Ухвала

іменем україни

22 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів cудової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_7,
суддів: за участю прокурора засудженоїОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_5,

розглянула в судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальну справу за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_5 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 12 квітня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 06 серпня 2013 року.

Зазначеним вироком, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду

ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянку України, таку, що не має судимості,

засуджено за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Також цим вироком вирішено питання про речові докази у кримінальній справі.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_5 10 серпня 2012 року о 18.30 год знаходячись в будинку АДРЕСА_1 в ході сварки, виниклої на грунті особистих неприязних відносин, завдала своєму співмешканцю ОСОБА_6 одного удару ножем у живіт, чим спричинила йому проникаюче у черевну порожнину колото-різане поранення з пошкодженням тонкого кишечника, що відноситься до тяжких тілесних ушкоджень.

15 серпня 2012 року від спричинених тілесних ушкоджень, зокрема пошкодження тонкого кишечника, що призвело до розвитку фібринозно-гнійного перитоніту, ускладненого інтоксикацією організму, потерпілий ОСОБА_6 помер.

У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_5 просить судові рішення щодо неї змінити та пом'якшити призначене покарання шляхом застосування положень ст. 69 КК. В обґрунтування своїх вимог посилається на наявність пом'якшуючих покарання обставин, зокрема: щире каяття, сприяння розкриттю злочину, позитивну характеристику з місця роботи, а також неправомірну поведінку самого потерпілого, що передувала вчиненню злочину. Крім того, заперечує наявність у неї умислу на спричинення ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень, оскільки діяла виключно з метою самозахисту від протиправного посягання з його боку та намагалася попередити настання наслідків у виді його смерті.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який частково підтримав касаційну скаргу засудженої та просив перекваліфікувати дії ОСОБА_5 на ч. 1 ст. 121 КК у зв'язку з відсутністю прямого причинного зв'язку між діями ОСОБА_5 та наслідками у виді смерті потерпілого, оскільки ОСОБА_6 відмовився від своєчасної госпіталізації, пояснення засудженої на підтримку своєї скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до змісту ст. 377 КПК 1960 року, ухвала апеляційного суду це рішення вищого суду щодо законності та обґрунтованості судового рішення, що перевіряється в апеляційному порядку, а тому вона повинна відповідати тим же вимогам, що й вирок суду першої інстанції, тобто бути законною та обґрунтованою. Окрім додержання інших, передбачених ст. 377 КПК 1960 року вимог, в ухвалі слід проаналізувати і співставити з наявними у справі та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляції, і дати на кожен з них вичерпну відповідь, пославшись на відповідний матеріальний чи процесуальний закон. У разі залишення вироку без зміни в ухвалі необхідно докладно викласти мотиви й підстави відхилення апеляції, а також докази, що спростовують наведені в останній доводи.

З огляду на ухвалу суду апеляційної інстанції у справі щодо ОСОБА_5, ці вимоги закону у даній справі належним чином не виконані.

Як убачається з матеріалів справи, не погоджуючись із постановленим вироком місцевого суду, засуджена ОСОБА_5 подала апеляцію на вказане судове рішення. У своїй скарзі заявниця наводила доводи щодо незаконності рішення у зв'язку з однобічністю і неповнотою досудового та судового слідства, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та її особі. При цьому засуджена акцентувала увагу суду на тому, що не мала умислу на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_6 і, тим більше, на заподіяння йому смерті, а лише захищалася від його протиправних дій. При цьому вказувала, що одразу намагалася надати допомогу потерпілому та неодноразово викликала швидку медичну допомогу, тобто приймала усіх необхідних на той час заходів для недопущення смерті останнього, яку вона не могла передбачити. Однак, ОСОБА_6 неодноразово відмовлявся від госпіталізації, а згодом у зв'язку з погіршенням стану здоров'я був доставлений до медичного закладу, де ІНФОРМАЦІЯ_2 помер. Таким чином, по суті в апеляції засудженої мова йшла про ретельне з'ясування суб'єктивної сторони вчиненого злочину, а саме його мотиву, а також встановлення безпосередньої причини смерті ОСОБА_6, що відповідно прямо впливатиме на правильність кваліфікації її дій.

На підтвердження цих доводів засудженої в матеріалах справи містяться документи, а саме копії карт виїзду швидкої медичної допомоги та письмові пояснення самого потерпілого, з яких убачається, що ОСОБА_6 особисто відмовився від госпіталізації, а працівникам правоохоронних органів повідомив, що власноручно завдав собі тілесне ушкодження з необережності (а.с. 31, 31 зв., 159-160 зв.).

Крім того, як видно з висновку судово-медичної експертизи, причиною смерті потерпілого ОСОБА_6 стало проникаюче у черевну порожнину колото-різане поранення з пошкодженням тонкого кишечника, яке в подальшому призвело до розвитку фибринозно-гнойного перитоніту і ускладнилось інтоксикацією організму (а.с. 140-142).

Отже, усі наведені вище обставини у своїй сукупності забов'язували апеляційний суд більш ретельно перевірити висновки суду першої інстанції щодо правильності встановлення безпосередньої причини смерті потерпілого, а також наявності прямого причинного зв'язку між діями ОСОБА_5 та наслідками, що настали.

Однак, апеляційний суд, залишаючи апеляцію ОСОБА_5 без задоволення, всупереч вимогам ст. 377 КПК 1960 року не навів в ухвалі переконливих мотивів, на підставі яких скаргу визнано необґрунтованою, а обмежився лише перерахуванням доказів, на які є посилання у вироку, і загальним формулюванням про правильність висновків суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого їй діяння.

Вказане дає підстави вважати, що апеляційний суд поверхово та формально розглянув справу щодо ОСОБА_5, не дав належної та обґрунтованої відповіді на доводи апеляції засудженої, чим істотно порушив кримінально-процесуальний закон. Отже ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню, а кримінальна справа - направленню на новий апеляційний розгляд, під час якого апеляційному суду необхідно ретельно перевірити усі доводи викладені в апеляційній скарзі засудженої та доповненні до неї, а також інші доводи, викладені в її касаційній скарзі, дати їм та висновкам суду першої інстанції належну оцінку та з урахуванням установлених обставин прийняти законне й обґрунтоване рішення, належним чином його мотивувавши.

Керуючись статтями 394 - 396 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу «Перехідні положення» КПК, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу засудженої ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 06 серпня 2013 року щодо ОСОБА_5 скасувати, а справу направити на новий апеляційний розгляд.

С у д д і:

ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_9