Справа № 11a-464 2007 р. Головуючий
у 1 інстанції: Кавацюк В.І.
ст. 146 ч.2 КК Доповідач:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15"
травня 2007 року Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

Головуючого Леона
О.І.

Суддів Брух
Б.І., Яременка О.Д.,

з участю
прокурора Романика
Р.В., засуджених ОСОБА_1,

ОСОБА_2,
ОСОБА_3, та їхніх захисників - відповідно адвокатів ОСОБА_5 ОСОБА_6, ОСОБА_7

розглянула
у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальну справу за апеляціями
прокурора Романика Р.В., який брав участь у розгляді справи, та потерпілої
ОСОБА_4 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 25 грудня 2006
року, -

встановила:

Цим вироком:

ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, уродженця м. Львова,
українця, гр. України, з вищою освітою, працюючого на посаді менеджера в ТОВ „MM Захід -
Інвест", неодруженого, військовозобов'язаного, на військовому обліку
перебуває в Шевченківсько-Личаківському об'єднаному військкоматі м. Львова, не
судимого, зареєстрованого і проживаючого за адресою АДРЕСА_7, ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження, уродженця м. Львова, українця, гр. України, з
неповною вищою освітою, непрацюючого, одруженого, військовозобов'язаного, на
військовому обліку перебуває в
Франківському

райвійськкоматі
м. Львова, не
судимого, зареєстрованого і проживаючого за адресою -АДРЕСА_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 року народження, уродженця м.
Львова, українця, гр. України, з середньою освітою, працюючого різноробочим в ЗAT
„БаДМ", неодруженого, немаючого судимості, проживаючого за адресою -
АДРЕСА_3

всіх трьох
засуджено за ст.146 ч.2 КК України до позбавлення волі:

·
ОСОБА_1 - строком на 2 роки 6 місяців;

·
ОСОБА_2 - строком на 1 рік 6 місяців;

·
ОСОБА_3 - строком на 1 рік 6 місяців.

Цим же вироком ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 за обвинуваченням у вчиненні
злочинів, передбачених ст.ст. 255 ч.1, 147 ч.2, 186 ч.5 КК України, виправдано
в зв'язку з відсутністю в їх діях складу даних злочинів.

Цим же вироком ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 за обвинуваченням у вчиненні
злочину, передбаченого ст.358 ч.3 КК України, виправдано в зв'язку з
недоведеністю їх участі у вчиненні даного злочину.

Запобіжний захід ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 залишено без зміни - взяття під
варту.

Строк відбування покарання кожному із засуджених обчислюється з 23 березня
2006 року.

Доля
речових доказів вирішена відповідно до вимог закону.

Судові витрати по справі в сумі 2815 грн. 33 коп. покладено на засуджених
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3

Згідно з вироком суду ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 визнано винними та
засуджено за вчинення злочину за наступних обставин.

ОСОБА_1, маючи умисел
на викрадення людини
та незаконне позбавлення волі
з корисливих мотивів,
за попередньою змовою
з іншим співучасником злочину, матеріали щодо
якого органом досудового слідстві
виділені в окреме
провадження, а також
за попередньою змовою" та в групі з ОСОБА_2 і ОСОБА_3, 16 березня
2006 року приблизно о 11.00 год., знаходячись поблизу будинку АДРЕСА_4, вчинили
викрадення потерпілої ОСОБА_4 та
незаконно позбавили її волі в проміжок часу з моменту викрадення до часу її
звільнення працівниками міліції 23 березня 2006 року приблизно о 18.00 год.

