Ухвала

іменем україни

30 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_4,

суддів: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» про визнання недійсним договору про надання послуг, стягнення моральної шкоди, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» на рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 23 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 24 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» (далі - ТОВ «ЕкономКомфорт»), обґрунтовуючи вимоги тим, що 06 листопада 2014 року між нею та відповідачем укладено договір № 03406/14, відповідно до умов якого відповідач за згодою позивача зобов'язався за плату вчинити від імені та за рахунок останнього певні юридичні дії, спрямовані на придбання товару, визначеного у додатку. Також 06 листопада 2014 року між сторонами укладено договір № 03406, згідно з умовами якого ОСОБА_3 доручила, а відповідач прийняв на себе зобов'язання за плату здійснити наступні дії: забезпечити дбайливе оформлення договору про участь у програмі для замовника з дотриманням вимог чинного законодавства, надавати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні та довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі замовника у програмі. На виконання цього договору позивачем було сплачено 6 930 грн. Позивач вказувала, що спірні договори були укладені нею з метою отримання кредиту у розмірі 70 000 грн, проте у подальшому позики вона не отримала. Посилаючись на те, що договір від 06 листопада 2014 року № 03406 не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки є несправедливим та вводить споживача в оману, просила визнати недійсним договір від 06 листопада 2014 року № 03406, стягнути з відповідача на її користь 6 930 грн, сплачених нею на виконання цього договору, 5 000 грн у відшкодування моральної шкоди, а також неустойку в розмірі одного відсотка за кожен день затримки споживачу коштів, сплачених ним за договором споживчого кредиту.

Рішенням Березнівського районного суду Рівненської області від 23 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 24 червня 2015 року, позов задоволено частково. Визнано недійсним договір від 06 листопада 2014 року № 03406, укладений між ТОВ «ЕкономКомфорт» та ОСОБА_3 про надання послуг. Стягнуто з ТОВ «ЕкономКомфорт» на користь ОСОБА_3 кошти в розмірі 6 930 грн, сплачені за вказаним договором, та 500 грн у відшкодування моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «ЕкономКомфорт» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду й ухвалити нове рішення про відмову в позові, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення судів попередніх інстанцій у повній мірі не відповідають.

Судами встановлено, що 06 листопада 2014 року між сторонами було укладено договір № 03406/14, згідно з умовами якого адміністратор (відповідач) за згодою учасника (позивача) зобов'язався вчинити за плату за рахунок останнього певні юридичні дії, у тому числі: створити групу учасників, забезпечити її адміністрування; присвоїти та повідомити учаснику його номер групи та персональний код у групі; організувати та проводити розподіли свідоцтв; здійснити оплату товару на користь учасника та/або надати учаснику відповідну суму у позику; надавати інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені цим договором та додатковою угодою.

Зазначені у вищевказаному договорі дії спрямовані на придбання товару, визначеного в додатку № 1 до цього договору, а саме отримання позики у розмірі 70 000 грн, які ОСОБА_3 повинна повернути шляхом здійснення 180 платежів у розмірі 388 грн 89 коп. (а. с. 28).

Також 06 листопада 2014 року між ТОВ «ЕкономКомфорт» та ОСОБА_3 укладено договір № 03406, відповідно до умов якого товариство взяло на себе зобов'язання за плату забезпечити позивачу дбайливе оформлення договору про участь у програмі з дотриманням вимог чинного законодавства та надавати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні й довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі ОСОБА_3 у програмі. Згідно з п. 2.1 вказаного договору оплата наданих послуг становить 6 930 грн (а. с. 7).

Згідно з квитанцією відділення Ощадбанку від 06 листопада 2014 року № 158/КЗ ОСОБА_3 перерахувала відповідачу 6 930 грн, призначення платежу - оплата за надані послуги за договором № 03406 (а. с. 9).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що у відповідача була відсутня ліцензія на здійснення відповідного виду діяльності (надання фінансової послуги) відповідно до ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» , тому договір № 03406 є недійсними з підстав, передбачених ч. 1 ст. 230 ЦПК України , що є підставою для стягнення з відповідача на користь позивача 6 930 грн, сплачених останньою на виконання цього договору, а також 500 грн у відшкодування моральної шкоди.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів першої та апеляційної інстанції не можна з огляду на таке.

У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій ст. 215 ЦПК України, обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому, згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 31 , 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.

З матеріалів справи вбачається, що позивач подала позовну заяву, у якій зазначила про те, що оспорюваний договір про надання послуг від 06 листопада 2014 року має бути визнаний недійсним з підстав, визначених ст. 230 ЦК України, оскільки представник відповідача навмисно ввів її в оману щодо істотних обставин договору; відповідачем не виконано умови ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо умов надання кредиту; у порушення ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 227 ЦК України у відповідача була відсутня ліцензія на надання фінансових послуг.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_3 вбачається, що вона пред'явила позов про визнання правочину недійсним з підстав, які є самостійними для визнання правочину недійсним.

З'ясування підстави позову має суттєве значення для встановлення судом фактів матеріально-правового значення для вирішення спору по суті.

Ураховуючи обставини, якими обґрунтовувалися позивачем вимоги, з огляду на вимоги ч. 2 ст. 31 ЦПК України , відповідно до ст. 214 ЦПК України суду першої інстанції необхідно було уточнити позовні вимоги та встановити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд апеляційної інстанції, в порушення статей 303, 315 ЦПК України вказані порушення суду першої інстанції не усунув, доводи апеляційної скарги не спростував та залишив оскаржуване рішення без змін.

Також не можна погодитися з висновком судів про необхідність отримання ТОВ «ЕкономКомфорт» ліцензії на надання фінансових послуг для укладення договору від 06 листопада 2014 року № 03406 з огляду на таке.

Так, згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Відповідно до п. 111 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовими вважаються послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Як вбачається із договору 03406 його предметом є забезпечення дбайливого оформлення договору про участь у програмі для замовника з дотримання вимог чинного законодавства та надання інформаційних консультаційних, роз'яснювальних та довідкових послуг з діяльності та подальшої участі замовника у програмі.

У порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України суди належним чином не перевірили, чи є надана відповідачем послуга фінансовою у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг» , та відповідно не з'ясували, чи передбачено чинним законодавством отримання ліцензії для надання послуг з адміністрування фінансових активів для отримання грошей у позику в групах.

Крім того, стягуючи з відповідача на користь ОСОБА_3 500 грн на відшкодування моральної шкоди моральної шкоди, судами не вмотивовано й необґрунтовано висновок щодо підстав для її стягнення, у чому саме полягає завдана позивачу шкода, та розмір морального відшкодування.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені порушення норм процесуального права призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 , 338 ЦПК України , колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» задовольнити частково.

Рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 23 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 24 червня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_4

Судді: ОСОБА_5

ОСОБА_6

ОСОБА_7

ОСОБА_8