АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 645/2239/14-к Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11кп/790/1097/15 Суддя-доповідач ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.307,ч.2 ст.309 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 серпня 2015 року м.Харків.
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Харківської області в складі:
головуючого судді - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5
за участю прокурора - ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 березня 2015 року
В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Харкова, громадянин України, не працюючий, раніше судимий 4 грудня 2007 року за ч.ч.2 ст.185 КК України до 3 років і 6 місяців позбавлення волі, згідно постанови Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 січня 2009 року звільнений з місць позбавлення волі умовно-достроково на невідбуте покарання 1 рік, 1 місяць і 5 днів, проживаючий та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , засуджений:
- за ч.2 ст.309 КК України до 3 років позбавлення волі;
- за ч.2 ст.307 КК України до 6 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.
Згідно ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно ОСОБА_8 призначено покарання - 6 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.
За епізодами обвинувачення за ч.2 ст. 307 КК України від 27 грудня 2013 року і 2 січня 2014 року ОСОБА_8 виправданий.
Як встановив суд, ОСОБА_8 , органом досудового слідства звинувачувався в тому, що маючи умисел на незаконне придбання, зберігання з метою збуту і збут особливо небезпечного наркотичного засобу опію ацетильованого, при невстановлених в ході досудового розслідування обставинах незаконно придбав цей особливо небезпечний наркотичний засіб і незаконно зберігав за місцем свого проживання в АДРЕСА_1 .
27 грудня 2013 року приблизно о 13-00 годині, ОСОБА_8 , реалізуючи свій намір на збут особливо небезпечного наркотичного засобу опію ацетильованого, з метою особистого збагачення, перебуваючи біля будинку 6/32 по пров. Автострадному в м. Харкові, незаконно збув раніше знайомому ОСОБА_9 медичний шприц з рідиною світло-коричневого кольору, яка згідно висновку судової експертизи наркотичних засобів містить в собі особливо небезпечний наркотичний засіб опій ацетильований, масою в перерахунку на суху речовину 0,0736 грама.
ОСОБА_8 також обвинувачувався в тому, що 2 січня 2014 року в проміжок часу між 13 год.35 хвилин і 13 год.50 хвилин, діючи повторно, реалізуючи свій намір на збут особливо небезпечного наркотичного засобу опію ацетильованого, з метою особистого збагачення, перебуваючи біля будинку 6/32 по пров.Автострадному в м. Харкові, незаконно збув раніше знайомому ОСОБА_10 медичний шприц з рідиною світло-коричневого кольору, яка згідно висновку судової експертизи наркотичних засобів №7 від 6 січня 2014 року містить в собі особливо небезпечний наркотичний засіб опій ацетильований, масою в перерахунку на суху речовину 0,0467грама.
Суд оцінивши надані стороною обвинувачення докази, дійшов висновку про недоведеність здійснення ОСОБА_8 передбачених ч.2 ст. 307 КК України злочинів за епізодами від 27 грудня 2013 року та 2 січня 2014 року.
Окрім того, ОСОБА_8 , при невстановлених в ході досудового розслідування та в суді обставинах, з метою подальшого збуту, придбав особливо небезпечний наркотичний засіб - опій ацетильований, який незаконно зберігав за місцем свого проживання в АДРЕСА_1 .
5 лютого 2014 року в проміжок часу між 16 годиною 30 хвилин і 16 годиною 55 хвилин, в під`їзді будинку АДРЕСА_2 , діючи повторно, незаконно збув ОСОБА_10 за 100 грн. особливо небезпечний наркотичний засіб - опій ацетильований, масою в перерахунку на суху речовину 0,3558 грама.
Приблизно о 20 годині 5 лютого 2014 року у приміщенні Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області, в ході проведення особистого обшуку ОСОБА_8 у нього встановлено та вилучено медичний шприц з рідиною коричневого кольору, яка, згідно висновку судово-хімічної експертизи № 241 від 6 лютого 2014 року містить особливо небезпечний наркотичний засіб - опій ацетильований, масою, в перерахунку на суху речовину 0, 2949 грама, яку він придбав та зберігав з метою подальшого збуту.
В апеляційних скаргах:
- прокурор у кримінальному провадженні, змінивши текст раніше поданої апеляційної скарги, просить вирок районного суду скасувати, постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч.2 ст. 307 КК України покарання 8 років позбавлення волі з конфіскацією належного йому майна.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу прокурор посилається на невідповідність призначеного ОСОБА_8 покарання ступеню тяжкості злочинів та його особі, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, необґрунтоване виправданням обвинуваченого за епізодами збуту наркотичного засобу від 27 грудня 2013 року та 2 січня 2014 року, вказуючи на достатність доказів, що підтверджують обвинувачення у зазначених злочинах.
