АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Справа №11-кп/796/1967/2015 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч.1 ст. 286 КК України Головуючий в апеляційній інстанції ОСОБА_2
В и р о к
І м е н е м У к р а ї н и

17 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 07 вересня 2015 року, щодо обвинуваченого

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, українця, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 19.05.1989 року вироком Дніпровського районного суду м. Києва за ч. 3 ст. 81, ч. 2 ст. 140, ч. 2 ст. 142, ч. 2 ст. 141 КК України, до 5 років позбавлення волі, звільнений 01.04.1992 року умовно-достроково з не відбутим строком покарання 1 рік 6 місяців 28 днів;

- 18.06.1993 року вироком Київського міського суду за ч. 3 ст.142 КК України до 11 років позбавлення волі, звільнений 15.07.2003 року умовно-достроково з не відбутим строком покарання 4 місяці 4 дні;

- 14.02.2008 року вироком Обухівського районного суду Київської області за ч. 2 ст. 286 КК України, до 3 років позбавлення волі, звільнений 09.09.2009 року умовно-достроково з не відбутим строком покарання 1 рік 5 місяців 13 днів;

- 21.07.2011 року Деснянським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 309 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, звільнений 09.08.2013 року з Білоцерківської ВК №35 Київської області, на підставі постанови Білоцерківської міського суду Київської області від 01.08.2013 року, умовно-достроково з не відбутим строком покарання 9 місяців 25 днів,

- 27.03.2015 року вироком Дніпровського районного суду м. Києва за ч. 2 ст. 309 КК України, до 3 років позбавлення волі, звільнений згідно ст. 75 КК України від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

представника потерпілого ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

В с т а н о в и л а :

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 07 вересня 2015 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК Українита призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що на день постановлення вироку становить 3400 грн. без позбавлення права керування транспортними засобами.

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 27.03.2015 року, яким ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 309 КК України, до 3 років позбавлення волі та звільненого на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки постановлено виконувати самостійно.

Постановлено стягнути з ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_6 20 000 грн. моральної шкоди.

Постановлено стягнути з ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати в розмірі 921 грн. 60 коп. за проведення авто-технічної експертизи № 293/ат від 15.06.2015 року.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнаний винним у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості за наступних обставин.

03 лютого 2015 року, ОСОБА_8 приблизно о 20 год. 10 хв., керуючи технічно справним автомобілем «SKODA OCTAVIA NOUR», д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по другій (крайній лівій) смузі проїзної частини вул. А. Малишка в напрямку від вул. Братиславської, в бік бул. Дарницького в м. Києві.

В той час, проїзну частину вул. А. Малишка, напроти автостоянки «Сигнал», розташованої по вул. А. Малишка, 6, в межах нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожніми знаками 5.35.1; 5.35.2 та дорожньою розміткою 1.14.1 «Зебра», переходив пішохід ОСОБА_6 .

В порушення вимог п.п. 10.1., 11.4., 12.3, 18.1 Правил дорожнього руху України ОСОБА_8 , під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебував пішохід ОСОБА_6 не зменшив швидкість свого автомобіля аж до його зупинки, продовжив рух не переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, змінив напрямок руху та виїхав на призначений для зустрічного руху бік дороги, не впевнившись, що це буде безпечним і не створить небезпеки для пішохода ОСОБА_6 , внаслідок чого на нерегульованому пішохідному переході, здійснив наїзд правою передньою частиною автомобіля «SKODA OCTAVIA NOUR» д.н.з. НОМЕР_1 на пішохода ОСОБА_6 .

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження, що відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу.

Порушення ОСОБА_8 ПДР України знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Не погоджуючись з вказаним вироком суду, представник потерпілого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання ОСОБА_8 та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що на день постановлення вироку становить 3 400 грн. з позбавленням права керування транспортним засобом строком на три роки.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог представник потерпілого зазначає, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі обвинуваченого.

На думку представника потерпілого, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_8 залишив поза увагою дані про його особу, а саме, факт вживання обвинуваченим наркотичних засобів та перебування останнього під наркотичним диспансерно-динамічним наглядом, та що обвинувачений раніше притягувався до кримінальної відповідальності.

Крім того , апелянт звертає увагу на те, що судом неправильно застосовано норму ст. 50 КК України та не враховано, що подальша можливість для обвинуваченого водити автомобіль може спричинити ряд інших ДТП з тяжкими наслідками та завданням шкоди людському здоровю та життю.

Вважає, що оскільки водіння автомобіля є професійною діяльністю обвинуваченого, то такі протиправні діяння матимуть місце доти, доки останній не буде позбавлений права керування транспортним засобом.

А тому, з огляду на вищезазначене та з метою попередження подальших кримінальних правопорушень представник потерпілого вважає, що задля обрання справедливого покарання для обвинуваченого ОСОБА_8 , його необхідно позбавити права керування транспортним засобом строком на три роки.

