Справа № 148/1030/15-к
Провадження №11-кп/772/742/2015
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 жовтня 2015 рокум. Вінниця

Апеляційній суд Вінницької області
в складі:
головуючого судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
зі секретарем: ОСОБА_5
розглянув «27» жовтня 2015 року у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці кримінальне провадження № 0000112 за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця та жителя м. Вінниці,
громадянина України ,
військовослужбовця
військової частини НОМЕР_1
раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:
прокурора: ОСОБА_7
обвинуваченого: ОСОБА_6
адвоката захисника: ОСОБА_8
адвоката захисника : ОСОБА_9
за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_10 на вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від «05» червня 2015 року, -

В с т а н о в и в :
Вироком Тульчинського районного суду Вінницької області від 05 червня 2015 року ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у вигляді 3-х років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на три роки.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави понесені на досудовому слідстві судові витрати в сумі 1105 грн. 44 коп.

Судом встановлено, що 08.03.2015 року біля 04 год. ОСОБА_6 , який відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_1 № 246 від 08.11.2013 року є військовослужбовцем за контрактом на 3 роки, будучи тимчасово звільненим від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «Ford Sierra», державний номерний знак НОМЕР_2 , на автошляху м. Тульчин-с. Суворовське Тульчинського району Вінницької області неподалік м. Тульчина, в порушення вимог п.п. 2.9, 10.1, 12.1 Правил дорожнього руху України не врахував дорожню обстановку, не обрав безпечної швидкості руху, внаслідок чого не зміг постійно контролювати рух керованого транспортного засобу і з необережності виїхав за межі проїжджої частини ліворуч у кювет, де допустив наїзд на перешкоду у вигляді насипу грунту та зіткнення. Внаслідок ДТП пасажир його автомобіля ОСОБА_11 від отриманих травм загинула на місці події.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 33 від 19.03.2015, ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження у вигляді відкрито черепно-мозкової травми, перелому кісток склепіння черепу, забою речовини головного мозку з частковим випадінням речовини головного мозку, масивних крововиливів під оболонки та в речовину головного мозку (наявність під твердою мозковою оболонкою пластичної форми рихлого згортку крові на участку 11x10см, товщиною на лінії розтину до 1.5 см), які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент їх спричинення. Дані тілесні ушкодження перебувають у причинно-наслідковому зв`язку зі смертю ОСОБА_11 . Смерть ОСОБА_11 настала від відкритої черепно-мозкової травми, перелому кісток склепіння черепу, забою речовини головного мозку з частковим випадінням речовини головного мозку, масивних крововиливів під оболонки та в речовину головного мозку (наявність під твердою мозковою оболонкою пластичної форми рихлого згортку крові на участку 11x10см, товщиною на лінії розтину до 1.5 см). При судово-токсилогічній експертизі крові від трупа ОСОБА_11 установлено етиловий алкоголь у концентрації 1.9 °/оо, що у приміненні до живих осіб могло відповідати алкогольному сп`янінні середнього ступеня.
Водій ОСОБА_6 за вищевикладених обставин порушив вимоги п.п. 2.9(а), 10.1, 12.1 Правил дорожнього руху України, де зазначено:
-п.2.9 (а) водієві забороняється: керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння;
-п.10.1- перед початком руху, перестроюванням та будь якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде небезпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;
-п.12.1- під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.
Порушення ОСОБА_6 вимог п.п. 2.9 (а), 10.1, 12.1 Правил дорожнього руху України знаходяться у причинному зв`язку з наслідками дорожньо транспортної пригоди.
Обвинувачений ОСОБА_6 не погоджуючись з даним рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій не оспарюючи фактичних обставин кримінального провадження, ставить питання про зміну вироку Тульчинського районного суду Вінницької області від 05 червня 2015 року щодо нього, звільнивши його від відбуття основного покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки, з максимально можливим випробувальним терміном, застосувавши вимоги ст. 75 КК України. В решті вирок суду нього залишити без змін.
Вважає вирок суду першої інстанції щодо нього суворим, так як судом не враховано характер та мотиви допущеного порушення правил безпеки дорожнього руху , його ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину. Вину він свою визнав у повному обсязі, щиро покаявся у скоєному, активно сприяв розкриттю злочину.
В апеляційній скарзі потерпілого ОСОБА_10 ставиться питання про скасування вироку Тульчинського районного суду Вінницької області від 05.06.2015 року, внаслідок м`якості призначеного покарання ОСОБА_6 . Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у вигляді восьми років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на три роки.
Вимоги мотивовані потерпілим тим, що внаслідок ДТП загинула його єдина донька, ДТП водієм скоєно в стані алкогольного сп`яніння, втрата дитини є непоправною і щоб запобігти в подальшому вчинення подібного злочину, вважає, що ОСОБА_6 необхідно призначити максимальну міру покарання.

