У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:
головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участі секретаря ОСОБА_4 ,
особи, яка подала скаргуОСОБА_5 ,
представника особи, яка подала скаргу ОСОБА_6 ,
розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні 29 січня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 13 січня 2015 року, -
В С Т А Н О В И Л А :
Цією ухвалою відмовлено у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_5 на постанову слідчого СУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_7 від 18 грудня 2014 року про відмову в задоволенні клопотання про скасування арешту на майно.
В обґрунтування свого рішення слідчий суддя послався на те, що приписами ст. 303 КПК України 2012 року не передбачено оскарження такої бездіяльності слідчого, на яку посилається в своїй скарзі ОСОБА_5 , а саме, щодо невчинення дій по скасуванню арешту майна, у тому числі накладеного відповідно до постанов слідчого СУ ГУ МВС України в м. Києві від 31 березня 2010 року, 30 березня 2010 року, 14 липня 2011 року в порядку ст.ст. 125, 126 КПК України 1960 року, що підлягає оскарженню у відповідності з п. 9 Розділу ХІ Перехідні положення КПК України 2012 року у порядку, що діяв під час його обрання.
Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, ОСОБА_5 просить ухвалу слідчого судді скасувати, а матеріли провадження повернути до Шевченківського районного суду м. Києва для вирішення питання про відкриття провадження та розгляду скарги по суті.
При цьому, ОСОБА_5 , вважаючи ухвалу слідчого судді незаконною та необґрунтованою, зазнає, що вона- ОСОБА_5 , як власник арештованого майна з процесуальним становищем свідка у кримінальному провадженні, в контексті захисту права власності знаходиться в рівнозначних умовах з володільцем тимчасово вилученого майна, неповернення якого як бездіяльність слідчого може бути оскаржена до слідчого судді, на що прямо вказано в п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України 2012 року, а тому ухвала слідчого судді про відмову у відкритті провадження, на її переконання, є порушенням п.п. 3, 14, 17 ч. 1 ст. 7; ч.ч. 5, 6 ст. 9 КПК України 2012 року, ст. 1 (загальна заборона дискримінації) Протоколу № 12 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 6 (право на справедливий суд) Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.
Що стосується бездіяльності слідчого, то, як наполягає ОСОБА_5 , слідчий був зобов`язаний у строк не більше трьох днів не тільки розглянути клопотання, як то передбачено ч. 1 ст. 220 КПК України 2012 року, а і задовольнити його з огляду на наявність для того відповідних підстав, але слідчий, розглянувши її клопотання не вчинив процесуальну дію по зняттю арешту з майна, тобто допустив бездіяльність, яка згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України 2012 року, може бути оскаржена на досудовому провадженні.
Прокурор належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду провадження судом апеляційної інстанції, його неявка в судове засідання не перешкоджає розгляду провадження, проти чого не заперечувала ОСОБА_5 та її представник.
Заслухавши доповідь судді ОСОБА_1 , пояснення ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_8 , які, змінюючи апеляційні вимоги, просили скасувати ухвалу слідчого судді місцевого суду та постановити нову, якою задовольнити скаргу ОСОБА_5 та скасувати арешт, що накладений на майно заявниці, перевіривши матеріали судового провадження за скаргою та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Як слідує з матеріалів провадження за скаргою, в межах проведення досудового слідства по обвинуваченню, зокрема, чоловіка заявниці ОСОБА_5 - ОСОБА_9 за ознаками складу злочинів, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 205; ч. 5 ст. 191; ч. 2 ст. 200; ч. 3 ст. 209; ч. 2 ст. 367 КК України, в 2010 році було проведено обшук в будинку АДРЕСА_1 та постановами від 30 березня 2010 року, 31 березня 2010 року та 14 липня 2011 року слідчих СУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в порядку ст.ст. 125, 126 КПК України 1960 року накладено арешт на грошові кошти та ювелірні вироби, що були виявлені під час обшуку.
Після повернення кримінальної справи на додаткове розслідування, зазначене кримінальне провадження було зареєстровано в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 14 квітня 2014 року за № 420 141 001 000 001 51 відносно ОСОБА_9 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 205; ч. 5 ст. 191; ч. 2 ст. 200; ч. 3 ст. 209; ч. 2 ст. 367 КК України та ОСОБА_12 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191; ч. 2 ст. 366 КК України.
Досудове розслідування на даний час триває.