Призначення ОСОБА_8 за скоєння декількох злочинів, передбачених ч.2 ст. 307 КК України мінімального покарання, на думку прокурора не буде сприяти його виправленню.
Висновок суду про недоведеність скоєння ОСОБА_8 злочинів 27 грудня 2013 року та 2 січня 2014 року є помилковим, оскільки суд не допитав свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , які могли підтвердити його винність у зазначених злочинах.
Обгрунтування судом недоведеності скоєння зазначених злочинів показами свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 не відповідає вимогам ст. 290 КПК України, оскільки при наданні доступу до матеріалів кримінального провадження обвинувачений та захисник не повідомляли про наявність вищезазначених свідків захисту, що відповідно до ст. 87 КПК України унеможливлює посилання суду на їх показання у зв`язку з недопустимістю цих доказів.
Також прокурор посилається на належне виконання вимог КПК України під час досудового слідства, тому висновок суду про необґрунтованість проведення оперативних закупок наркотичного засобу 27 грудня 2013 року та 2 січня 2014 року є помилковим;
- обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати, зазначаючи, що суд задовольнив його, та захисника клопотання, про допит в судовому засіданні свідка ОСОБА_16 , який міг би підтвердити його непричетність до скоєння злочину 5 лютого 2014 року, однак зазначена особа до суду не викликана і не допитана, суд також не досліджував речові докази, допитаний в судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку, свідок обвинувачення давав покази під диктовку співробітників міліції, а особи, які були понятими при його обшуку, підтвердили суду про проведення з ними інструктажу співробітниками міліції з приводу їх майбутніх показань в судовому засіданні.
Суд не дав належної оцінки тій обставині, що під час досудового розслідування не були проведені очні ставки з понятими, не перевірено чи дійсно мали місце його телефонні розмови з особою, яка здійснювали закупівлю наркотичного засобу.
Заслухавши доповідь судді, пояснення апелянтів, які підтримали свої апеляційні скарги, думку захисника про необґрунтованість обвинувального вироку, дослідивши зазначені доводи та матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів кримінального провадження та з висновків суду першої інстанції, наведених у виправдувальному вироку, вбачається, що обвинувачення у незаконному придбанні, і збут особливо небезпечного наркотичного засобу опію ацетильованого, за епізодами від 27 грудня 2013 року і 2 січня 2014 року ґрунтується на результатах проведених у ці дні оперативних закупок.
Як зазначено у вироку районного суду і це не заперечується у апеляційній скарзі прокурора, при проведенні оперативних закупок наркотичного засобу опія ацетильованого, органом досудового слідства була допущені суттєві порушення вимог КПК України.
Зокрема, ОСОБА_8 не був затриманий ні 27 грудня 2013 року, ні 2 січня 2014 року, а наркотичні засоби у нього не вилучалися.
Районний суд належно оцінив показання понятого ОСОБА_17 , який лише підтвердив, що так званий «закупний», передав співробітникам міліції шприц, з рідиною коричневого кольору, однак самого факту продажу наркотичного засобу зазначена особа не бачила.
Явка в судове засідання особи, яка виступала в ролі «закупного», стороною обвинувачення не забезпечена, що унеможливило перевірку судом правдивості її показань і правильність висновку органу досудового слідства про скоєння ОСОБА_8 злочинів 27 грудня 2013 року і 2 січня 2014 року.
Також районний суд правильно піддав сумніву наявність при закупівлі наркотичного засобу другого понятого - ОСОБА_11 , явку якого в судове засідання сторона обвинувачення також не забезпечила, незважаючи на здійснені районним судом зусилля, що є підставою для визнання недопустимим доказом процесуальних документів за його участю.
Так, районним судом винесено 26 ухвал про привід свідків обвинувачення зокрема,так званого закупного і понятих, однак зазначені процесуальні вимоги суду стороною обвинувачення не виконані і фактично проігноровані.
З наведених підстав, колегія суддів вважає необґрунтованим і процесуально некоректним посилання прокурора на неповноту судового розгляду у зв`язку з тим, що суд не допитав свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , які могли підтвердити винність ОСОБА_8 у зазначених злочинах.
Окрім того, практика Європейського суду з прав людини розгляду справ, викладена зокрема у справі «Раманаускас проти Литви», вимагає від судів перевіряти чи не було у кримінальному правопорушенні підбурювання до його скоєння, оскільки це, на підставі ст.6 Конвенції з прав людини є недопустимим.
