю злочинів, до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю, відмовлено в задоволенні клопотання про заміну довічного позбавлення волі на максимальний строк -15 років позбавлення волі.

Відмовляючи в задоволенні клопотання, суддя мотивував своє рішення тим, що доводи ОСОБА_7 про призначення йому надмірно суворого покарання є необґрунтованими. Заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі було передбачено законом і не є порушенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Таке покарання пом`якшує кримінальну відповідальність та поліпшує правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, засуджений ОСОБА_7 , в поданій апеляційній скарзі, вважає ухвалу місцевого суду незаконною та невмотивованою, постановленою без урахування та надання аналізу практики Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення Великої Палати Європейського суду з прав людини від 09.07.2013 року у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» (Великобританії), судового рішення ЄСПЛ у справі "Скоппола проти Італії" від 17 вересня 2009 року. Вказує, що призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі є незаконним, так як такого виду покарання, як довічне позбавлення вол, на момент винесення щодо нього вироку, не існувало. Оскільки рішенням Конституційного Суду України від 29.12.1999 року було визнано такими, що не відповідають Конституції України положення КК України в ред. 1960 року, які передбачали смертну кару, як вид покарання, а тому максимальною мірою покарання встановленою санкцією ст.93 КК України було 15 років позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думку прокурора, який просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу - без зміни, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав.

Вироком колегії суддів в кримінальних справах Херсонського обласного суду від 15 лютого 2001 року ОСОБА_7 засуджено за ст.ст.142 ч.3, ст.93 п.п.а, „г, „і, 42 КК України до довічного позбавлення волі у тюрмі суворого режиму з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

Ухвалою судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 15 лютого 2001 року даний вирок залишений без зміни (т.1 а.с. 17-19).

Як слідує з вказаної ухвали, при призначенні ОСОБА_7 покарання, згідно з вимогами ст.39 КК України ( в ред. 1960 року), суд врахував характер і ступінь суспільної небезпечності вчинених ним злочинів, обставини справи, що впливають на ступінь його відповідальності, і призначив справедливе покарання. Зокрема врахував те, що ОСОБА_8 вчинив умисне вбивство 3-х осіб, негативно характеризується, не займався суспільно-корисною працею і злочин вчинив у стані наркотичного сп`яніння, та дійшов висновку, що він являє собою підвищену небезпечність для суспільства і обґрунтовано призначив йому покарання у виді довічного позбавлення волі.

Твердження засудженого ОСОБА_7 про необхідність приведення вироку, постановленого щодо нього, у відповідність з діючим міжнародним законодавством і практикою Європейського суду з прав людини, в частині незаконності призначеного виду покарання довічного позбавлення волі і заміни на покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років позбавленні підстав і суд першої інстанції обґрунтовано відхилив таке його клопотання, з чим погоджується і колегія суддів, з огляду на такі обставини.

Вважаючи, що рішенням Конституційного Суду України від 29.12.1999 року N 11-рп/99 такий вид кримінального покарання, як смертна кара визнано неконституційним, що має зворотну дію в часі, ОСОБА_7 посилається на те, що він вчинив злочини до введення в дію нового виду покарання - довічного позбавлення волі, тому максимальне покарання, яке могло бути призначене йому судом, є 15 років позбавлення волі.

Однак, з таким його висновком колегія суддів погодитися не може, оскільки він не ґрунтується на вимогах закону.

Суд першої інстанції вірно вказав, що діючим законом України про кримінальну відповідальність передбачається механізм перегляду рішення суду про призначення покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування. Згідно ст. 87 КК України помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Так, з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 29.12.1999 року і до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22.02.2000 року N 1483 (далі - Закон № 1483), яким введений новий вид покарання - довічне позбавлення волі, існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями Кодексу 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом N 1483 стосовно встановлення нового виду покарання.

Разом з тим, наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це, на переконання колегії суддів, підтверджується, зокрема, тим, що КК України 1960 року встановлював

безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94). Проте законодавець не визнавав таке саме покарання спів мірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не дає підстав для призначення ОСОБА_7 покарання у виді 15 років позбавлення волі, оскільки це порушує принцип спів мірності тяжкості вчинених ним злочинів і покарання за їх вчинення та не відповідає принципу справедливості в кримінальному праві. Крім того, питання законності призначеного засудженому ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком суду було предметом перегляду судової палати Верховного Суду України з кримінальних справ від 15 лютого 2001 року і відповідно до ухвали даний вирок залишений без зміни.

Доводи апеляційної скарги засудженого про те, що підставою заміни покарання є практика Європейського суду з прав людини, а саме Рішення Великої Палати Європейського суду з прав людини від 09.07.2013 року у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» (Великобританії), а також судові рішення у справі "Скоппола проти Італії" від 17 вересня 2009 року, «Ласло Мадьяр проти Венгрії`від 20.05.2014 року, «Веренцов проти України» від 11.04.2013 року, на думку колегії є безпідставними.

Зокрема, за змістом рішення Європейського суду з прав людини від 9 липня 2013 року у справі «Вінтер та інші проти Об`єднаного Королівства (Великобританія)», Велика Палата Європейського суду з прав людини у справі Вінтера постановила, що відсутність в законодавстві Англії і Уельсу ефективного механізму реалізації можливості помилування або перегляду рішення суду про призначення міри покарання у виді довічного тюремного ув`язнення, з врахуванням прогресу ув`язненого на дорозі соціальної реабілітації, є порушенням прав засуджених і статті 3 Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод. Проте, законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які вчинили злочини, в порядку передбаченому ст. 74 КК України, а особи які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.

Що стосується рішення у справі "Скоппола проти Італії" від 17 вересня 2009 року, заява N 10249/03, то Європейський суд з прав людини вважає, що стаття 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року є важливою частиною принципу верховенства права і допускає принцип ретроспективності більш м`якого кримінального закону. На цьому принципі ґрунтується правило, що в разі наявності відмінностей між діючим на час вчинення злочину кримінальним законом та кримінальним законом, що набрав чинності перед винесенням остаточного судового рішення, суди повинні застосовувати той закон, положення якого є більш сприятливими для обвинуваченого.

У рішенні в справі "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18 травня 2006 року, заяви N 9852/03, N 13413/04, Європейський суд з прав людини визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення місцевого суду, про відмову у задоволенні клопотання засудженому ОСОБА_7 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк 15 років є законним і скасуванню не підлягає, а апеляція засудженого є необґрунтовано та такою, що не підлягає задоволенню.

На підставі наведеного, керуючись п.11 розділу ХІ перехідних положень КПК України (2012 р.) та ст.ст.407, 418,419, ст. 87 КПК України, колегія суддів -

постановила:

Ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 28 травня 2015 року щодо відмови в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на максимальний строк 15 років позбавлення волі залишити без зміни, а апеляційну скаргу засудженого без задоволення.

Ухвала підлягає касаційному оскарженню до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 3-х місяців з дня проголошення, а засудженим, яким утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді /підписи/

Згідно з оригіналом:

Суддя апеляційного суду

Хмельницької області ОСОБА_2