За заявою ОСОБА_5 , постановою від 21 листопада 2014 року слідчим СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_13 скасовано арешт, накладений на грошові кошти, вилучені під час вказаного вище обшуку.
Однак, прокурор скасував дану постанову 27 листопада 2014 року.
А тому, на час звернення ОСОБА_5 до слідчого судді 13 січня 2015 року у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_9 діяли постанови від 30 березня 2010 року, 31 березня 2010 року та 14 липня 2011 року про накладення слідчими СУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в порядку ст.ст. 125, 126 КПК України 1960 року арештів на майно та грошові кошти, що виявлені в будинку АДРЕСА_1 .
Відповідно до змісту приписів п. 9 Розділу Перехідні положення КПК України 2012 року, рішення про скасування арешту, накладеного на майно, має провадитись у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.
Цей порядок було визначеного КПК України 1960 року.
Як указують положення ст.ст. 125, 126 КПК України 1960 року, забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на вклади, цінності та інше майно обвинуваченого чи підозрюваного, де б ці вклади, цінності та інше майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт.
Майно, на яке накладено арешт, описується.
Накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.
Дії слідчого, винесені ним постанови можуть бути оскаржені прокуророві і до суду, як наголошується в ст. 234 КПК України 1960 року.
Скарги на дії слідчого в такому випадку розглядаються судом першої інстанції при попередньому розгляді справи або при розгляді її по суті, якщо інше не передбачено цим законом.
Отже, Перехідними положеннями Кримінального процесуального кодексу України 2012 року та кримінально-процесуальним законом 1960 року чітко визначений порядок щодо скасування арешту, накладеного на майно, а саме в порядку КПК України 1960 року, а тому не може бути предметом розгляду в порядку КПК України 2012 року.
При цьому слід вказати, що і ОСОБА_5 15 грудня 2014 року зверталася з клопотанням про скасування арешту, накладеного на вказане майно, до слідчого СУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_7 в порядку ст.ст. 125, 126 КПК України 1960 року та п. 9 Розділу ХІ Перехідні положення КПК України.

Постановою слідчого від 18 грудня 2014 року в задоволенні даного клопотання відмовлено, зокрема, з підстав не встановлення належності даного майна саме ОСОБА_5 , обставини чого, як указано в постанові, підлягають перевірці під час досудового розслідування, яке триває.

Доводи апеляційної скарги про те, що вказане майно, на яке накладено арешт у відповідності до вимог КПК України 1960 року, який діяв на час учинення даної процесуальної дії, слід прирівняти до тимчасово вилучено майна - не узгоджується зі змістом норм процесуального закону щодо визначеності терміну тимчасово вилученого майна, викладених в Главі 16 КПК України 2012 року.
За наведеним, колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_5 фактично подала скаргу на рішення, дію (бездіяльність) слідчого або прокурора, які не розглядаються в порядку Кримінального процесуального кодексу України 2012 року під час досудового розслідування кримінального провадження, у тому числі не відносяться до переліку таких рішень, дій чи бездіяльності слідчого, визначених в п.п. 1, 7 ч. 1 ст. 303 КПК України 2012 року, як на те посилається ОСОБА_5 в апеляційній скарзі, а тому, отримавши скаргу останньої слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва з дотриманням визначених законом процесуальних строків, на підставі ч. 4 ст. 304 КПК України 2012 року, правильно відмовив у відкритті провадження за скаргою.
Прийняте рішення не позбавляє ОСОБА_5 права звернутися з відповідним клопотанням до слідчого в порядку ст. 126 КПК України 1960 року чи оскаржити дії (бездіяльність) слідчого прокурору в порядку ст. 234 КПК України 1960 року, чи звернутися до суду під час судового провадження в порядку ст. 174 КПК України 2012 року.
При дослідженні доводів апеляційної скарги ОСОБА_5 колегія суддів звертає увагу і на наступне.
Як указують приписи ст. 220 КПК України 2012 року, під час досудового розслідування слідчий, прокурор зобов`язаний розглянути клопотання сторони захисту, потерпілого і його представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, в строк не більше трьох днів з моменту подання і задовольнити їх за наявності відповідних підстав.
Про результати розгляду клопотання повідомляється особа, яка заявила клопотання. Про повну або часткову відмову в задоволенні клопотання виноситься вмотивована постанова.
Як зазначає сама ОСОБА_5 вона в досліджуваному провадженні - є свідком, а тому не відноситься до кола осіб, які можуть заявити клопотання в порядку ст. 220 КПК України 2012 року.
Однак, слідчий ОСОБА_7 розглянув дане клопотання ОСОБА_5 з вимогою скасування арешту, накладеного на майно, протягом трьох днів, тобто вчинив процесуальну дію в установлений законом строк, та відмовив у його задоволенні з викладенням мотивів прийнятого рішення у постанові, склавши процесуальний акт.

Таким чином, бездіяльність слідчим учинена не була.

А тому, доводи апеляційної скарги про те, що слідчий, не задовольнивши клопотання по суті висунутих в ньому вимог таким чином учинив бездіяльність є явно надуманими.

Не відповідає вимогам закону і твердження заявниці про можливість слідчого судді зобов`язати слідчого, прокурора, які є самостійними процесуальними особами у своїй діяльності, прийняти конкретне процесуальне рішення щодо його змісту.
Прийняття таких рішень є прерогативою слідчого, прокурора під час досудового розслідування, а суду - на стадії судового, апеляційного, касаційного розгляду.
Виходячи з викладеного, апеляційна скарга ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 404, 407, 422 КПК України 2012 року, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А:
Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 13 січня 2015 року, якою відмовлено у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_5 на постанову слідчого СУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_7 від 18 грудня 2014 року про відмову в задоволенні клопотання про скасування арешту на майно - залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_5 без задоволення.
Ухвала оскарженню не підлягає.

С У Д Д І:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3