У цьому ж рішенні зазначено, що підбурювання до скоєння правопорушення має місце у випадку, коли відповідні працівники правоохоронних органів або особи, які діють за їхніми вказівками, не обмежуються пасивним розслідуванням, а з метою встановлення злочину, тобто отримання доказів і порушення кримінальної справи, впливають на суб`єкта, схиляючи його до вчинення злочину, який в іншому випадку не був би вчинений.
Якщо діяльність негласних агентів усе ж можлива за наявності чітких обмежень та гарантій від зловживань, використання доказів, отриманих унаслідок підбурювання з боку працівників правоохоронних органів не можна виправдати суспільним інтересом, оскільки в такому випадку обвинувачений із самого початку може бути позбавлений права на справедливий судовий розгляд справи.
Згідно позиції Європейського суду з прав людини питання допустимості доказів у справі це насамперед предмет регулювання національного законодавства і, як правило, саме національні суди уповноважені давати оцінку наявним у справі доказам.
Суд, зі свого боку, повинен переконатися, що провадження в цілому і зокрема спосіб отримання доказів, було справедливим. У такому випадку суд зобов`язаний не визначати, чи певні докази було отримано незаконно, а перевіряти, чи така «незаконність» не спричинила порушення іншого права, гарантованого Конвенцією.
Використання судом надалі таких джерел інформації для обґрунтування обвинувального вироку буде правомірним тільки в тому разі, коли є належні й достатні гарантії недопущення зловживань, зокрема коли встановлена чітка та прозора процедура надання дозволу на застосування таких оперативно-розшукових заходів, їх здійснення та контролю за цими діями, коли забезпечується і реалізується право на справедливий судовий розгляд справи, зокрема належне здійснення правосуддя, яке поширюється на всіх осіб незалежно від тяжкості вчинених ними злочинів. Гарантування права на справедливе здійснення правосуддя є однією з правових основ демократичного суспільства і ігнорування цього права не може виправдати поставлену мету.
Використовуючи такі ж критерії при прийнятті рішення у справі «Ванян проти Росії», Європейський суд з прав людини констатував порушення п. 1 ст. 6 Конвенції оскільки в цій справі мав місце факт оперативної закупівлі наркотиків, що, на його думку, було підбурюванням, і незважаючи, що відповідний оперативно-розшуковий захід під прикриттям провела приватна особа, організували та контролювали його здійснення правоохоронні органи.
Разом з тим, ч.2 ст.246 КПК України передбачено, що негласні слідчі (розшукові) дії проводяться виключно у кримінальному провадженні щодо тяжких або особливо тяжких злочинів, у випадках, якщо відомості про злочин та особу, яка його вчинила, неможливо отримати в інший спосіб.
Чинний процесуальний кодекс України передбачає, що контрольована закупка є законною при дотриманні наступних умов: здійснення в рамках кримінального провадження щодо тяжкого або особливо тяжкого злочину; проведення особою, якій надане таке право; прийняття рішення про проведення прокурором.
Викладена вище позиція Європейського суду з прав людини прямо втілена у чинній ст.271 КПК України, зокрема ч.3 вказаної статті встановлює, що під час підготовки та проведення заходів з контролю за вчиненням злочину забороняється провокувати (підбурювати) особу на вчинення цього злочину з метою його подальшого викриття, допомагаючи особі вчинити злочин, який би вона не вчинила, як би слідчий цьому не сприяв, або з цією самою метою впливати на її поведінку насильством, погрозами, шантажем. Ця ж норма передбачає, що здобуті в такий спосіб речі і документи не можуть бути використані у кримінальному провадженні.
Крім того, ч.7 ст.271 КПК України встановлює вимогу, що прокурор у своєму рішенні про проведення контролю за вчиненням злочину, крім відомостей, передбачених ст.251 цього Кодексу, зобов`язаний викласти обставини, які свідчать про відсутність під час негласної слідчої (розшукової) дії провокування особи на вчинення злочину.
Однак, як правильно встановив районний суд, в протоколі від 3 січня 2014 року не вказано посадової особи, якою винесено постанову про проведення негласних слідчих дій, не зазначена дата винесення цієї постанови, замість наведеної інформації в цьому документі містяться прочерки.
Колегія суддів констатує, що недотримання прокурором зазначених вимог, не відповідає на питання чи не будуть здійснені заходи провокувати (підбурювати) особу на вчинення цього злочину з метою його подальшого викриття.
