Справа № 183/4310/15
№ 1-кп/183/558/15
В И Р О К
іменем України
28 грудня 2015 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

в присутності обвинуваченого ОСОБА_4 ,

провівши в залі Новомосковського міськрайонного судовий розгляд у кримінальному провадженні № 0000476 відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Шовкопляси Новосанжарського району Полтавської області, громадянина України, неодруженого, що має на утриманні трьох малолітніх дітей, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 . не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України,-

в с т а н о в и в:
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 18 березня 2015 року № 68 (по стройовій частині) солдата ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , та призначено на посаду номер обслуги 2 самохідного взводу 1 самохідно-артилерійської батареї 1-го самохідно-артилерійського дивізіону.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, а у відповідності до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У відповідності до Закону України «Про затвердження Указу Президента України про часткову мобілізацію» від 20.01.2015 року, в Україні діє особливий період.

Солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 12, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України зобов`язаний суворо дотримуватись у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних Сил України, бути взірцем виконання службового обов`язку.

Однак, 14 квітня 2015 року солдат ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки, умисно самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 без поважних причин, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини НОМЕР_1 , про своє місце знаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв.

06 липня 2015 року солдат ОСОБА_4 самостійно прибув до військової частини НОМЕР_1 та заявив про себе.

Дії ОСОБА_4 кваліфіковані за ч.4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військовослужбовцем військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду.

Обвинувачений в судовому засіданні свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України визнав у повному обсязі та показав, що в березні 2015 року він був призваний на військову службу за мобілізацією, зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується в АДРЕСА_2 . На його утриманні знаходяться троє малолітніх дітей, з матір`ю дітей він не перебуває в офіційному шлюбі. 14 квітня 2015 року йому зателефонували з дому та повідомили, що його діти залишилися проживати самі, матір дітей покинула їх та не вживала заходів для їх виховання та утримання. Отримавши таку звістку, він дійсно 14 квітня 2015 року самовільно залишив розташування військової частини та поїхав додому, час проводив в АДРЕСА_1 . Таким чином, обвинувачений визнав себе винним в тому, що самовільно залишив військову частину в умовах особливого періоду, після того, як вжив всіх необхідних заходів для облаштування дітей за своїм місцем проживання, повернувся до військової частини та заявив про себе. У скоєному обвинувачений кається.

В судовому засіданні обвинувачений не оспорював обставини, при яких ним скоєне кримінальне правопорушення, тому суд вважає не доцільним досліджувати докази, які ніким не оспорюються.

У відповідності до ч.3 ст. 349 КПК України судом було з`ясовано, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст наведених вище обставин, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.

Крім того, учасникам судового провадження судом роз`яснені вимоги ч.3 ст. 349 КПК України щодо позбавлення права оскарження обставин, які ніким не оспорюються, в апеляційному порядку.

На підтвердження встановлених в судовому засіданні обставин, судом були досліджені матеріали кримінального провадження, а саме:

-наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 20.05.2015 року № 1448, у відповідності до якого матеріали службового розслідування було направлено до військового прокурора Дніпропетровського гарнізону для прийняття відповідного правового рішення;

-акт службового розслідування, яке було проведено відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 1129 від 22.04.2015 року;

-а також матеріали, що підтверджують статус військовослужбовця: витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18.03.2015 року № 8 про зарахування солдата ОСОБА_4 до списків особового складу частини; копія військового квитка на ім`я ОСОБА_4 .

Таким чином, суд приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 є встановленою, його дії належить кваліфікувати за ч.4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду.

При цьому суд бере до уваги показання обвинуваченого про те, що він, відповідно до Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», маючи на утриманні трьох малолітніх дітей, не підлягав мобілізації, однак суду не представлено даних про те, що такі дії відповідного військового комісаріату, який здійснював заходи щодо мобілізації, оскаржені обвинуваченим, сам обвинувачений в судовому засіданні не заперечував того факту, що проходив військову службу добровільно, а тому така позиція обвинуваченого не спростовує наявність в його діях складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України.

При призначенні покарання ОСОБА_4 суд, у відповідності до ст.65 КК України враховує, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, раніше не був судимим. Суду надана негативна службова характеристика, однак ОСОБА_4 позитивно характеризується за місцем проживання, на утриманні має трьох малолітніх дітей, які на даний час проживають разом з ним.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Обставинами, що пом`якшують покарання визнаються щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю злочину.

При цьому суд вважає, що щире каяття обвинуваченого, в даній ситуації, ґрунтується на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки і характеризується щирим осудом цієї поведінки, визнанням своєї провини з самого початку досудового розслідування, добровільним та самостійним поверненням до військової частини, бажанням виправити ситуацію, а також готовністю підлягати кримінальній відповідальності.

У відповідності до ст. 50 КК України щодо поняття покарання та його цілей, реальне позбавлення волі обвинуваченого на певний термін буде достатнім для його виправлення, і не потребує покарання в межах найбільшої санкції ч.4 ст. 407 КК України.

Між тим, з урахуванням характеру скоєного злочину та його наслідків, з урахуванням обставин, при яких сталося самовільне залишення військової частини військовослужбовцем, який проходить військову службу в особливий період, що діє на території України, з урахуванням особи винного, його ставлення до скоєного та реального усвідомлення про наслідки скоєного кримінального правопорушення, суд дійшов до переконання, що виправлення засудженого можливе без відбування покарання у виді позбавленні волі, ОСОБА_4 , у відповідності до вимог ст. 75 КК України, може бути звільнений від відбування покарання з випробуванням, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п.2,3,4 ч.1 ст. 76 КК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 370, 371, 373, 374, 376 КПК України, суд,-

у х в а л и в :
ОСОБА_4 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням строком на 1 (один) рік.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати засудженого ОСОБА_4 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

У відповідності до ч.2 ст. 76 КК України контроль за поведінкою засудженого військовослужбовця ОСОБА_4 покласти на командира військової частини НОМЕР_1 .

Копію вироку вручити засудженому негайно.

Вирок може бути оскаржений в апеляційний суд Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд протягом 30 днів.

Суддя ОСОБА_1