Справа№ 336/5286/15-к
пр. 1-кп/336/492/2015
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2015 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запорожжя у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

при секретарі: ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження: з боку обвинувачення прокурора ОСОБА_3 , з боку захисту: обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в заді суду обвинувальний акт по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000498 від 22.07.2015 року,

разом з угодою про визнання винуватості, відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, який отримав середню освіту, неодруженого, призваного ІНФОРМАЦІЯ_2 07.04.2014 року, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , стрільця-гранатометника 4 гранатометного розрахунку 1 гранатометного зводу протитанкової батареї, зареєстрованого за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 407 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

Згідно обвинувального акту, досудовим розслідуванням встановлено наступне. Відповідно до ст. 4 ч. 8, ст. 5 ч. 1, ст. 10, 11, ст. 22 ч. З Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ІНФОРМАЦІЯ_2 07 квітня 2014 року призвано громадянина ОСОБА_4 на військову службу під час мобілізації.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 13 від 18 серпня 2014 року, солдат ОСОБА_4 , який 15 серпня 2014 року прибув для подальшого проходження військової служби із військової частини НОМЕР_2 , зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , поставлений на всі види забезпечення та призначений на посаду стрільця - гранатометника 4-го гранатометного розрахунку 1-го гранатометного взводу протитанкової батареї.

Будучи військовослужбовцем, солдат ОСОБА_4 :, відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 14. 16, 37, 40, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України ст.ст. 1, 3, ст. 23, ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» був зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.

Вказані дії посягають на військову дисципліну як бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами. Залишення особи, що вчинила зазначений злочин без належного осуду та покарання руйнує згуртованість військових колективів у цілому, унеможливлює підтримання статутних взаємовідносин, породжує невірне розуміння військовослужбовцями належних взаємовідносин між ними, сприяє вчиненню подібних злочинів у подальшому. Враховуючи те, що ОСОБА_4 мобілізований до Збройних Сил України у зв`язку з проведенням в Україні мобілізаційних заходів і кримінальне правопорушення вчинене ним під час особливого періоду, а тому суспільна небезпечність злочину, як встановлено під час досудового розслідування, підвищена. Разом з тим, як зазначено в обвинувальному акті, солдат ОСОБА_4 , діючи в порушення вимог зазначених вище нормативних актів, вчинив умисний військовий злочин проти встановленого порядку несення військової служби, за наступних обставин:

11 лютого 2015 року у військовій частині НОМЕР_1 проводилося шикування військовослужбовців зазначеної військової частини з метою перевірки наявності особового складу. Так, на вказаному шикуванні було виявлено відсутність на військовій службі солдата ОСОБА_4 , після чого було встановлено, що останній самовільно залишив зазначену військову частину без поважних причин. Після цього, у військовій частині НОМЕР_1 було організовано пошуки солдата ОСОБА_4 , проте встановити місцезнаходження останнього у межах та поза межами військової частини не представилося можливим. Так, 11 лютого 2015 року солдат ОСОБА_4 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 та не з`являвся на військову службу без поважних причин по 06 березня 2015 року, про причини залишення військової частини останній не повідомляв та до виконання своїх службових обов`язків за посадою не приступав. Протягом періоду самовільного залишення військової частини, солдат ОСОБА_4 з приводу тяжких захворювань до військового госпіталю не звертався, органи військового управління про своє місце перебування не повідомляв, продовжуючи не з`являтись до військової частини без поважних причин. Водночас, поважних причин для самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_4 не мав, в тому числі хворобою, що перешкоджала його пересуванню, не хворів, перешкод для прибуття до військової частини не мав. Переховуючись від органів досудового розслідування, солдат ОСОБА_4 не вжив жодних заходів щодо повернення до місця військової служби у військовій частині НОМЕР_1 за наявності можливості для цього, та не заявив про себе, проводячи час на власний розсуд поза межами місця служби.

Таким чином, як вбачається з обвинувального акту, солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , усвідомлюючи протиправність своїх дій, діючи умисно, всупереч інтересам служби та вимогам ст.ст. 1, 2, 23, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст.9, 11, 14, 16, 37, 40, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 11 лютого 2015 року самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 без поважних причин та не з`являвся на військову службу по 06 березня 2015 року, тобто тривалістю понад десять діб, але не більше одного місяця, чим вчинив кримінальне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 407 КК України.