Сукупність зазначених недоліків органу досудового слідства щодо встановлення обставин злочинів від 27 грудня 2013 року і 2 січня 2014 року, з урахуванням практики Європейського суду і вимог ст.323 КПК України про необхідність постановлення вироку лише на підставі беззаперечних, досліджених в судовому засіданні доказів були для районного суду, відповідно до п.1, ч.1 ст. 373 КПК України безумовною підставою для висновку про недоведеність винності ОСОБА_8 у скоєнні наведених злочинів.
Доводи апеляційної скарги прокурора про недопустимість в якості доказів показань свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки ці показання узгоджуються з іншими доказами, якими суд обґрунтував висновок про виправдання ОСОБА_8 , а окрім того прокурором не надано будь-яких фактів, які б підтверджували отримання обвинуваченим і захисником показань зазначених свідків під час проведення досудового слідства.
Посилання прокурора про порушення судом вимог ст.87 КПК України є голослівним, в його апеляційній скарзі не наведені докази істотного порушення прав та свобод людини і в матеріалах кримінального провадження такі докази відсутні.
З вироку суду вбачається, що ОСОБА_8 у зазначені дні не затримувався, будь-які наркотичні засоби у нього не вилучалися.
Щодо обставин обвинувачення за даними епізодами, будь-які інші безсумнівні докази скоєння цих злочинів в матеріалах кримінального провадження відсутні.
З наведених підстав колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора про необхідність скасування вироку в частині виправдання ОСОБА_8 задоволенню не підлягає.
Виходячи із змісту ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги і зобов`язаний повторно дослідити лише ті обставини, які під час кримінального провадження були встановлені, але дослідженні судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.
При розгляді кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у скоєнні злочинів 5 лютого 2014 року судом допущена суттєва неповнота судового розгляду, що унеможливлює прийняття однозначного висновку про правильність чи, навпаки, необгрунтованість висновків суду першої інстанції.
Зокрема, районним судом, незважаючи на прийняте в судовому засіданні рішення, не був допитаний свідок ОСОБА_16 , який за доводами апеляційної скарги обвинуваченого міг підтвердити його непричетність до збуту наркотичного засобу 5 лютого 2014 року.
Зазначений факт свідчить про те, що районним судом фактично не було перевірене алібі обвинуваченого по епізоду обвинувачення, за яким ОСОБА_8 був визнаним винним і невиконання судом вказаних вимог КПК України, свідчить про неналежне встановлення обставин обвинувачення ОСОБА_8 у збуті і зберіганні наркотичного засобу 5 лютого 2014 року.
Як вбачається з вироку, суд районний встановив, що обвинувачений, при невстановлених в ході досудового розслідування та в суді обставинах, у невстановленому місці і в невстановлений час, у невстановленої особи, з метою збуту придбав особливо небезпечний наркотичний засіб опій ацетильований, який з цього ж дня, незаконно зберігав за вищезазначеним місцем свого помешкання в м. Харкові, а 5 лютого 2014 року незаконно збув цю речовину своєму знайомому ОСОБА_10 у кількості, яка у перерахунку на суху речовину становить 0, 3558 грама.
Також, за висновком суду (т.1 а.с.256), при проведенні 5 лютого 2014 року особистого обшуку ОСОБА_8 , у нього виявлено шприц з рідиною, яка містить в собі особливо небезпечний наркотичний засіб опій ацетильований, в кількості при перерахунку на суху речовину - 0, 2449 грама, яку останній придбав і зберігав з метою збуту.
Разом з тим, в мотивувальній частині вироку (т.1 а.с.260), районний суд зазначивши, що дії ОСОБА_8 по епізоду від 5 лютого 2014 року органом досудового слідства кваліфіковані за ч.2 ст.307 КК України, як незаконне придбання та зберігання психотропної речовини з метою збуту вчинені повторно, констатував, що суд не погоджується з зазначеною кваліфікацією дій обвинуваченого.
На обґрунтування цієї тези, суд послався на те, що орган досудового слідства не надав доказів наміру ОСОБА_8 збути вилучені у нього 5 лютого 2014 року 0.2949 грама особливо небезпечного наркотичного засобу опію ацетильованого - тому дії обвинуваченого перекваліфікував з ч.2 ст.307 на ч.2 ст. 309 КК України, як незаконне виробництво, виготовлення, зберігання наркотичних засобів вчинене повторно без мети збуту.
Одночасно, суд дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.307 та ч.2 ст.309 КК України.
Зазначені редакція вироку і висновки районного суду свідчать, що судом наведені взаємовиключні формулювання як обставин скоєння ОСОБА_8 5 лютого 2014 року злочинів, так і висновків про кваліфікацію цих злочинів.
