Справа № 750/1993/14
Провадження № 1-кс/750/267/14
У Х В А Л А

26 лютого 2014 року м. Чернігів

Слідчий суддя Деснянського районного суду міста Чернігова ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , з участю слідчого ОСОБА_3 , володільця майна ОСОБА_4 , представника володільця майна ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Чернігові клопотання слідчого слідчого відділу Управління СБ України в Чернігівській області про арешт майна, -

В С Т А Н О В И В :

24.02.2014 року слідчий СВ Управління СБ України в Чернігівській області ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням, яке погоджено начальником відділу прокуратури Чернігівської області ОСОБА_6 , в якому просить накласти арешт на автомобіль марки «Тойота-Королла», реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 є громадянин України ОСОБА_7 і яким на підставі генеральної довіреності ВРВ №643901 від 18.10.2010 фактично володіє громадянин України ОСОБА_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу НОМЕР_2 , видане 04.09.2003 МРЕВ-2 ДАІ ГУ-УМВС України в Одеський області; генеральну довіреність на ім`я ОСОБА_4 . ВРВ №643901 від 18.10.2010; ключ від автомобіля «Тойота-Королла», р.н. НОМЕР_1 , які був вилучені протоколом огляду місця події від 22 лютого 2014 року та на даний час знаходиться на території Управління СБ України в Чернігівській області за адресою: м. Чернігів, вул. Шевченка, 28.

В судовому засіданні слідчий підтримав заявлене клопотання, просив його задовольнити, з наведених у ньому підстав.

Володілець майна та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення клопотання.

Заслухавши доводи слідчого, володільця майна, представника власника майна, дослідивши матеріали кримінального провадження, якими обґрунтоване клопотання, приходжу до висновку про відмову у задоволенні клопотання, з огляду на таке.

Слідчим відділом УСБУ в Чернігівській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000010, порушеному за ч. 2 ст. 15, ч.2 ст. 305 КК України, за фактом замаху на контрабанду наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

В ході досудового слідства, під час огляду місця події 22.02.2014 року співробітниками УСБУ в Чернігівській області був вилучений легковий автомобіль марки «TOYOTA COROLLA», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , білого кольору, в якому перевозилися шість поліетиленових пакетів з білими круглими медичними пігулками та видимими написами на них «АCTTFED М2А», які на думку слідства, ймовірно являються прекурсорами, а також були вилучені, свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу НОМЕР_2 , видане 04.09.2003 МРЕВ-2 ДАІ ГУ-УМВС України в Одеський області; генеральну довіреність на ім`я ОСОБА_4 ВРВ №643901 від 18.10.2010; ключ від автомобіля «Тойота-Королла», р.н. НОМЕР_1 .

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , автомобіль марки «TOYOTA COROLLA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , належить ОСОБА_7 , та яким на підставі генеральної довіреності володіє ОСОБА_4 .

Підстави та мета арешту майна, передбачені ст. 170 КПК України.

Наведена процесуальна норма окреслює коло осіб, на майно яких може бути накладений арешт в рамках проведеного досудового розслідування у кримінальному провадженні. Це підозрюваний, обвинувачений, особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільне небезпечне діяння.

Проте, з системного аналізу положень ч.6 ст. 9, п.6 ст. 91, п.1 ч.9 ст. 100, ч.10 ст. 100, ч.2 ст. 170, ч.3 ст. 170 КПК України випливає виключення з наведеної процесуальної норми, яке дозволяє з метою забезпечення спеціальної конфіскації майна, накласти арешт на майно, яке є знаряддям злочину і належить власнику (законному володільцю) у тому випадку, коли слідчий або прокурор доведуть, що ті знали або могли знати про їх незаконне використання.

Як встановлено в судовому засіданні, володілець вилученого майна ОСОБА_4 є свідком у кримінальному провадженні № 0000010, а процесуальний статус власника вилученого майна ОСОБА_7 взагалі не визначений, у органу досудового розслідування відсутні належні докази того, що останні незаконно використовували вказаний транспортний засіб, а власник його ще й знав про його незаконне використання відсутні, тому відповідно названі особи не відносяться до кола осіб на майно яких може бути накладено арешт.

