А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А
Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

23.08.2013
м.
Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області
у складі суддів: Животова Є.Г.
(головуючий), Демченка С.М., Дворніченка
В.І., за участі секретаря судового
засідання Головець М.А., прокурора
Міцовди К.Д., обвинуваченого ОСОБА_3
потерпілого ОСОБА_4, розглянув у
відкритому судовому засіданні в м.
Ужгороді матеріали кримінального
провадження, зареєстрованого в ЄРДР за
№ 0000031, за апеляційною скаргою
прокурора прокуратури Тячівського
району Закарпатської області Тимків
Ю.Б. на вирок Тячівського районного
суду Закарпатської області від 11
червня 2013 року, яким ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та мешканця
АДРЕСА_1, визнано винуватим та
призначено покарання за ч.2 ст.286 КК
України у вигляді позбавлення волі
строком на чотири роки без позбавлення
права керування транспортними
засобами.

На підставі ст.ст. 75,76 КК України
ОСОБА_3 звільнений від відбування
призначеного судом основного
покарання з випробуванням протягом
дворічного іспитового строку, з
покладенням на нього обов'язків: не
виїжджати за межі України на постійне
проживання без дозволу
кримінально-виконавчої інспекції,
повідомляти кримінально-виконавчу
інспекцію про зміну місця проживання
або роботи.

Речовий доказ - автомобіль
«Ніссан-Альмера», н.з. НОМЕР_1 повернуто
власнику, ОСОБА_6.

З ОСОБА_3 на користь НДЕКЦ при УМВС
України в Закарпатській області
стягнуто процесуальні витрати,
пов'язані з виконанням технічної
експертизи документів - 235,2 грн.

Згідно вказаного вироку ОСОБА_3
визнаний винуватим в тому, що він
ІНФОРМАЦІЯ_2, біля 23 год. 30 хв., по
головній дорозі вул. Леніна с. Калини
Тячівського району, керуючи зазначеним
транспортним засобом без посвідчення
водія в напрямку с. Ганичі Тячівського
району, рухаючись зі швидкістю 50-60
км/год., не забезпечив безпеки
дорожнього руху, грубо порушив вимоги
п. 2.1 (а), 12.1-12.3 ПДР України, не врахував
дорожньої обстановки, в результаті
чого не впорався з керуванням
автомобіля, виїхав на праве узбіччя
дороги по ходу свого руху, де допустив
наїзд на пішохода ОСОБА_7.

Внаслідок зазначеної ДТП ОСОБА_7
отримала тяжкі тілесні ушкодження, від
яких померла на місці події.

В апеляційній скарзі прокурор вказує,
що вирок є незаконним та
необґрунтованим, у зв'язку із чим
підлягає скасуванню через істотні
порушення вимог кримінального
процесуального закону і
невідповідність призначеного
покарання тяжкості злочину та особі
засудженого внаслідок м'якості.

Зазначає, що судом в порушення вимог
ст.352 КПК України проведено допит
свідка ОСОБА_8, потерпілого ОСОБА_4 без
з'ясування відомостей про особу,
«отримання пам'ятки про права та
обов'язки свідка, потерпілого».

Також вказаний свідок в порушення ст.346
КПК був присутній в залі судового
засідання під час судового розгляду та
був допитаний без приведення його до
присяги.

При призначенні судом покарання, яке на
думку апелянта не відповідає ступеню
тяжкості вчиненого злочину, не
враховано тієї обставини, що ОСОБА_3
вчинив тяжкий злочин, за який
передбачено покарання у вигляді
позбавлення волі строком від 3 до 8
років. З цих підстав прокурор просить
скасувати зазначений вище вирок суду
та «призначити новий розгляд у суді
першої інстанції».

В запереченні на апеляцію потерпілий
вказує, що вона є безпідставною, а
призначене обвинуваченому вироком
суду покарання є таким, що відповідає
фактичним обставинам справи, тяжкості
злочину та особі винного, є достатнім
для виправлення останнього без його
ізоляції від суспільства. Просить
вирок залишити без змін, а апеляцію без
задоволення.