Дії ОСОБА_4 під час досудового розслідування кваліфіковано за ч.2 ст.407 КК України, тобто самовільне залишення військової частини без поважних причин тривалістю понад десять діб, але не більше одного місяця..

На підставі ч. 1 ст. 474 КПК України, до суду разом із обвинувальним актом, надійшла угода про визнання винуватості від 30.07.2015 року, укладена між прокурором військової прокуратури Запорізького гарнізону лейтенантом юстиції ОСОБА_6 , якому на підставі ст.37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні №0000498, виділеного 22 липня 2015 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань, з одного боку, та обвинуваченим ОСОБА_4 , з іншого боку, на підставі ст.ст.468, 469, 472 КПК України, згідно умов якої:

- Підозрюваний ОСОБА_4 беззастережно визнає свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.407 КК України, а саме у тому, що самовільно залишив військову частину та не з`являвся вчасно на службу без поважних причин, тривалістю понад десять діб, але не більше одного місяця, крім того, особа в ході досудового розслідування добровільно повідомила правоохоронні органи про обставини вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 407 КК України.

- сторони дійшли згоди стосовно покарання у випадку затвердження угоди судом і постановлення вироку: враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу ОСОБА_4 , його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, беззастережне визнання винуватості, вчинення злочину внаслідок збігу тяжких сімейних обставин, сторони вважають за можливе при призначенні покарання застосувати ст.75 КК України, погоджуються на звільнення від відбування покарання з випробуванням. Так, за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 407 КК України сторони погоджуються на призначення покарання ОСОБА_4 у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки, на підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік.

Угода містить посилання сторін на усвідомлення ними наслідків укладення і затвердження угоди, передбачених ст. 473 КПК України, а також наслідків невиконання угоди про визнання винуватості, що передбачені ст. 476 КПК України.

Відповідно до вимог п.1 ч.3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд, зокрема, має право затвердити угоду в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу. В підготовчому судовому засіданні сторони просять затвердити угоду.

Згідно ч.4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.

Кримінальне правопорушення, у скоєнні якого ОСОБА_4 беззаперечно визнав себе винним, згідно вимог ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості, потерпілі відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 475 Кримінального процесуального кодексу України, якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання.

Ознайомившись із змістом угоди, перевіривши виконання вимог ст. 472 КПК України, вислухавши думку учасників кримінального провадження, переконавшись у добровільності волевиявлення сторін на укладення угоди, суд вбачає всі підстави для затвердження угоди, та не вбачає процесуальних перешкод для її затвердження, оскільки її умови не суперечать вимогам кримінального та кримінального процесуального закону, не посягають на інтереси суспільства, не порушують нічиї права, свободи та інтереси, у суду немає підстав припускати неможливість її виконання обвинуваченим, наявні фактичні підстави для визнання винуватості, узгоджені сторонами вид та міра покарання відповідають загальним правилам призначення кримінальних покарань, встановленим кримінальним законом.

Перед затвердженням угоди про визнання винуватості суд переконався в тому, що обвинувачений розуміє положення ч.4 ст. 474 КПК України та укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Запобіжній захід відносно обвинуваченого не обраний, майнова шкода внаслідок вчинення злочину не спричинена.

Речові докази та процесуальні витрати у провадженні відсутні.

Керуючись ст. ст. 100, 314, 373, 374, 394, 468, 469, 472, 474, 475 КПК України, суд, -

З А С У Д И В:
Затвердити угоду про визнання винуватості від 30.07.2015 року, укладену між прокурором військової прокуратури Запорізького гарнізону ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_4 .

Визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст. 407 КК України.

На підставі угоди про визнання винуватості призначити ОСОБА_4 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.
На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік.
Вирок набирає законної сили через тридцять днів з моменту його проголошення, якщо не буде оскаржений.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Запорізької області через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення:

- обвинуваченим виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою ст. 474 КПК України, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладення угоди;

- прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою ст. 469 КПК України угода не може бути укладена.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1