Іншими учасниками кримінального провадження вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржений.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника потерпілого, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити за наведеними в ній доводами, пояснення прокурора, який також підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, пояснення обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на законність та обгрунтованість вироку суду першої інстанції, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника потерпілого підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, та юридична кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 286 КК України є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджений наявними у матеріалах кримінального провадження та наведеними у вироку доказами, в їх сукупності, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі і ОСОБА_8 , в порядку, передбаченому ст. 349 КПК України, в апеляційній скарзі не оскаржуєтьтся, а тому не є предметом апеляційного розгляду.

Що стосується доводів апеляційної скарги представника потерпілого щодо покарання, призначеного ОСОБА_8 , то колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, ступеню їх тяжкості та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які пом`якшують та обтяжують його.

Основне покарання обвинуваченому ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 286 КК України призначено відповідно до вимог вищенаведеного закону, при цьому судом першої інстанції враховано ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до невеликої тяжкості, відомості про особу обвинуваченого, який неодружений, працює, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, а з 11.02.2005 року перебуває під наркологічним диспансерно динамічним наглядом з діагнозом: розлади психіки і поведінки внаслідок вживання опіоїдів, синдром залежності, раніше притягувався до кримінальної відповідальності, повністю визнав вину у скоєному, а також враховано обставину, що пом`якшує покарання, - щире каяття, та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Правильно врахувавши зазначені обставини в їх сукупності , суд першої інстанції, дійшов до вірного висновку, що для виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових злочинів необхідно призначити за ч. 1 ст. 286 КК України основне покарання у виді штрафу, визначивши його розмір, відповідно до санкції названого кримінального закону, з чим погоджується й колегія суддів. Вирок суду в частині призначеного основного покарання не оскаржувався й представником потерпілого в апеляційній скарзі.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги представника потерпілого щодо необґрунтованого не призначення обвинуваченому ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, заслуговують на увагу та підлягають задоволенню.

Так, відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також адміністративні правопорушення на транспорті», з послідуючими змінами, у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК України, необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції, не призначаючи додаткове покарання ОСОБА_8 у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, послався на те, що позиція обвинуваченого з приводу того, що позбавлення його права керування транспортними засобами завадить йому працювати та відшкодовувати цивільний позов є обґрунтованою. Однак, на думку колегії суддів, суд першої інстанції при цьому не врахував те, що ОСОБА_8 , працюючи водієм, вчинив кримінальне правопорушення, пов`язане саме з порушенням правил дорожнього руху, допустивши грубе порушення одночасно декількох пунктів Правил дорожнього руху України, в результаті чого виїхав на призначений для зустрічного руху бік дороги та здійснив наїзд на потерпілого на нерегульованому пішохідному переході, спричинивши потерпілому тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

Більше того, суд не дав належну оцінку тим обставинам, що обвинувачений ОСОБА_8 притягується вже вдруге до кримінальної відповідальності саме за порушення правил безпеки дорожнього руху, при цьому з 11.02.2005 року перебуває під наркологічним диспансерно динамічним наглядом з діагнозом: розлади психіки і поведінки внаслідок вживання опіоїдів, синдром залежності.

А тому, не призначивши обвинуваченому ОСОБА_8 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, передбачене санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, суд відступив від загальних засад призначення особі покарання за вчинене кримінальне правопорушення, у зв`язку із чим колегія суддів приходить до висновку, що призначене ОСОБА_8 покарання без позбавлення його права керування транспортними засобами не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, у зв`язку з чим апеляційна скарга представника потерпілого підлягає задоволенню, а вирок суду в частині призначеного покарання - скасуванню з постановленням нового вироку в частині призначеного покарання.

При постановленні нового вироку, колегія суддів, у відповідності зі статтею 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, конкретні обставини справи, вищенаведені дані про його особу, встановлені судом 1 інстанції обставини, зокрема й ті, що пом`якшують покарання обвинуваченого, думку потерпілого, і вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 286 КК України основне покарання у такому ж виді та розмірі, яке призначив суд першої інстанції та додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на три роки, оскільки саме таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Враховуючи те, що ОСОБА_8 засуджений вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 27 березня 2015 року за ч. 2 ст. 309 КК України до 3 років позбавлення зі звільненням від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України з випробуванням, іспитовим строком на 2 роки, а за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 07 вересня 2015 року ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, яке мало місце до постановлення вироку Дніпровським районним судом м. Києва від 27 березня 2015 року, то остаточне покарання ОСОБА_8 слід призначити за правилами ч. 4 ст. 70 КК України.

Оскільки ОСОБА_8 за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 07 вересня 2015 року засуджений до реального покарання у виді штрафу, а за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 27 березня 2015 року ОСОБА_8 звільнений від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, то зазначені у цих вироках покарання підлягають до самостійного виконання.

На підставі викладеного, керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 420 КПК України, колегія суддів,

З а с у д и л а :

Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 07 вересня 2015 року щодо обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України скасувати в частині призначеного покарання.

Призначити ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 286 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що на день постановлення вироку становить 3400 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, покарання, призначене ОСОБА_8 за даним вироком та покарання, призначене ОСОБА_8 за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 27 березня 2015 року за ч. 2 ст. 309 КК України виконувати самостійно.

У решті вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 07 вересня 2015 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни.

Вирок може бути оскаржений в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

_________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4