Окрім того, при викладенні обставин скоєння злочину, пов`язаного з встановленням і вилученням у обвинуваченого 0, 2949 грама особливо небезпечного наркотичного засобу - опію ацетильованого, суд, як зазначено вище, вказав, що ОСОБА_8 придбав і зберігав наркотичний засіб з метою збуту, а при перекваліфікації його дій з ч.2 ст.307 на ч.2 ст.309 КК України в якості кваліфікуючих ознак цього злочину зазначив незаконне виробництво, виготовлення, зберігання наркотичного засобу, не наводячи доказів незаконного виробництва і виготовлення наркотичного засобу і ігноруючи той факт, що звинувачення у незаконному виробництві і виготовленні опію ацетильованого ОСОБА_8 не пред`являлося.
Сукупність зазначених обставин свідчить про неналежне, всупереч вимогам ст.374 КПК України, встановлення і викладення в тексті вироку обставин злочинів від 5 лютого 2014 року, за які ОСОБА_8 був засуджений, що не дає підстав вважати обвинувальний вирок законним і обґрунтованим.
Відсутність висновку суду про кваліфікацію дій ОСОБА_8 за епізодом збуту гр - ну ОСОБА_10 5 лютого 2014 року особливо небезпечного наркотичного засобу - опію ацетильованого, масою в перерахунку на суху речовину 0,3558 грама, взаємовиключні висновки суду по встановленню суб`єктивної сторони злочину, пов`язаного з вилученням у ОСОБА_8 . 0,2949 грама опію ацетильованого, неконкретність встановлення обставин цих злочинів, взаємовиключні висновки суду щодо кваліфікації дій обвинуваченого і засудження його за кваліфікуючими ознаками злочину, обвинувачення в чому не пред`являлося, свідчать про порушення права ОСОБА_8 на захист, що відповідно до змісту ч.1 ст.412 КПК України визнається колегією суддів істотним порушенням вимог КПК України, яке перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення і є підставою для скасування обвинувального вироку суду.
Аналіз записів журналу судового засідання за 24 вересня 2014 року ( т.1 а.с.127-128) свідчить, що саме в цьому судовому засіданні, за клопотанням обвинуваченого вирішувалися питання про виклик в судове засідання свідка, який за доводами апеляційної скарги ОСОБА_8 міг підтвердити його непричетність до злочинів, скоєних 5 лютого 2014 року.
Зазначені обставини свідчать про неможливість перевірки колегією суддів обставин здійснення судового засідання від 24 вересня 2014 року лише по епізоду обвинувачення ОСОБА_8 у скоєнні злочину 5 лютого 2014 року.
Згідно п.7 ч.2 ст.412 КПК України, істотним порушенням вимог КПК України, яке тягне за собою безумовне скасування судового рішення, є відсутність в матеріалах кримінального провадження технічного носія інформації, на якому зафіксоване судове провадження в суді першої інстанції.
В зазначеному випадку, неможливість прослуховування запису технічного носія інформації по судовому засіданню від 24 вересня 2014 року, колегією суддів розцінюється як відсутність належного технічного носія інформації.
Оскільки порушення технічних умов фіксації судового засідання має локальний, одноразовий характер і це порушення стосується лише епізоду обвинувачення від 5 лютого 2014 року, колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку суду в цілому, зокрема за епізодами звинувачення від 27 грудня 2013 року і 2 січня 2014 року.
Виходячи із передбачених ч.6 ст.9, п.13 ч.1 ст.7 КПК України загальних засад кримінального провадження, з метою забезпечення учасникам судового розгляду права на справедливий розгляд судом кримінального провадження, ухвалений обвинувальний вирок підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції відповідно до вимог ч.2 ст.412 і ст.415 КПК України.
Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають суду достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Колегія суддів, зважаючи на ступінь тяжкості інкримінованих ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, враховуючи, що він раніше неодноразово, зокрема і за незаконні дії з наркотичними засобами, засуджувався до позбавлення волі, вважає за необхідне продовжити строк його тримання під вартою, як міру запобіжного заходу, обрану до постановлення вироку 30 березня 2015 року.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 412, 415, 419 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні і обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30 березня 2015 року відносно ОСОБА_8 в частині його засудження за ч.2 ст.309 і ч.2 ст.307 КК України скасувати і призначити новий розгляд матеріалів кримінального провадження в цій частині у суді першої інстанції.
В іншій частині цей вирок залишити без зміни, а апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні і обвинуваченого без задоволення.
Продовжити строк тримання ОСОБА_8 під вартою на 30 днів.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може, в частині залишення без зміни вироку суду першої інстанції, бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.
Судді