ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
Ухвала
іменем україни
23 листопада 2015року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ
у складі колегії:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Любомльського районного суду Волинської області від 18 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 23 липня 2015 року,

вс т а н о в и в:
За вказаним вироком місцевого суду, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 23 липня 2015 року,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Сильне Любомльського району Волинської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
Вирішено питання про цивільні позови, стягнення судових витрат та долю речових доказів.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за те, що він 09 серпня 2014 року близько 17:20 год., керуючи технічно справним автомобілем марки «Фольксваген-Гольф», номерний знак НОМЕР_1 , рухався на 42 км + 80 м автодороги «Піща-Любомль-Верба» в напрямку с. Піща Шацького району Волинської області, на ділянці дороги, що має по одній смузі руху в обох напрямках та знаходиться неподалік с. Куснища Любомльського району Волинської області, в порушення вимог пунктів 1.5., 2.3 б), д), 10.1., 14.2 в) Правил дорожнього руху під час здійснення маневру обгону відразу кількох автомобілів, проявив грубу неуважність, а саме, не переконався в тому, що на зустрічній смузі руху на достатній для обгону відстані відсутні перешкоди, та виїхавши на смугу зустрічного руху, допустив лобове зіткнення із зустрічним автомобілем марки «Хонда Цівік», номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_5 , внаслідок чого потерпілий отримав тяжкі та середньої тяжкості тілесні ушкодження.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 стверджує про те, що призначене йому покарання не відповідає тяжкості вчиненого ним злочину та даним про його особу внаслідок суворості у зв`язку з чим просить змінити оскаржувані судові рішення, звільнивши його на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання з випробуванням. На обґрунтування своїх вимог зазначає про те, що суд неповною мірою врахував те, що він є особою молодого віку, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, позитивно характеризувався за місцем проживання, одружений, не перебував на спеціальних обліках, частково відшкодував потерпілому матеріальні збитки та зобов`язався відшкодувати їх повністю в майбутньому, критично ставиться до вчиненого кримінального правопорушення. Посилається на те, що суди безпідставно не визнали помякшуючими покарання обставинами визнання винуватості та його щире каяття у вчиненому злочині. Вказує на неповноту та однобічність судового розгляду цього кримінального провадження судом апеляційної інстанції.

Проаналізувавши доводи касаційної скарги, перевіривши надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для відкриття касаційного провадження немає.
Так неповнота та однобічність судового розгляду відповідно до вимог ст. 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Засудженим не оскаржуються доведеність винуватості та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, а також у скарзі не наведено доводів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути безумовною підставою для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень.
Відповідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Виходячи з положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При цьому, із судових рішень видно, що вказаних вимог кримінального закону судом дотримано. Так, суд призначаючи ОСОБА_4 покарання наближене до мінімальної межі санкції ч. 2 ст. 286 КК України повною мірою врахував ступінь суспільної небезпечності, тяжкість і характер кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України віднесене до категорії тяжких злочинів, а також дані про особу засудженого, який є особою молодого віку, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, задовільно характеризувався за місцем проживання, одружений. Окрім того, судом була врахована думка потерпілого щодо необхідності призначення ОСОБА_4 покарання, пов`язаного з ізоляцією від суспільства.
Одночасно, як зазначено у судових рішеннях, суд не вбачає у даному кримінальному провадженні таких пом`якшуючих покарання обставин, як визнання винуватості та щире каяття у вчиненому злочині, оскільки під час досудового розслідування та на початку судового провадження ОСОБА_4 своєї винуватості не визнавав, не оцінював критично свою протиправну поведінку.
Також суд першої інстанції у своєму вироку вказав про те, що не заслуговують на увагу доводи сторони захисту про часткове відшкодування майнової шкоди потерпілому, оскільки таке часткове відшкодування матеріальних збитків було здійснене не потерпілому ОСОБА_6 , а на користь свідка ОСОБА_5 , який є власником автомобіля «Хонда Цівік», номерний знак НОМЕР_2 , що, як вказав суд, останній підтвердив у судовому засіданні.
Таким чином, у суду касаційної інстанції немає підстав не довіряти даним висновкам суду першої інстанції, а ОСОБА_4 у своїй скарзі не навів обґрунтованих належним чином доводів на їх спростування.
За змістом ст. 75 КК Українизвільнення особи від відбування призначеного покарання з випробуванням можливе лише у тому випадку, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі не більше 5 років, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без реального відбування призначеного покарання.
Із ухвали вбачається, що суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 , які за змістом аналогічні доводам його касаційної скарги, дійшов правильного висновку про відсутність обґрунтованих підстав для звільнення ОСОБА_4 від призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з огляду на тяжкість злочину та наявність тяжких наслідків інвалідності потерпілого.
Неспроможними є твердження засудженого про те, що суд апеляційної інстанції, порушивши вимоги ст. 404 КПК України, вийшов за межі апеляційних вимог апеляційної скарги ОСОБА_4 та погіршив при цьому становище останнього.
Із вироку убачається, що факт інвалідності потерпілого через травми, отримані внаслідок дорожньо-транспортної події, був установлений у судовому засіданні, його враховано при вирішенні цивільного позову. Одночасно, суд апеляційної інстанції, зазначивши у мотивувальній частині ухвали про настання тяжких наслідків злочину у виді встановлення потерпілому ОСОБА_5 інвалідності, не враховував цей факт як обставину, що обтяжує покарання, а навів цю обставину на підтвердження висновків суду першої інстанції щодо правильності визначеного судом виду та розміру покарання.

Так, за змістом роз`яснень, що містяться у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити у тому числі із особливостей конкретного злочину зокрема, характеру і ступеня тяжкості наслідків.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Таким чином, обставини, на які ОСОБА_4 посилається у своїй касаційній скарзі, не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та свідчать про можливість його виправлення та перевиховання при призначенні йому покарання не пов`язаного з ізоляцією від суспільства.
На думку колегії суддів, конкретної тяжкості злочину, характеру грубого порушення правил дорожнього руху, наслідків, що настали, відсутності обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, обрана судом ОСОБА_4 міра покарання є необхідною та достатньою для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів як ним, так і іншими особами.
З огляду на вищевикладене, з мотивів, наведених у касаційній скарзі, наданих до неї судових рішень убачається, що підстави для її задоволення відсутні, а тому у відкритті провадження слід відмовити.
З урахуванням наведеного та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України,

п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Любомльського районного суду Волинської області від 18 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 23 липня 2015 року щодо нього.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3