Крім того, метою застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна є забезпечення цивільного позову, конфіскації майна, а також спеціальної конфіскації майна.

З поданого слідчим клопотання вбачається, що єдиною метою застосування арешту майна, вилученого у ОСОБА_4 є забезпечення можливої конфіскації майна, що передбачена ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 305 КК України.

При цьому слідчим не взяті до уваги положення ч.2 ст. 59 КК України, згідно яких конфіскація майна, як вид покарання полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого.

Як вже було зазначено вище, ані володілець майна, ані його власник не маються статусу підозрюваного, обвинуваченого, що виключає накладення арешту на майно свідка з метою забезпечення конфіскації майна.

А виходячи з положень ч.3 ст. 26 КПК України слідчий суддя позбавлений можливості вийти за межі клопотання та самостійно визначити мету арешту майна, оскільки, слідчий суддя вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами кримінального провадження.

Крім того, за змістом положень ст. 96-1 КК України спеціальна конфіскація є особливим заходом примусового характеру, який розповсюджується на майно, що визнане речовим доказом (ст. 98 КПК України) і застосовується у випадках, передбачених ст. 96-2 КК України, за умови вчинення злочину у випадках, передбачених в Особливій частині КК України на підставі вимог кримінального процесуального закону, зокрема п.1 ч. 9 ст. 100 КПК України. Так, відповідно до п.1 ч.9 ст. 100 КПК України грошові цінності та інше майно, які були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення, конфіскуються, крім випадків, коли власник (законний володілець) не знав і не міг знати про їх незаконне використанні.

Як встановлено в судовому засіданні, автомобіль марки «TOYOTA COROLLA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_4 речовим доказом у кримінальному провадженні не визнавався, тому твердження слідчого, що вказаний автомобіль є знаряддям злочину не має жодного сенсу. А санкція ч.2 ст. 305 КК України не передбачає такого заходу примусового характеру, як спеціальна конфіскація майна.

Відповідно до ч.2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен врахувати правову підставу для арешту майна; достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; наслідки арешту майна для інших осіб; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

У згаданій нормі, йдеться не лише про необхідність врахування доказів вчинення кримінального правопорушення взагалі, а про достатність доказів вчинення конкретною особою кримінального правопорушення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, у ньому на час розгляду клопотання відсутні докази, вже не кажучи про їх достатність, які б вказували на вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 305 КК України. Саме ж клопотання слідчого містить лише абстрактне припущення того, що вилучені з транспортного засобу ОСОБА_4 поліетиленові пакети з круглими медичними пігулками та видимими написами на них «АCTTFED М2А» являються прекурсорами, а звідси робиться висновок про те, що автомобіль є знаряддям злочину. Але процесуальний закон пов`язує застосування арешту майна не з абстрактними припущеннями слідчого, а з конкретною доведеністю певних фактів та обґрунтування їх належною доказовою базою.

З урахуванням наведеного, у задоволенні клопотання слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 100, 167, 170, 172, 173 КПК України, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання слідчого слідчого відділу Управління СБ України в Чернігівській області ОСОБА_3 про накладення арешту на автомобіль марки «Тойота-Королла», реєстраційний номер НОМЕР_1 , власником якого відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 є громадянин України ОСОБА_7 і яким на підставі генеральної довіреності ВРВ №643901 від 18.10.2010 фактично володіє громадянин України ОСОБА_4 ; свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу НОМЕР_2 , видане 04.09.2003 МРЕВ-2 ДАІ ГУ-УМВС України в Одеський області; генеральну довіреність на ім`я ОСОБА_4 ВРВ №643901 від 18.10.2010; ключ від автомобіля «Тойота-Королла», р.н. НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_4 - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається до апеляційного суду Чернігівської області протягом п`яти днів з дня її оголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Слідчий суддя ОСОБА_1