Під час розгляду справи в апеляційному
суді прокурор зазначила, що не
підтримує її, оскільки покарання
ОСОБА_3 призначено судом з урахуванням
вимог ст.65 КК України, однак просила
змінити зазначений вище вирок суду
першої інстанції з інших, не зазначених
в апеляційній скарзі підстав, шляхом: 1)
виключення з його мотивувальної
частини висновку про винуватість
ОСОБА_3 у вчиненні зазначеного
кримінального правопорушення -
порушення правил експлуатації
транспорту особою, оскільки в
пред'явленому ОСОБА_3 обвинуваченні
йшлося лише про порушення останнім ПДР
України (що стало причиною вказаної
ДТП); 2) зміни рішення суду про
відшкодування процесуальних витрат, із
зазначенням, що такі слід стягнути в
дохід держави, а не на користь НДЕКЦ при
УМВС України в Закарпатській області,
як зазначено у вироку.

Заслухавши доповідь судді,
промову прокурора, яка підтримала свої
доводи, пояснення обвинуваченого,
потерпілого, які просили вирок суду в
частині призначеного ОСОБА_3 покарання
залишити без змін, а апеляцію без
задоволення, перевіривши матеріали
справи та обговоривши доводи сторін,
провівши судові дебати, заслухавши
останнє слово обвинуваченого,
апеляційний суд визнає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Як встановлено по справі, що не
заперечувалося сторонами,
вищевказаним діянням ОСОБА_3 вчинив
кримінальне правопорушення,
передбачене ч.2 ст.286 КК України -
порушення правил безпеки дорожнього
руху особою, яка керує транспортним
засобом, що спричинило смерть
потерпілого.

Дана обставина, зокрема, стверджується
й висновками експертиз (а.с. 42-46, 64-69,
75-77,82-84).

У зв'язку із цим, дії обвинуваченого
вірно кваліфіковано судом за ч.2 ст.286 КК
України, що відповідає матеріалам
кримінального провадження.

Відповідно до ст.65 КК України суд
призначає покарання: у межах,
установлених у санкції статті (санкції
частини статті) Особливої частини
цього Кодексу, що передбачає
відповідальність за вчинений злочин,
за винятком випадків, передбачених
частиною другою статті 53 цього Кодексу;
відповідно до положень Загальної
частини цього Кодексу; враховуючи
ступінь тяжкості вчиненого злочину,
особу винного та обставини, що
пом'якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила злочин, має бути
призначене покарання, необхідне й
достатнє для її виправлення та
попередження нових злочинів. Більш
суворий вид покарання з числа
передбачених за вчинений злочин
призначається лише у разі, якщо менш
суворий вид покарання буде недостатній
для виправлення особи та попередження
вчинення нею нових злочинів.

Стаття 75 КК України не має обмежень
щодо її застосування у відношенні
особи, яка вчинила тяжкий злочин.

З роз'яснень, які містяться в п.2
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику призначення
судами кримінального покарання» від
24.10.2003 № 7 вбачається, що при
призначенні покарання слід
додержувати вимоги п.1 ч.1 ст.65 КК
України. Із урахуванням ступеня
тяжкості, обставин цього злочину, його
наслідків і даних про особу судам
належить обговорювати питання про
призначення передбаченого законом
більш суворого покарання особам, які
вчинили злочини на грунті пияцтва,
алкоголізму, наркоманії, за наявності
рецидиву злочину, і менш суворого -
особам, які вперше вчинили злочини,
щиро розкаялись у вчиненому, активно
сприяли розкриттю злочину,
відшкодували завдані збитки тощо.