В своїх запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 прокурор військової прокуратури Вінницького гарнізону Центрального регіону України ОСОБА_7 ,ставить питання про залишення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін, в зв`язку з його законністю.
Потерпілий ОСОБА_10 подав заперечення на апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 , в яких просить відхилити апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 05.06.2015 року, оскільки вона не обгрунтована.
Заслухавши доповідача, обвинуваченого ОСОБА_6 , та в його інтересах адвоката захисника ОСОБА_9 , які підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі в повному обсязі, адвоката захисника ОСОБА_8 в інтересах потерпілого ОСОБА_10 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, заперечивши проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , міркування прокурора про задоволення апеляційної скарги потерпілого, перевіривши матеріали кримінального провадження, які були дослідженні судом першої інстанції, суд вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 задоволенню не підлягає, апеляційна скарга потерпілого ОСОБА_10 підлягає до часткового задоволення.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винності ОСОБА_6 , в порушенні правил дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, - є правильною.
Кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 розглядалось відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, оскільки проти цього не заперечували учасники судового провадження, тому суд першої інстанції визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювались.

В судовому засіданні судом першої інстанції було з`ясовано, чи правильно розуміють обвинувачені та інші учасники судового провадження зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, а також роз`яснив їм що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини та розмір цивільного позову в апеляційному порядку.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України визнав у повному обсязі, дав щирі пояснення, та детально розповів при яких обставинах скоєний ним злочин.
Таким чином обвинувачений повністю визнав свою вину в інкримінованому йому органом досудового слідства кримінальному правопорушенні, погодився із кваліфікацією вчиненого ним діяння, а прокурор, потерпілий не висловлювали жодного заперечення щодо встановлених обставин, тому суд обґрунтовано розглядав кримінальне провадження відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України.
Кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України є правильною.
Разом з тим, вирок Тульчинського районного суду Вінницької області щодо ОСОБА_6 підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло до невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого.
Згідно ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах санкції статті Особливої частини КК України, відповідно до положень Загальної частини КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Згідно з п. п. 1, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року: призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Проте, суд першої інстанції при розгляді кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначенні йому покарання не додержав вказаних вимог кримінального та кримінального процесуального законодавства та призначив ОСОБА_6 таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені ч. 2 ст. 286 КК України, але за своїм видом є явно несправедливим через м`якість.
Судом в достатній мірі не враховано, що останній вчинив злочин в стані алкогольного сп`яніння, в наслідок якого загинула молода дівчина, його наслідки, потерпілому шкода не відшкодована, не взяв до уваги інші обставини, , що впливають на призначення покарання, яке є явно несправедливим і недостатнім для виправлення та попередження ним нових злочинів.
Місцевий суд залишив поза увагою думку потерпілого стосовно покарання, який просив обрати обвинуваченому ОСОБА_6 максимальну міру покарання.
На думку апеляційного суду, обставини вчинення злочину ОСОБА_6 , а саме: грубе порушення Правил дорожнього руху керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, не врахування дорожньої обстановки, не обрання безпечної швидкості руху , внаслідок чого останній не зміг постійно контролювати рух керованого транспортного засобу і виїхав за межі проїжджої частини ліворуч у кювет: тяжкість наслідків, що настали - заподіяння смерті людині, єдиної доньки в батьків - у сукупності виключають можливість застосування до обвинуваченого покарання з випробуванням, а тому апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 є необґрунтованою.
Апеляційний суд погоджується з думкою потерпілого про м`якість призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , враховує те, що останній втратив саме найдорожче в світі свою доньку, втрата якої призвела до моральних страждань, хвороби останнього.
Зважаючи на вище викладене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, яке хоч і не виходить за межі, встановлені законом, але за своїм видом і розміром є явно несправедливим внаслідок м`якості. Це покарання є недостатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Згідно положень п.3 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.
За таких обставин, вирок суду з підстав, передбачених ст. 409 ч.2 КПК України за невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого підлягає скасуванню з постановленням в цій частині нового вироку, за яким ОСОБА_6 слід визначити для відбуття реальне покарання у виді 3 років 5 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами у виді 3 років.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 414, 420 КПК України, суд
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_10 задовольнити частково.
Апеляційнй скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 05 червня 2015 року щодо ОСОБА_6 , - скасувати в частині призначеного покарання.
Вважати засудженого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 3 років 5 місяців позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки.
В решті вирок суду залишити без змін.
Строк відбування покарання рахувати з моменту звернення вироку до виконання.
На вирок суду може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту його проголошення.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 .
Згідно з оригіналом: