В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Справа № 348/476/15-к
Провадження № 1-кп/348/74/15

24 березня 2015 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

у складі: головуючого судді - ОСОБА_1 ,

секретаря - ОСОБА_2 ,

з участю: прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 0000037про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , з повною загальною середньою освітою, не працює, на час вчинення злочину солдата-військовослужбовця (стрільця - помічника гранатометника) за призовом під час мобілізації до військової частини- польова пошта НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 батальйону територіальної оборони Збройних Сил України ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 , не одруженого, на утриманні немає нікого, не судимого, громадянина України, у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.402 КК України , -

В С Т А Н О В И В:
Відповідно до обвинувального акту від 26.02.2015 року під час досудового розслідуванням встановлено, що 17.05.2014 року ОСОБА_4 призваний ІНФОРМАЦІЯ_3 на військову службу за мобілізацією на особливий період.

Згідно наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 №9 від 17.05.2014 року ОСОБА_4 призначено на посаду стрільця - помічника гранатометника відділення охорони взводу охорони роти охорони 5 батальйону територіальної оборони у військовому званні солдат.

У відповідності до ст. 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Згідно з вимогами ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України Про оборону України, ч. 1 ст. 1 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, солдат ОСОБА_4 , згідно з вимогами ст.ст. 9, 11, 16, 28, 30, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. З, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим та виявляти повагу до командирів (начальників), беззастережно, неухильно точно та у встановлений строк виконувати їх накази, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки, додержуватися вимог військових статутів, дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, поводитися з гідністю й честю, не допускали самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Відповідно до вимог ст.ст. 28, 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих, наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення та віддавати накази, забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України. Командир (начальник) має право віддавати підлеглому накази, а підлеглий зобов`язаний їх виконати сумлінно, точно та у встановлений строк.

Разом з тим, солдат ОСОБА_4 у порушення вимог вищевказаного законодавства, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, посягаючи на встановлений порядок підлеглості та військової честі, порушуючи військову дисципліну, з мотивів хибно зрозумілих інтересів служби, відкрито відмовився виконувати наказ командира (начальника) за наступних обставин.

Так, розпорядженнями т.в.о. начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 27.08. 2014 року № 300/1/дск/ НОМЕР_3 та командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 28.08.2014 року № 116/2/1/0451 військовослужбовцям за призовом під час мобілізації на особливий період військової частини - польова пошта НОМЕР_1 надало короткострокову відпустку із визначеною датою повернення у частину -5.09.2014 року для продовження несення обов`язків військової служби, а також вказано про необхідність вибуття особового складу батальйону того ж дня до 233 Рівненського загальновійськового полігону оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_4 ( АДРЕСА_3 ) для проведення заходів із відновлення боєздатності зазначеного підрозділу.

5.09.2014 року близько 11 год. 00 хв. т.в.о. командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 майор ОСОБА_5 провів шикування особового складу батальйону на плацу військової частини за адресою: АДРЕСА_2 , де оголосив військовослужбовцям 5 батальйону територіальної оборони Збройних Сил України, у тому числі солдату ОСОБА_4 наказ щодо негайного вибуття особового складу військової частини польова пошта НОМЕР_1 до НОМЕР_4 Рівненського загальновійськового полігону для проведення заходів із відновлення боєздатності батальйону.

Проте, солдат ОСОБА_4 будучи присутнім на зазначеному шикуванні 5.09.2014 року без поважних причин до 233 Рівненського загальновійськового полігону не вибув.

Таким чином, військовослужбовець за призовом під час мобілізації на особливий період стрілець-помічник гранатометника відділення охорони взводу охорони роти охорони НОМЕР_2 батальйону територіальної оборони (військова частина польова пошта НОМЕР_1 ), солдат ОСОБА_4 5.09.2014 року близько 11 год. 00 хв. на плацу військової частини польова пошта НОМЕР_1 у військовому містечку № НОМЕР_5 АДРЕСА_2 , всупереч вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України Про оборону України, ч. 1 ст. 1 Закону України, Про військовий обов`язок і військову службу, ст.ст. 9, 11, 16, 28, 30, 127,128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. З, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, умисно, посягаючи на встановлений порядок підлеглості та військової честі, порушуючи військову дисципліну, відчуваючи свою безкарність, знаючи, що наказ т.в.о. командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 майора ОСОБА_5 по переміщенню особового складу батальйону до НОМЕР_4 Рівненського загальновійськового полігону оперативного командування ІНФОРМАЦІЯ_4 , тобто із АДРЕСА_2 до смт. Нова Любомирка Рівненської області, для проведення заходів із відновлення боєздатності підрозділу, зобов`язаний виконати сумлінно, точно та у встановлений строк, будучи із цим наказом ознайомлений, відкрито, в усній категоричній формі, відмовився виконувати вказаний вище наказ командира (начальника) та 5.09.2014 року без поважних причин до 233 Рівненського загальновійськового полігону не вибув, чим вчинив відкриту відмову виконати наказ начальника (непокору), тобто злочин, передбачений ч. 1 ст. 402 КК України.

