Справа № 415/3529/14-к
Провадження № 11кп/782/268/15
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«08» грудня 2015 року місто Сєвєродонецьк
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Луганської області у складі:
Головуючого, судді - ОСОБА_1
суддів : ОСОБА_2 , ОСОБА_3
при секретарі - ОСОБА_4
за участю:
прокурора - ОСОБА_5
захисника обвинуваченого, адвоката ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сєвєродонецьку Луганської області в приміщенні Апеляційного суду Луганської області апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Луганської області ОСОБА_5 на вирок Лисичанського міського суду Луганської області від 25.09.2015 року, яким:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Лисичанська Луганської області, українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою, не одруженого, не працюючого, інваліда третьої групи з дитинства, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 260 КК України і призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.
Запобіжний захід стосовно ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою до набрання вироку законної сили залишено без змін.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 обчислюється з 29.07.2014 року.
Питання про речові докази вирішено відповідно до ст.100 КПК України.
За вироком суду обвинувачений ОСОБА_7 визнаний винним у тому, що 17 липня 2014 року маючи умисел на участь у діяльності не передбачених законами України воєнізованих формувань, вступив в непередбачене законами України воєнізоване формування, діюче на території м. Лисичанська Луганської області, створене невстановленими особами.
Після чого, в період з 17 липня 2014 року по 19 липня 2014 року, ОСОБА_7 , маючи умисел на участь у діяльності не передбачених законами України воєнізованих формувань, знаходячись на блокпосту, розташованому на трасі Лисичанськ-Луганськ в районі поста ДАІ м. Лисичанська, здійснював участь в діяльності не передбаченого законами України воєнізованого формування, а саме виконував фортифікаційні та побутові роботи з обслуговування зазначеного блокпосту.
На вирок суду подана апеляційна скарга прокурора відділу прокуратури Луганської області ОСОБА_5 , в якій він просить апеляційний суд скасувати вирок Лисичанського міського суду Луганської області від 25.09.2015 року у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 8 років.
Викладені в апеляційній скарзі вимоги, прокурор обгрунтовує тим, що у березні-квітні 2014 року в м. Луганську створено терористичну організацію «Луганська народна республіка» одним із основних завдань якої є зміна меж території та державного кордону України в спосіб, що суперечить порядку, встановленому Конституцією України, та вчинення терористичних актів проти представників і прихильників української державності.
З метою досягнення своїх злочинних цілей, організаторами вказаної терористичної організації в населених пунктах Луганської області створені незаконні збройні формування, до складу яких на постійній основі, з метою сприяння терористичній діяльності, залучаються місцеві мешканці та громадяни іноземних держав, здійснюється організація діяльності блокпостів та проводяться фортифікаційні роботи.
Також вказує, що створення на території Луганської області терористичної організації «Луганська народна республіка» є загальновідомим фактом для жителів області, тому показання ОСОБА_7 про те, що йому нічого не було відомо про створення цієї терористичної організації є неправдивими та повинні сприйматися судом критично, оскільки дії обвинуваченого направлені на укріплення та обслуговування блокпосту і свідчать про реальність його намірів та усвідомлення своєї участі у терористичній організації.
Крім того прокурор зазначає, що судом першої інстанції не враховано Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, затверджене Постановою Верховної Ради України від 27.01.2015 № 129-VIII, в якому «ЛНР» та «ДНР» визначено терористичними організаціями.
Тому прокурор вважає, що з урахуванням того, що ОСОБА_7 приймав участь в діяльності терористичної організації «Луганська народна республіка» своїми умисними діями вчинив злочин передбачений ч. 1 ст. 258-3 КК України, і зміна правової кваліфікації його дій з зазначеної статті на ч. 1 ст. 260 КК України здійснена судом безпідставно.
Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити вимоги викладені в ній, захисника та обвинуваченого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили вирок суду першої інстанції залишити без змін, провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого ОСОБА_7 , перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене, компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим кодексом.
Обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 цього кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 в скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 260 КК України при обставинах, встановлених вироком суду, а також правова кваліфікація, основані на зібраних по справі та перевіреними судом доказах, являються обґрунтованими та належним чином мотивованими.

Відповідно до положень ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Перевіряючи доводи прокурора щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам та неправильної перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 зі ст. 258-3 ч.1 КК України на ст.260 ч.1 КК України, апеляційний суд вважає їх необгрунтованими, виходячи з наступного.
Так, у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у скоєнні інкримінованого йому злочину визнав частково, та пояснив , що 17 липня 2014 року у зв`язку з відсутністю ліків та харчів він прийшов на блокпост, розташований на трасі Лисичанськ-Луганськ, бо чув, що там дають їжу та цигарки.