Для цього ОСОБА_1 приблизно в кінці лютого - на початку березня 2006 року
вступив в попередню змову з іншим співучасником злочину на викрадення і
незаконне позбавлення волі ОСОБА_4,
яка проживає в квартирі АДРЕСА_4. Приблизно 14-15 березня 2006 він
домовився зі своїм товаришем ОСОБА_2 про те, що останній допоможе йому скоїти
такий злочин, а також попросив його підшукати транспортний засіб, який
необхідно було використати для викрадення потерпілої ОСОБА_4 Крім цього,
ввечері 15 березня 2006 року ОСОБА_1 домовився про участь у скоєнні такого
злочину з ОСОБА_3, з яким вони товаришують зі шкільних років. Відповідно до
досягнутої домовленості ОСОБА_2 взяв автомобіль марки „ЗАЗ-1102", д.р.н.
НОМЕР_1, який належить його діду ОСОБА_8, спеціально затемнивши вікна салону,
щоб не бути поміченими сторонніми особами при перевезенні ОСОБА_4 після її
викрадення, та з метою полегшення викрадення останньої та посадки її в салон
автомобіля, зняв переднє сидіння пасажира, оскільки даний транспортний засіб є
двохдверним.

16 березня 2006 року близько 7.30 год. ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, діючи
за попередньою домовленістю між собою, зустрілися в обумовленому місці по вул.
Дж. Вашингтона в м. Львові. На дану зустріч ОСОБА_2 прибув на автомобілі
„ЗАЗ-1102", д.р.н. НОМЕР_1, на якому з метою уникнення викриття у
вчиненому злочині спеціально замінив реєстраційний номерний знак.

Знаходячись біля будинку АДРЕСА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 стали
очікувати потерпілу ОСОБА_4 Коли остання проходила неподалік від них, ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, вибравши сприятливий момент, із застосуванням насильства, яке не було
небезпечним для життя і здоров'я потерпілої, проти її волі, заштовхали
потерпілу ОСОБА_4 в салон вищезгаданого автомобіля, на якому в подальшому
направились в район вул. Г.Мазепи в м. Львові. Протримавши потерпілу ОСОБА_4 в
салоні вказаного автомобіля декілька годин, ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ввечері
16 березня 2006 року завели її в винайняту ОСОБА_1 того ж дня квартиру
АДРЕСА_5, в якій всупереч волі ОСОБА_4, незаконно утримували її впродовж семи
днів, позбавивши можливості вільно на свій розсуд пересуватись та вийти з
даного помешкання. 23 березня 2006 року приблизно о 18.00 год. завдяки
оперативним заходам працівників ОБШМР „Беркут" УМВСУ у Львівській області
ОСОБА_4 була звільнена, а ОСОБА_2 та ОСОБА_1, які в цей момент знаходились в
квартирі АДРЕСА_5, затримані, в подальшому того ж дня був також затриманий
підсудний ОСОБА_3

Вироком ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 за обвинуваченням у вчиненні злочинів,
передбачених ст.ст. 255 ч.1, 147 ч.2, 186 ч.5 КК України, виправдано в зв'язку
з відсутністю в їх діях складу даних злочинів

Також вироком ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 за обвинуваченням у
вчиненні злочину, передбаченого ст.358 ч.3 КК України, виправдано в зв'язку з
недоведеністю їх участі у вчиненні даного злочину. На вирок подано апеляції
прокурором та потерпілою. Прокурор в своїй апеляції вказує, що слідством
встановлено, що ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 вчинили злочини, передбачені ст.ст.
255 ч.1, 146 ч,3, 147 ч.2, 186 ч.5, 358 ч.3 КК України, а суд дав невірну
кваліфікацію їхнім діям та призначив їм покарання, яке не відповідає тяжкості
вчинених злочинів.

При цьому суд, як зазначено в апеляції прокурора, безпідставно виправдав
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 за ст.ст. 255 ч.1, 147 ч.2, 186 ч.5 КК України за
відсутністю в діях складу даних злочинів, а за ст. 358 ч.3 КК України в зв'язку
з недоведенням їх участі у вчиненні цього злочину.

Суд також безпідставно виключив з обвинувачення засуджених за ст. 146 КК
України кваліфікуючу ознаку цієї статті - вчинення злочину організованою
групою. При цьому суд не взяв до уваги зібрані в ході досудового слідства дані
про наявність в діях ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 єдиного умислу, спрямованого на
реалізацію заздалегідь узгодженого плану злочинних дій з розподілом ролей,
тобто про вчинення ними злочину в складі організованої групи.

На підставі викладеного прокурор просить вирок скасувати у зв'язку з
неправильним застосуванням судом кримінального закону та невідповідністю
призначеного засудженим покарання тяжкості злочину, а справу повернути на новий
судовий розгляд в суд першої інстанції.

Потерпіла ОСОБА_4 в апеляції вказує, що суд першої інстанції, постановляючи
вирок, взяв до уваги лише суперечливі покази підсудних в судовому засіданні і
не взяв до уваги покази ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на досудовому слідстві.

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 провели підготовку до вчинення злочину згідно
попередньо розробленого плану і розподілу ролей.

Далі потерпіла зазначає, що суд першої інстанції необгрунтовано виключив із
обвинувачення засуджених таку кваліфікуючу ознаку, як незаконне позбавлення
волі, здійснене протягом тривалого часу та безпідставно виправдав всіх трьох за
ст.186 ч.5 КК України.

Також суд, призначаючи засудженим покарання, не врахував характер і
тяжкість вчинених злочинів та шкідливі наслідки.

На підставі цього потерпіла вважає, що висновки суду, викладені у вироку,
не відповідають фактичним обставинам справи, а призначене засудженим покарання
не відповідає тяжкості злочину та особам засуджених, а тому просить вирок
скасувати, а справу повернути на новий судовий розгляд в суд першої інстанції.

Заслухавши доповідача, пояснення прокурора на підтримання поданих ним та
потерпілою ОСОБА_4 апеляцій, міркування всіх засуджених та їхніх захисників,
які вважали необхідним відновити апелянтам в задоволенні

їхніх
апеляційних вимог та залишити вирок суду першої інстанції без зміни,
розглянувши матеріали справи та доводи апеляцій, колегія суддів вважає, що
апеляції прокурора та потерпілої задоволенню не підлягають, виходячи із
наступного.

Твердження прокурора про те, що слідством встановлено, що ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 вчинили злочини, передбачені ст.255 ч.1, 146 ч.3, 147 ч.2, 358 ч.3 КК
України та твердження прокурора і потерпілої ОСОБА_4 про доведеність слідством
вини ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 186 ч.5 КК
України, не відповідають матеріалам кримінальної справи, дослідженим судом
першої інстанції в судовому засіданні.

Як видно із матеріалів судового засідання суд першої інстанції дослідив всі
зібрані органом досудового слідства докази по справі: покази підсудних ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, потерпілої ОСОБА_4,
свідків, заключения експертиз,
письмові докази, документи, належним чином їх оцінив і прийшов до правильного
висновку про вину ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 тільки у вчиненні злочину,
передбаченому ст.146 ч.2 КК України.

При цьому суд правильно виходив із наступних вимог кримінального закону.

Відповідно до змісту ч.4 ст. 28 КК України злочинною організацією
визнається стійке ієрархічне об'єднання трьох і більше осіб, члени якого або
структурні частини якого за попередньою змовою зорганізувалися для спільної
діяльності. Метою такої діяльності є безпосереднє вчинення самими членами
об'єднання тяжких або особливо тяжких злочинів

учасниками цієї організації, керівництво чи
координація злочинної
діяльності інших осіб,
забезпечення функціонування як
самої злочинної організації, так і інших злочинних груп.

Статтею 255 цього ж Кодексу передбачено кримінальну відповідальність за
створення злочинної організації з метою вчинення тяжкого чи особливо тяжкого
злочину, а також керівництво такою організацією або участь в ній, або участь у
злочинах, вчинюваних такою організацією тощо.

Однак зібрані органом досудового слідства та наявні в матеріалах
кримінальної справи докази, не дали суду достатніх підстав зробити об'єктивний
висновок про те, що ОСОБА_1 разом з ОСОБА_9 створив злочинну організацію з
метою вчинення особливо тяжкого злочину, а також здійснював керівництво такою
організацією, приймав участь у ній та участь у злочинах, вчинюваних такою
організацією, а ОСОБА_2 і ОСОБА_3 приймали участь в злочинній організації,
створеній з метою вчинення особливо тяжкого злочину, та участь у злочинах,
вчинюваних такою організацією.

