Справа № 490/5695/14-к 16.09.2015 16.09.2015
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 вересня 2015 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретар судового засідання: ОСОБА_4 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000132 за апеляційною скаргою прокурора прокуратури Центрального району м. Миколаєва на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 червня 2015 року, яким ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Миколаїв, визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України.
Учасники судового провадження:
прокурор: ОСОБА_6 ,
обвинувачена: ОСОБА_5 ,
Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, просив вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 червня 2015 року в частині призначення покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким вважати ОСОБА_5 засудженою за ч. 2 ст. 309 КК України до 2 років позбавлення волі. За сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань, зарахувати частково покарання за вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2015 року та остаточно призначити покарання у вигляді позбавлення полі на строк 3 роки 6 місяців.

В іншій частині прокурор вирок не оскаржував.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від
_________________________________________________________
Справа № 490/5695/14-к Головуючий першої інстанції
Провадження № 11-кп/784/632/15 ОСОБА_7
Категорія: ч. 2 ст. 309 КК України Доповідач апеляційної інстанції:
ОСОБА_1
16 червня 2015 року ОСОБА_5 визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 ККУкраїни та їй призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 2 роки.
На підставі ст. 71 КК України, до покарання, визначеного даним вироком, частково приєднано покарання, призначене вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 квітня 2014 року у вигляді позбавлення волі на строк 1 рік 1 місяць і за сукупністю вироків призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць.
Обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Постановлено рахувати строк відбування покарання з часу затримання, зарахувавши, відповідно до ст. 72 КК України в строк відбування покарання строк тримання під вартою.
Вирішено питання про щодо речових доказів та стягнуто на користь держави витрати на залучення експерта.
Узагальнені доводи апелянта.
Не оспорюючи висновків суду щодо кваліфікації дій обвинуваченої та доведеності її вини, прокурор вважав, що суд першої інстанції невірно застосував норми закону при складанні покарань за сукупністю вироків.
При цьому зазначав, що оскаржуваним вироком ОСОБА_5 була визнана винною у вчинені кримінального правопорушення, вчиненого до постановлення відносно неї іншого обвинувального вироку.
Зокрема, кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 309 КК України ОСОБА_5 вчинила 25 квітня та 13 вересня 2014 року. Тоді як, вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2015 року вона була визнана винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України. При визначенні покарання за вказаним вироком, суд на підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначив ОСОБА_5 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 2 роки. Згідно зі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднавши не відбуте покарання за вироком від 11 квітня 2014 року, остаточно призначив ОСОБА_5 покарання у вигляді позбавлення волі на строк 2 роки 1 місяць.
На думку прокурора, суд першої інстанції, постановляючи оскаржуваний вирок, безпідставно не врахував вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2015 року, а тому, призначаючи покарання ОСОБА_5 , допустив порушення вимог кримінального процесуального закону.
Викладене прокурор вважав підставою для скасування оскаржуваного вироку та постановлення нового.
Судом першої інстанції були встановлені наступні обставини.
Так, 25 квітня 2014 року близько 19.00 год. ОСОБА_5 , перебуваючи на території мікрорайону «Варварівка» в м. Миколаїв, для власного вживання без мети збуту придбала у не встановленої в ході досудового розслідування особи медичний шприц ємністю 2 мл з опієм об`ємом 0,5 мл, який стала зберігати при собі. Вказаний шприц ОСОБА_5 добровільно видала працівникам міліції в той же день близько 22.30 год. при складанні стосовно неї протоколу про адміністративне правопорушення за фактом паління тютюнових виробів в громадському місці.
13 вересня 2014 року близько 10.00 год. ОСОБА_5 районі Центрального ринку в м. Миколаїв, для власного вживання без мети збуту придбала у не встановленої в ході досудового розслідування особи медичний шприц ємністю 5 мл з опієм об`ємом 0,4 мл, який стала зберігати при собі. Вказаний шприц був виявлений та вилучений у ОСОБА_5 працівниками міліції в той же день близько 11.30 год. при складанні стосовно неї протоколу про адміністративне правопорушення за фактом розпивання алкогольних напоїв у громадському місці.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши пояснення прокурора, який просив вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 червня 2015 року в частині призначення скасувати і постановити в цій частині новий вирок, пояснення обвинуваченої, яка проти задоволення апеляційної скарги прокурора не заперечувала, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Прокурор в апеляційній скарзі не оспорював обставини справи, доведеність винуватості ОСОБА_5 , кваліфікацію скоєного нею кримінального правопорушення, а також вид та розмір призначеного покарання. Тому, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, апеляційний суд в цій частині законність та обґрунтованість оскаржуваного вироку не перевіряє.

Як вбачається з матеріалів справи, вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 квітня 2014 року ОСОБА_5 визнана винною у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, та їй призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 2 роки. Згідно зі статтями 75, 76 КК України, звільнена від відбування покарання з випробуванням на 2 роки, протягом яких її зобов`язано не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію (а с. 27-28).
Вказаний вирок набрав законної сили та знаходиться на виконанні в кримінально-виконавчій інспекції Миколаївського району (а. с. 65).
Між тим, після постановлення вказаного вироку, 25 квітня та 13 вересня 2014 року ОСОБА_5 вчинила кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 309 КК України, за що була визнана винною вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 червня 2015 року.
Крім того, вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2015 року ОСОБА_5 була визнана винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України. Вказані кримінальні правопорушення ОСОБА_5 вчинила 28 грудня 2014 року та 24 лютого 2015 року. При визначенні покарання за вказаним вироком, суд на підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначив ОСОБА_5 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 2 роки. Згідно зі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднавши не відбуте покарання за вироком від 11 квітня 2014 року, остаточно призначив ОСОБА_5 покарання у вигляді позбавлення волі на строк 2 роки 1 місяць.
Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Миколаївської області від 7 липня 2015 року, вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2015 року залишений без змін.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року (з наступними змінами), коли після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще в кількох злочинах, одні з яких вчинено до, а інші після постановлення першого вироку, покарання за останнім за часом вироком призначається із застосуванням як ст. 70, так і ст. 71 КК: спочатку за правилами ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення першого вироку; після цього за правилами ч. 4 ст. 70 КК; потім за сукупністю злочинів, вчинених після постановлення першого вироку; і остаточно за сукупністю вироків. За наявності щодо засудженого вироку, який не виконано і про який не було відомо суду, що постановив останній за часом вирок, суд за місцем виконання цього вироку зобов`язаний визначити порядок застосування покарання за всіма вироками відповідно до ст. 71 КК та статей 411, 413 КПК.

Однак, суд першої інстанції, не звернувши уваги на роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, не застосував вказані норми закону про призначення кримінального покарання, що, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України є підставою для скасування оскаржуваного вироку суду першої інстанції в частині призначення покарання з постановленням в цій частині нового вироку.
За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується з доводами апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції положень ч. 4 ст. 70, ст. 71 КК України при призначенні ОСОБА_5 остаточного покарання.
Керуючись ст. ст. 376, 405, 409, 413, 420, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу прокурора прокуратури Центрального району м. Миколаєва задовольнити частково.
Вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 червня 2015 року у відношенні ОСОБА_5 в частині призначення покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.
ОСОБА_5 вважати засудженою за ч. 2 ст. 309 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 2 роки.
Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, за які ОСОБА_5 засуджена за цим вироком (ч. 2 ст. 309 КК України) та вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2015 року (ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України), призначити покарання у вигляді позбавлення волі строком на два роки шість місяців.
На підставі ст. 71 КК України, вважати ОСОБА_5 засудженою за сукупністю цього вироку та вироку Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 квітня 2014 року за остаточним покаранням у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки і 1 місяць.
Зарахувати покарання, відбуте за вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 квітня 2015 року.
Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий: Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_8