На блокпосту він за вказівкою старшого по блокпосту виконував різні роботи: копав окопи, готував їжу, сипав пісок у мішки, займався дровами. На блокпосту знаходились особи, схожі на військових, вони виконували накази старшого, дотримувались дисципліни, проте, як йому відомо, ці люди мали на меті охорону міста Лисичанська. Від кого, йому невідомо. 19 липня 2014 року старший по блокпосту підійшов до нього та сказав, що почались бойові дії, якщо він бажає, то йому видадуть зброю. Можливо навчили б його користуватися нею. Він відмовився та добровільно залишив блокпост. У скоєному щиро кається. Вину визнає частково, оскільки участі у діяльності ніякій терористичній групі він не здійснював, про існування терористичної групи під назвою «Луганська народна республіка» йому нічого невідомо, зі зброєю на блокпосту не стояв та не чергував.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснив, що в період з 17 по 19 липня 2014 року він разом із ОСОБА_7 знаходився на блокпосту на трасі Лисичанськ - Луганськ. На блокпост вони прийшли добровільно. За наказом старшого по блокпосту вони копали окопи, насипали пісок у мішки, рубали дрова. 19 липня 2014 року вони добровільно залишили блокпост.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні пояснив, що в період з 17 по 20 липня 2014 року він знаходився на блокпосту, розташованому на трасі Лисичанськ-Луганськ. Він копав окопи, здійснював інші роботи за наказом старшого по блокпосту. Там він бачив ОСОБА_10 , які роботи виконував ОСОБА_10 , йому невідомо. ОСОБА_10 був одягнутий у цивільний одяг. Про існування терористичної групи «Луганська народна республіка» йому нічого не відомо.

Таким чином суд першої інстанції обгрунтовано дійшов висновку, з яким погоджується колегія суддів, що стороною обвинувачення не надано достатніх доказів того, що ОСОБА_7 приймав участь у терористичній групі "ЛНР" та здійснював чергування на блокпосту з вогнепальною зброєю. Такий висновок суду ґрунтується на повному, всебічному аналізі сукупності достатніх, допустимих і достовірних доказів, зібраних у встановленому законом порядку та належним чином досліджених і перевірених судом.
Також суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що у судовому засіданні не здобуто достовірних, узгоджених між собою даних про те, що ОСОБА_7 в період часу з 17 по 19 липня 2014 року, знаходячись на блокпосту, розташованому на трасі Лисичанськ-Луганськ в районі поста ДАІ м. Лисичанська, та виконуючи роботи з обслуговування блокпосту, тим самим здійснював участь у терористичній групі «Луганська народна республіка». ОСОБА_7 пояснив, що працював на блокпосту заради їжи, про існування терористичної групи «Луганська народна республіка» йому нічого невідомо.

На блокпосту знаходились особи, схожі на військових, вони виконували накази старшого, дотримувались дисципліни, проте, як йому відомо, ці люди мали на меті охорону міста Лисичанська. Зі зброєю на блокпосту він не стояв та не чергував. Після початку бойових дій відмовився воювати та залишив блокпост добровільно.

Вказані пояснення обвинуваченого підтверджуються поясненнями допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які є послідовними та узгоджуються між собою, тому підстав не вірити обвинуваченому ОСОБА_7 колегія суддів не вбачає.

Згідно зі ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов"язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може грунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведенності вини особи тлумачаться на її користь.

Положеннями ч.1 ст.11 Загальної Декларації прав людини від 10.12.1948 року та ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 01.11.1950 року, ратифікованою Україною 17.07.1997 року передбачено, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Таким чином, суд першої інстанції, враховуючи пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , те, що стороною обвинувачення не надано достатніх доказів того, що ОСОБА_7 приймав участь у терористичній групі "ЛНР", дійшов правильного висновку про те, що формування, участь у діяльності якого він приймав, виконуючи роботи по укріпленню блокпосту та його обслуговуванню мало структуру військового типу, а саме: єдиноначальність, підпорядкованість, дисципліну та в яких проводиться військова підготовка.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає правильним кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 260 КК України, як участь у діяльності не передбачених законами України воєнізованих формувань.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні вироку та при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 міри покарання, відповідно до вимог ст.65 КК України, в повній мірі врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії середньої тяжкості, особу обвинуваченого, який за місцем мешкання характеризується позитивно, не працює, раніше не судимий, також врахував обставини, які пом`якшують покарання, до яких суд відніс щире каяття обвинуваченого, визнання вини у скоєному злочину, активне сприяння розкриттю злочину, інвалідність, відсутність обставин, які обтяжують покарання, та призначив мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст. 260 КК України яке буде необхідним та достатнім для його виправлення і попередження скоєння нових кримінальних правопорушень, з чим погоджується і колегія суддів.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає апеляційну скаргу прокурора безпідставною, а вирок суду першої інстанції таким, що відповідає вимогам ст.370 КПК України.
Порушень матеріального та процесуального права, які згідно ст.409 КПК України, тягнуть за собою скасування чи зміну вироку суду першої інстанції, колегією суддів не встановлено.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Луганської області ОСОБА_5 - залишити без задоволення.
Вирок Лисичанського міського суду Луганської області від 25.09.2015 року стосовно ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 260 КК УКраїни без змін.
На вирок суду учасниками кримінального провадження може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:
____________ ___________ _____________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3