Суд першої інстанції на підставі досліджених ним доказів аргументовано
зазначив у вироку, що висновок органу досудового слідства про
створення вищевказаної злочинної
організації, був лише

висунутою в ході
досудового слідства версією, яка в подальшому не була підтверджена належними і
зібраними з додержанням вимог кримінально-процесуального закону доказами.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції мотивовано виправдав ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 за ст.255 ч.1 КК України за відсутністю в їхніх діях складу
цього злочину.

Виправдавши ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 за ст.255 ч.1 КК України, суд першої
інстанції правильно кваліфікував їхні дії за ст. 146 ч.2 КК України, оскільки
вони не організованою групою, а за попередньою змовою групою осіб з корисливих
мотивів вчинили викрадення ОСОБА_4 і незаконне позбавлення її волі.

При цьому суд, всупереч твердженню потерпілої ОСОБА_4 правильно виключив із
пред'явленого ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 обвинувачення за ст. 146 КК України
таку кваліфікуючу ознаку цієї статті як незаконне позбавлення волі, здійснене
протягом тривалого часу, оскільки це є оціночною ознакою а з урахуванням місця,
де утримувалась потерпіла ОСОБА_4,
способу та умов її утримання, позбавлення волі протягом семи діб не може
бути визнане таким, що здійснене протягом тривалого часу.

Органом досудового слідства ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було пред'явлено
обвинувачення і у вчиненні злочинів передбачених ст.ст. 147 ч.2, 186 ч.5, 358
ч.3 КК України. Зокрема, їм пред'явлено обвинувачення в тому, що викравши 16
березня 2006 року о 11.00 год.
потерпілу ОСОБА_4 і утримувавши її до 18.00 год. 23 березня 2006 року в квартирі АДРЕСА_5, вони
організованою групою вчинили захоплення та тримання цієї потерпілої як
заручника з метою спонукання родичів ОСОБА_4 до передачі їм 10000 доларів США в
якості винагороди за її звільнення, тобто злочин, передбачений ст. 147 ч.2 КК
України, а також в тому, що після вчинення викрадення та захоплення ОСОБА_4
вони в складі злочинної організації, створеної ОСОБА_9, знаходячись в салоні
автомобіля „ЗАЗ-1102", який належить ОСОБА_8., відкрито викрали в ОСОБА_4
мобільний телефон „Самсунг SGH-E600,, вартістю 1300 грн. та скретч картку вартістю 50
грн., а всього відкрито заволоділи майном потерпілої ОСОБА_4 на загальну суму
1350 грн., чим вчинили злочин, передбачений ст. 186 ч.5 КК України, їм також
пред'явлено обвинувачення в тому, що вони, продовжуючи свою злочинну діяльність
в складі злочинної організації, за попередньою домовленістю та в групі між
собою і ОСОБА_9, матеріали щодо якого органом досудового слідства виділено в
окреме провадження, діючи за детально розробленим планом викрадення ОСОБА_4,
розподіливши ролі між собою та з метою реалізації цього плану, 01 березня 2006
року спеціально придбали автомобіль „NYSA 522", р.н.
НОМЕР_2, 1987 року випуску, оформили 01 березня 2006 року довіреність на
ОСОБА_2, умисно вказавши в цьому документі завідомо неправдиві дані щодо
прізвища та домашньої
адреси уповноваженого ОСОБА_2
-

„ОСОБА_2,
проживаючий в АДРЕСА_6", щоб в подальшому через вказаний транспортний
засіб не бути викритими працівниками правоохоронних органів у вчиненому
злочині. Відтак протягом лютого-березня 2006 року ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2, за
попередньою домовленістю та в групі з ОСОБА_9 і ОСОБА_3, керував в м. Львові
вищевказаним автомобілем, використовуючи завідомо підроблений документ -
довіреність від 01.03.2006 року на ОСОБА_2 В один з днів в період з 13 по 14
березня 2006 року ОСОБА_1 разом з ОСОБА_2, за попередньою домовленістю та в
групі з ОСОБА_9 і ОСОБА_3, на цьому ж автомобілі з використанням вищевказаної
завідомо підробленої довіреності під'їхали до будинку № 5 на вул. Дж.
Вашингтона в м. Львові, в якому проживає потерпіла ОСОБА_4, де 16 березня 2006
року вчинили її захоплення і викрадення, скоївши такими діями використання
завідомо підробленого документа, тобто злочин, передбачений ст. 358 ч.3 КК
України.

Дослідивши в судовому засіданні докази, зібрані органом досудового слідства
на підтвердження вини ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вчиненні цих злочинів, суд
першої інстанції дійшов правильного висновку, що таких доказів не здобуто.

Суд правильно вказав у вироку, що досудовим слідством не здобуто безспірних
і об'єктивних доказів того, що метою викрадення 16 березня 2006 року потерпілої
ОСОБА_4 та її тримання в квартирі АДРЕСА_5 було отримання з боку ОСОБА_1,
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, як умови звільнення потерпілої, винагороди від її батька
ОСОБА_10 в розмірі 10000 доларів США.

В ході досудового та судового слідства підсудні ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3
заперечили свою винуватість у вчиненні такого злочину та пояснювали, що ні
самої потерпілої, ні її батька, ні інших родичів потерпілої вони раніше не
знали та в них не було наміру спонукати ОСОБА_10 до передачі їм вищевказаної
суми валютних коштів в якості винагороди за звільнення його дочки.

Допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_4 ствердила, що зразу ж після
її викрадення і перебування в автомобілі „Таврія", а також кожного дня
свого перебування в квартирі АДРЕСА_5 вона пропонувала підсудним грошову
винагороду за своє звільнення, однак останні від цього відмовлялись, пояснюючи,
що жодних грошей їм не потрібно.

З показань свідка ОСОБА_10 вбачається, що за весь період утримання дочки з
16 по 23 березня 2006 року до нього також ніхто ні з засуджених, ні з боку
будь-яких інших осіб не звертався з пропозиціями щодо виплати грошових коштів,
як умови знайдення чи звільнення його дочки ОСОБА_4

Наявність у ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мети на отримання грошової
винагороди в ОСОБА_10 за звільнення його

дочки ОСОБА_4 не
підтверджують також і інші докази, які зібрані органом досудового слідства і на
які він зіслався пред'являючи ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 обвинувачення за цією
статтею КК України.

Виходячи з наведеного вище, суд першої інстанції обгрунтовано виправдав
ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого
ст. 147 ч.2 КК України за відсутністю в їхніх діях складу цього злочину.

Що стосується незгоди апелянтів з рішенням суду щодо виправдання ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ст.186 ч.5
КК України, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив це
мотивовано, на підставі зібраних органом досудового слідства доказів, які були
досліджені в судовому засіданні.

Під час досудового слідства і в судовому засіданні було встановлено, що 16
березня 2006 року після викрадення ОСОБА_4 в неї в кишені задзвонив її
мобільний телефон „Самсунг SGH-E600,, вартістю 1300 грн., в якому знаходилась скретч
картка вартістю 50 грн. Вказаний телефон відразу ж був забраний в неї ОСОБА_3 і
переданий ОСОБА_1, а останній в подальшому вказаний телефон викинув.

Ці обставини підтверджуються показаннями потерпілої ОСОБА_4 та їх не заперечували
в судовому засіданні також ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3

За змістом ст. 186 КК України, яка передбачає кримінальну відповідальність
за відкрите викрадення чужого майна, обов'язковою умовою такого складу злочину
є наявність у винної особи прямого умислу на протиправне заволодіння чужим
майном і корисливого мотиву, який полягає в прагненні винної особи протиправно
обернути чуже майно на свою чи іншої особи користь.

Як вбачається з показань ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 жодної змови на
відкрите заволодіння мобільним телефоном потерпілої ОСОБА_4 в них не було, вони
не мали наміру обернути його в свою чи іншої особи користь та вказаний телефон
був відібраний в потерпілої ОСОБА_4 лише з метою, щоб остання не могла ним
скористатись та повідомити про своє викрадення чи місце перебування. Вказаний
телефон в подальшому був викинутий ОСОБА_1

За таких обставин суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що
фактично дії по відібранню мобільного телефону в потерпілої ОСОБА_4 були
способом, спрямованим на закінчення злочину по незаконному позбавленню її волі.

Тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано виправдав
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 за обвинуваченням у вчинені злочину, передбаченого
ст. 186 ч.5 КК України за відсутністю в їхніх діях складу цього злочину.

На думку колегії
суддів суд першої інстанції мотивовано виправдав ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 і за
обвинуваченням по ст. 358 ч.3 КК України

Відповідно до ч.3 ст.358 КК України використання завідомо підробленого
документу може, зокрема, полягати в пред'явленні такого документу іншим особам,
видаючи підроблений документ за справжній.

Пред'явлене органом досудового слідства ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3
обвинувачення за цією статтею КК України, як це видно із матеріалів кримінальної
справи, є неконкретним.

Ні в постанові про притягнення в якості обвинувачених, ні в обвинувальному
висновку не зазначено, що ОСОБА_1, ОСОБА_2 чи ОСОБА_3 в якийсь конкретний час
та місці пред'являли чи подавали будь-якій іншій особі довіреність, в якій
відомості щодо ОСОБА_2 були вказані як "ОСОБА_2, проживаючий в
АДРЕСА_6".

В матеріалах справи також відсутні докази про фактичне використання цієї
довіреності.

Жодних доказів про вчинення цього злочину ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 також
не було здобуто судом і в судовому засіданні.

Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність
участі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 у вчинені даного злочину.

На підставі викладеного Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції,
всупереч доводам апелянтів, належним чином оцінив зібрані по справі докази в їх
сукупності, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, суд
правильно застосував кримінальний закон.

Крім того, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції
при призначені ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 покарання належним чином врахував
характер і тяжкість вчиненого ними злочину, його наслідки, а тому правильно
визначив їм покарання у виді позбавлення кожного із них волі. Призначене
засудженим покарання відповідає ступеню тяжкості вчиненого ними злочину та
їхнім особам і за своїм видом і розміром є справедливим.

На підставі викладеного Колегія суддів приходить до висновку, що підстав
для задоволення апеляцій обидвох апелянтів не вбачається, а тому відмовляє їм в
їх задоволенні.

При вирішені питання про стягнення з засуджених ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3
судових витрат:

1035 грн. 65 коп. в користь НДЕКЦ при УМВС України у Львівській області та
1779 грн. 68 коп. в користь
Львівського НДІ судових експертиз за проведення дактилоскопічних і
криміналістичних експертиз суд, в порушення ст. 93 КПК України, припустився
помилки, вказавши, що ці суми необхідно стягнути з засуджених солідарно.

Відповідно до ст. 93 КПК
України судові витрати за проведення експертиз покладаються на засуджених в
дольовому порядку.

Тому колегія суддів вважає необхідним змінити вирок в частині стягнення з
засуджених судових витрат і з врахуванням ступеню вини кожного із них та
майнового стану стягнути ці витрати наступним чином:

а) в користь НДЕКЦ при УМВС
України у Львівській області:

· з
ОСОБА_1 - 435 грн. 65 коп.

· з
ОСОБА_2 - 300 грн.

· з
ОСОБА_3 - 300 грн.

б) в користь Львівського НДІ
судових експертиз:

· з
ОСОБА_1 - 779 грн. 68 коп.

· з
ОСОБА_2 - 500 грн.

· з
ОСОБА_3 - 500 грн.

Керуючись
ст.ст. 362, 366 КПК України колегія суддів

ухвалила:

Апеляції прокурора Романика Р.В. та потерпілої ОСОБА_4 залишити без
задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 25 грудня 2006 року
відносно ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 в порядку ст. 365 КПК України, в частині
стягнення з засуджених судових витрат,
змінити.

Стягнути
з засуджених судові витрати за проведення експертиз:

а) в користь НДЕКЦ при УМВС
України у Львівській області:

· з
ОСОБА_1 - 435 грн. 65 коп.

· з ОСОБА_2
- 300 грн.

· з
ОСОБА_3 - 300 грн.

б) в користь Львівського НДІ
судових експертиз:

· з
ОСОБА_1 - 779 грн. 68 коп.

· з
ОСОБА_2 - 500 грн.

· з
ОСОБА_3 - 500 грн.

В решті
цей вирок залишити без зміни.