Під час досудового розслідування між прокурором та підозрюваним ОСОБА_4 , 26.02.2015 року укладено угоду про визнання винуватості. Така угода відповідає вимогам ст.ст. 469, 472 КПК України. Угода про визнання винуватості містить положення про те, що сторони визнають правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ч.1 ст.402 КК України, підозрюваний ОСОБА_4 беззастережно визнає свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.402 КК України, погоджують вид і розмір покарання у виді одного року позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_4 звільнити від відбування покарання, із встановленням іспитового строку тривалість якого, з урахуванням вимог ч.4 ст. 75 КК України, буде визначена судом.

Сторони розуміють наслідки невиконання угоди про визнання винуватості, передбачені положеннями ст.476 КПК України, зокрема те, що у разі невиконання угоди про визнання винуватості, прокурор, який затвердив кожну угоду, має право звернутися до суду з клопотанням про скасування вироку. Умисне невиконання угоди є підставою для притягнення особи до відповідальності, встановленої законом.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у висунутому йому обвинуваченні визнав повністю, у вчиненому щиро розкаявся, а також ствердив про добровільність укладення угоди про визнання винуватості між ним та прокурором, просив дану угоду затвердити і призначити йому узгоджену міру покарання. Наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості йому зрозумілі.

Прокурор в судовому засіданні просив затвердити угоду про визнання винуватості і призначити обвинуваченому узгоджену міру покарання у виді одного року позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_4 звільнити від відбування покарання, із встановленням іспитового строку тривалість якого визначить суд.

У відповідності до ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, навчання та роботи, без дозволу кримінально- виконавчої інспекції не виїжджати за кордон, періодично з`являтись для реєстрації.

Прокурор також підтвердив, що угода з обвинуваченим ОСОБА_4 укладена добровільно.

Заслухавши думку учасників судового провадження про можливість затвердження угоди, суд приходить до висновку, що угоду про визнання винуватості слід затвердити і призначити обвинуваченому узгоджену сторонами угоди міру покарання, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 4 ст.469 КПК України, угода про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.

ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.402 КК України. Вказаний злочин, відповідно до ст.12 КК України відноситься до злочинів середньої тяжкості.

Зміст угоди про визнання винуватості відповідає вимогам ст. 472 КПК України. Підстави для відмови у затвердженні угоди про визнання винуватості, передбачені положеннями ч. 7 ст.474 КПК України, відсутні.

Судом з`ясовано, що обвинувачений цілком розуміє права, наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, характер обвинувачення, вид покарання та інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом, визначені положеннями ст.ст. 473, 474 КПК України.

Поясненнями сторін угоди встановлено, що вони уклали угоду про визнання винуватості добровільно, ОСОБА_4 беззастережно визнав свою вину у вчиненнні злочину, передбаченого ч. 1 ст.402 КК України, в обсязі підозри та дав згоду на застосування до нього узгодженого виду та розміру покарання, а також інших заходів у разі затвердження угоди, заявивши, що здатний реально виконати взяті на себе, відповідно до угоди зобов`язання.

Судом встановлено, що умови угоди про визнання винуватості відповідають вимогам КПК України та на їх основі може бути ухвалений вирок, оскільки умови угоди не порушують прав, свобод та інтересів сторін, укладення угоди було добровільним, очевидна можливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань, є фактичні підстави для визнання винуватості обвинуваченого ОСОБА_4 . Крім того, суд бере до уваги той факт, що узгоджені сторонами вид і міра покарання є відповідними ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особи обвинуваченого, який у вчиненому щиро кається.

Враховуючи особу винного та обставини вчинення злочину, суд приходить до висновку, що іспитовий строк обвинуваченому ОСОБА_4 слід встановити 1 рік.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.314, 368, 370, 473- 475 КПК України, суд, -

З А С У Д И В :
Затвердити угоду про визнання винуватості від 26 лютого 2015 року, укладену між старшим прокурором військової прокуратури Івано-Франківського гарнізону ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 .

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 402 КК України, та призначити йому узгоджене сторонами покарання у виді 1(одного) року позбавлення волі.

Застосувати до ОСОБА_4 ст. 75 КК України і звільнити його від відбування призначеного покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік.

Згідно ст. 76 КК України на засудженого ОСОБА_4 під час іспитового строку слід покласти такі обов`язки:

-повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання, навчання та роботи;

-не виїжджати за кордон без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції;

-періодично з`являтися для реєстрації в органи кримінально - виконавчої інспекції.

Запобіжний захід ОСОБА_4 - не обирався.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Івано-Франківської області через Надвірнянський районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1