Ухвала іменем україни 15 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_6.,

суддів: ОСОБА_7., ОСОБА_8.,

при секретарі

судового засідання ОСОБА_1,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене

до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0006492

від 20 травня 2013 року за обвинуваченням

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця

м. Свердловська Луганської області, такого, що зареєстрований на АДРЕСА_2, проживає на

АДРЕСА_1, раніше неодноразово судимого, останнього разу - за вироком Ленінського районного суду м. Луганська від 18 червня 2012 року за ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 390,

ст. 69, ст. 70, ст. 71 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 11 місяців із конфіскацією майна, яке є його власністю, звільненого 20 липня 2012 року після відбуття покарання,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК,

за участю прокурора ОСОБА_9,

захисника ОСОБА_10.,

в с т а н о в и л а:

У касаційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_10., посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, однобічність і неповноту досудового та судового слідства, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить постановлені у кримінальному провадженні судові рішення скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. На думку захисника, матеріали кримінального провадження не містять доказів на підтвердження винуватості його підзахисного у вчиненні інкримінованого йому злочину, натомість є всі підстави вважати, що дії ОСОБА_2 слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 125 КК. Крім того, захисник ОСОБА_10. звертає увагу касаційного суду на те, що місцевий суд не задовольнив клопотання про зміну запобіжного заходу щодо ОСОБА_2 для його участі в судовому засіданні, що на думку захисника є порушенням права на захист.

Вироком Солом'янського районного суду м. Києва від 18 грудня

2013 року ОСОБА_2 засуджено за ч. 2 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців із конфіскацією майна, яке є його власністю.

Вирішено питання про стягнення судових витрат та про долю речових доказів.

Апеляційний суд у результаті розгляду кримінального провадження апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10. залишив без задоволення.

В порядку, передбаченому ст. 404 КПК, змінив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_2 в частині призначення покарання, пом'якшив засудженому покарання за ч. 2 ст. 187 КК у виді позбавлення волі до 7 років із конфіскацією майна, яке є його власністю. В решті вирок залишив без зміни.

За вироком місцевого суду ОСОБА_2 визнано винним і засуджено за те, що він 20 травня 2013 року приблизно о 01.00 год. за попередньою змовою з невстановленою слідством особою в підземному переході біля будинку № 4 на просп. Червонозоряному в м. Києві з метою заволодіння чужим майном вчинили розбійний напад на ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Застосувавши насильство, небезпечне для здоров'я останніх, і подолавши волю потерпілих до опору, зокрема, невстановлена слідством особа умисно завдала ОСОБА_5 удару металевою палицею по голові та декількох ударів ногами по тулубу, а ОСОБА_2 - цією ж палицею ОСОБА_4 по голові, заподіявши таким чином легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров'я, нападники заволоділи належним ОСОБА_5 майном на загальну суму 1315 грн.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_10., яка просила задовольнити касаційну скаргу, думку прокурора, який вважав, що постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є законними та обґрунтованими, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги захисника задоволенню не підлягають на таких підставах.

Обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 410 та 411 КПК та на які є посилання в касаційній скарзі захисника, відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 цього Кодексу не є предметом дослідження та перевірки касаційним судом.

Відповідно до ст. 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суд дотримався вимог зазначеного закону.

З викладеними в касаційній скарзі доводами захисника ОСОБА_10. про недоведеність винності ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК колегія суддів погодитися не може, оскільки такі доводи спростовуються перевіреними у справі доказами.

Суд проаналізував показання потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про обставини вчинення щодо них злочину, правильно визнав їх об'єктивними й обґрунтовано поклав їх в основу свого рішення, оскільки вони підтверджувалися даними, що містились у протоколах прийняття заяв про вчинений злочин від

20 травня 2013 року та огляду місця події від 20 травня 2013 року, у висновку судово-медичних експертиз від 01 липня та 23 серпня 2013 року. Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що 20 травня 2013 року при проведенні огляду місця події були вилучені куртка, запальничка та ліхтарик, які в подальшому були визнанні речовими доказами та які ОСОБА_2 упізнав як власні, належні йому речі, залишені ним на місці події. Крім того, предмет злочину - металеву палку ОСОБА_2 також упізнав, як таку, що бачив на місці події.

Підстав сумніватись у достовірності показань потерпілих не виявлено, як і не встановлено даних про їх неправдивість, а тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно поклав ці показання в основу обвинувального вироку, а апеляційний суд з таким висновком справедливо погодився.

Таким чином, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_2 у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з насильством, небезпечним для життя чи здоров'я особи, яка зазнала нападу, вчиненого за попередньою змовою групою осіб та скоєного особою, котра раніше вчинила розбій, був предметом перевірки апеляційного суду, який мотивовано визнав цей висновок таким, що відповідає доказам, зібраним у встановленому законом порядку, дослідженим у судовому засіданні, належно оціненим судом, і є обґрунтованим, а тому підстави вважати, що дії ОСОБА_2 слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 125 КК, відсутні.

Кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 187 КК є правильною.

Відповідно до ст. 65 цього Кодексу суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом'якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Як убачається з матеріалів справи, місцевий суд визнав винуватим ОСОБА_2 у вчиненні інкримінованого йому злочину і засудив до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців з конфіскацією майна, яке є його власністю.

Суд другої інстанції при розгляді кримінального провадження в апеляційному порядку дійшов висновку про можливість зменшення призначеного ОСОБА_2 покарання до мінімального розміру, встановленого санкцією ч. 2 ст. 187 КК. Свій висновок суд обґрунтував тим, що місцевий суд достатньою мірою не врахував того, що засуджений має неповнолітню дитину, незадовільний стан здоров'я, а також не врахував фактичних обставин кримінального правопорушення, що свідчать про відсутність тяжких наслідків.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що з урахуванням усіх обставин кримінального провадження та особи засудженого розмір покарання визначеного ОСОБА_2 апеляційним судом, є необхідним та достатнім для його виправлення й попередження нових злочинів, а тому підстав для пом'якшення покарання не вбачає.

Як видно зі змісту касаційної скарги та матеріалів кримінального провадження, такі твердження про недоведеність винності ОСОБА_2

у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК, висловлював захисник засудженого у своїй апеляційній скарзі. Апеляційний суд, перевіривши матеріали кримінального провадження, обґрунтовано залишив скаргу без задоволення, вмотивувавши належним чином свої висновки, з якими погоджується й колегія суддів касаційного суду. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Доводи захисника ОСОБА_10. про те, що місцевий суд не вирішив її клопотання про зміну ОСОБА_2 міри запобіжного заходу, на думку колегії суддів, є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами кримінального провадження, а також інформацією, що міститься на технічному носії аудіозапису судового засідання від 15 січня та 03 лютого 2015 року в апеляційному суді (LH3161 SE09030370 D0 та LH3159 SE26234812 D2 відповідно).

Отже, при перевірці кримінального провадження в касаційному порядку колегія суддів не встановила істотних порушень кримінального процесуального закону, які би перешкодили суду повно та всебічно розглянути справу, дати правильну юридичну оцінку діям засудженого і були би підставою для скасування чи зміни судових рішень.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 433, 436-438 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Солом'янського районного суду м. Києва від 18 грудня

2013 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 03 лютого 2015 року щодо ОСОБА_2 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_10. без задоволення.

Ухвала касаційного суду набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_6 ОСОБА_8 ОСОБА_7