Призначаючи покарання з обранням його
виду і міри, суд першої інстанції
врахував тяжкість вчиненого злочину,
особу винного, зокрема його виключно
позитивну характеристику, з якої також
слідує, що ОСОБА_3 нагороджений
почесною грамотою Тячівської РДА за
розвиток фізичної культури і спорту;
обставини, що пом'якшують покарання:
ОСОБА_3 вперше вчинив злочин, який є
необережним, у молодому віці (ледь
виповнилося 18 років), щиро розкаявся,
активно сприяв розкриттю злочину,
примирився з потерпілим ОСОБА_4.,
відшкодувавши останньому завдані
кримінальним правопорушенням
матеріальну і моральну шкоду; з довідок
виконуючого обов'язки начальника ВДАІ
Тячівського РВ УМВС України в
Закарпатській області та начальника
ВРЕР вбачається, що ОСОБА_3 жодного разу
не притягувався до адміністративної
відповідальності за порушення ПДР
України, посвідчення водія не
отримував (а.с. 91,92,113,114,115,116).

З цих підстав суд правомірно призначив
ОСОБА_3 міру покарання, в межах санкції
ч.2 ст.286 КК України, застосувавши
правила ст.75 КК України, оскільки таке
буде достатнім для виправлення особи
та попередження вчинення нею нових
злочинів в умовах випробування.

З огляду на викладене, твердження
апелянта про порушення судом першої
інстанції вимог ст.65 КК України є
безпідставними.

Решта доводів апеляції, стосовно того,
що судом проведено допит свідка ОСОБА_8,
потерпілого ОСОБА_4 без з'ясування
відомостей про їх особу, без отримання
ними пам'ятки про права та обов'язки
свідка, потерпілого не можуть бути
підставою для скасування правильного
за своїм змістом судового рішення, а
обставини, на які посилається апелянт
не свідчать про істотне порушення
судом кримінального процесуального
закону в розумінні ст.412 КПК України.

Апеляційним судом встановлено, що
прохальна частина апеляційної скарги
щодо призначення нового розгляду в
суді першої інстанції не узгоджується
з вимогами ст.415 КПК та змістом
апеляції, оскільки відповідно до
вказаної норми кримінального
процесуального закону суд скасовує
вирок суду і призначає новий розгляд у
суді першої інстанції лише у трьох
випадках, якщо: встановлено порушення,
передбачені пунктами 2,3,4,5,6,7 частини
другої статті 412 цього Кодексу (істотні
порушення вимог кримінального
процесуального закону, до яких не
належать наведені в апеляції доводи); в
ухваленні судового рішення брав участь
суддя, якому було заявлено відвід на
підставі обставин, які очевидно
викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; судове рішення ухвалено
чи підписано не тим складом суду, який
здійснював судовий розгляд.

Разом з тим, наведені під час
апеляційного провадження зазначені
вище доводи прокурора обґрунтовані і
заслуговують на увагу.

Як вбачається з вироку, ОСОБА_3 визнано
винуватим, окрім як в порушенні ПДР
України, ще й в порушенні правил
експлуатації транспортного засобу, що
свідчить про те, що суд першої
інстанції вийшов за межі обвинувачення
(Т.2, а.с. 1, 31-35).

За таких обставин кваліфікуюча ознака
за ч.2 ст.286 КК України як «порушення
правил експлуатації транспортного
засобу» не відповідає наявним
матеріалам кримінального провадження
та підлягає виключенню з викладеного у
вироку обсягу обвинувачення.

Вирішуючи відповідно до п.2 ч.4 ст.374 КПК
України питання про відшкодування
процесуальних витрат, суд першої
інстанції не врахував положення ч.2
ст.124 КПК України, згідно якого у разі
ухвалення обвинувального вироку суд
стягує з обвинуваченого документально
підтверджені витрати на залучення
експерта саме на користь держави, а не
на користь експертної установи.

З цих підстав вирок підлягає зміні.

На підставі наведеного та керуючись
ст.ст. 405,407,408,418,419 КПК України,
апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу прокурора
задовольнити частково.

Вирок Тячівського районного суду
Закарпатської області від 11 червня 2013
року змінити шляхом виключення з його
мотивувальної частини посилання на
таку кваліфікуючу ознаку діянь ОСОБА_3,
як порушення правил експлуатації
транспортного засобу; в частині
стягнення процесуальних витрат.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави
235,2 грн. документально підтверджених
витрат на залучення експерта.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом трьох місяців з моменту
її проголошення.

Судді: