11-кп/775/424/2015(м)
264/7044/13-к

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря ОСОБА_4

за участю прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Донецької області у місті Маріуполі кримінальне провадження № 0000065 за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_8 на вирок Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 вересня 2015 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Маріуполя, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, працюючого помічником директора ТОВ БП «Азовмашпром», раніше судимого: 24.10.2013 року Іллічівським районним судом м. Маріуполя Донецької області за ч.1 ст.175 КК України до штрафу у розмірі 8500,00 гривень, який вироком Апеляційного суду Донецької області від 15.01.2014 року скасовано в частині призначення покарання, та призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 8500,00 гривень з позбавленням права займати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчою та адміністративно-господарчою діяльністю строком на один рік; 22.12.2014 року Іллічівським районним судом м. Маріуполя Донецької області за ч.1 ст.367 КК України до штрафу у розмірі 4250,00 гривень з позбавленням права займати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчою та адміністративно-господарчою діяльністю строком на один рік, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим та засуджено за ч.3 ст.382 КК України до 3 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчою та адміністративно-господарчою діяльністю строком на один рік шість місяців. На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчою та адміністративно-господарчою діяльністю строком на один рік шість місяців. На підставі ст.75 КК України звільнено від відбування основного покарання з випробуванням на один рік.

ВСТАНОВИЛА:

За вироком суду ОСОБА_7 , будучи на посаді директора ТОВ БП « Азовмашпром», виконуючи організаційно-розпорядчі й адміністративно-господарські обов`язки, тобто будучи службовою особою, достовірно знаючи про існування судових рішень, які не виконувались ТОВ «БП «Азовмашпром», всупереч постанові державної виконавчої служби про накладення арешту на майно та рахунки підприємства, 5 липня 2012 року відкрив банківський рахунок у ПАТ «ВіЕйБі», а 29 грудня 2012 року у ПАТ «Дельта Банк», та діючи з умислом на невиконання судових рішень Господарчого суду Донецької області про стягнення з ТОВ БП « Азовмашпром» на користь ТОВ «Дніпровської енерго-металургійної компанії», ТОВ «ПКФ Азовпромсталь», ТОВ « Малий Порт-Логістика» та ОСОБА_9 заборгованості у період з 05.07.2012 року по 18.01.2013 року здійснив фінансові операції на загальну суму 564823,24 грн, залишивши рішення суду без виконання, чим спричинив істотну шкоду стягувачам на загальну суму 835133,25 грн.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчою та адміністративно-господарчою діяльністю строком на один рік шість місяців, на підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчою та адміністративно-господарчою діяльністю строком на один рік шість місяців. В обґрунтування своїх доводів зазначає, що ОСОБА_10 свою провину не визнав, не розкаявся, що підтверджує його небажання стати на шлях виправлення та добровільно відшкодувати заборгованість, погашення якої відбулося лише через три роки з моменту вчинення злочину, також його двічі було засуджено за різними статтями, що певним чином характеризує його особу.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора на підтримання апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, які просили вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів не перевіряє висновки суду про винність ОСОБА_7 та кваліфікацію його дій оскільки вказані обставини в апеляційній скарзі прокурором не оскаржувались.

Що стосується доводів прокурора про призначення йому надто м`якого покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими з наступних підстав.

Відповідно до вимог п.1 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення кримінального покарання» призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як видно з апеляційної скарги прокурор посилаючись на м`якість призначеного судом покарання фактично просив призначити таке ж саме покарання, але без звільнення ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням. Тобто фактично прокурор оскаржував тільки звільнення ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст..75 КК України.

Між тим вимогам ст..75 КК України передбачено право суду при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, прийняти рішення про його звільнення від відбування покарання з випробуванням, якщо дійде до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Призначивши покарання ОСОБА_7 у вигляді позбавлення волі, суд прийняв рішення про звільнення його від відбування основного покарання з випробуванням на один рік відповідно до ст.75 КК України, мотивуючи це тим, що обвинувачений працює, має сім`ю, за місцем проживання характеризується задовільно. Також, суд першої інстанції врахував думку потерпілих, які просили не карати обвинуваченого. До обставин, що пом`якшують покарання суд відніс повне погашення заборгованості перед потерпілою ОСОБА_11 та ТОВ «Дніпровська енерго-металургійна компанія».

З цим не може не погодитись і апеляційний суд і вважає, що встановлені конкретні обставини кримінального провадження та дані про особу винного давали суду першої інстанції можливість прийти до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. Так, ОСОБА_7 дійсно вчинив тяжкий злочин, але на момент його вчинення він судимим не був, внаслідок його вчинення тяжких наслідків не настало, підприємство частково розрахувалося з боргами. Всі ці обставини в їх сукупності, дійсно можуть бути підставою для застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, а тому суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про те, що ще не втрачена можливість соціальної реабілітації та виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства. Звільнення ОСОБА_10 від відбування покарання відповідає вимогам ст..75 КК України, а також принципам законності, справедливості та індивідуалізації покарання й на думку колегії суддів є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

Щодо доводів прокурора про небажання добровільно відшкодувати заборгованість, то колегія суддів вважає їх не обґрунтованими, оскільки ця заборгованість є не власним боргом ОСОБА_10 , а боргом підприємства. А він, у відповідності з попереднім вироком суду, вже тривалий час не виконує організаційно-розпорядчі й адміністративно-господарські функції на підприємстві боржнику, а тому не міг вплинути на можливість погашення боргу, яка залежить як від економічного становища підприємства, так й із-за відсутності підтверджених розрахункових реквізитів.

Щодо доводів апеляційної скарги про невизнання ОСОБА_10 вини. Так, під час судового розгляду ОСОБА_10 , не заперечував, що всупереч закону він відкрив рахунки у банках й проводив по ним фінансові операції. Але, стверджував, що відкривши нові банківські рахунки й здійснюючи фінансові операції він не мав бажання уникнути стягнення боргів, а лише бажав таким чином продовжити діяльність підприємства, щоб мати можливість виплатити ці борги. Тобто, пояснював мотиви своїх дій з точки зору їх економічної доцільності, а не погоджувався з обвинуваченням лише у тому, що він це робив з метою невиконання судових рішень.

За таких обставин колегія суддів не вважає, формальне не визнання вини ОСОБА_10 , такою обставиною, яка б перешкоджала суду прийняти рішення про його звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, прокурор не навів сукупності обставин які б, на думку колегії суддів, свідчили про неможливість виправлення засудженого від відбування покарання, а тому не знаходить підстав для скасування вироку та призначення більш суворого покарання.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.ст. 404,405,407,419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17 вересня 2015 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу апеляційного суду може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Колегія суддів Апеляційного суду

Донецької області