АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11/774/60/15 Справа № 195/678/14-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 травня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду Дніпропетровської області
складі головуючого- судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю прокурора- ОСОБА_5
потерпілого- ОСОБА_6
захисників- адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8
засудженого- ОСОБА_10
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську кримінальну справу за апеляціями прокурора, який приймав участь в суді першої інстанції- ОСОБА_11 , потерпілого ОСОБА_6 , засудженого ОСОБА_10 , захисника- адвоката ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_10 на вирок Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 04 березня 2015 року стосовно:
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Новопольне Криворізького району Дніпропетровської області, громадянина України, раніше не судимого в силу ст.89 КК України,-
засудженого за ч.1 ст.121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років,-
В С Т А Н О В И Л А:
Даним вироком ОСОБА_10 засуджено за те, що він, 30 вересня 2006 року, приблизно о 21 годині діючи із корисливих мотивів за грошове винагородження маючи при собі ніж, прибув до будинку АДРЕСА_1 та де став очікувати потерпілого ОСОБА_6 .
У той же день, тобто 30 вересня 2006 року приблизно о 21 годині 30 хвилин знаходячись біля вищевказаного будинку засуджений побачив потерпілого, який під`їхав на автомобілі марки «Мазда 121», державний номерний знак НОМЕР_1 та підійшовши до нього умисно наніс ножем не менше шести ударів, по рукам, ногам, тілу та обличчю потерпілого, чим заподіяв потерпілому тілесні ушкодження, в тому числі рубець на обличчі, який відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, що призвели до невиправного спотворення обличчя, після чого ОСОБА_10 з місця скоєння злочину зник.
В апеляції /а.с.111-113 т.11/ засуджений ОСОБА_10 просить скасувати вирок Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 04 березня 2015 року та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції. В обґрунтування своєї скарги апелянт вказує: 1) відповідно до судово-медичної експертизи № 250 слідує, що характер рубця на обличчі потерпілого є невиправним, так як для його усунення необхідно оперативне втручання, посилання прокурора на вищевказаний висновок експерта, що призвело у потерпілого до непоправного знівечення обличчя, не можна на його думку визнати обґрунтованим, оскільки відповідно до Пленуму Верховного Суду України у п.27) постанови № 2 від 07 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи»- визначення наявності знівечення обличчя є компетенцією суду; 2) не врахуванням судом при призначенні покарання вимог, передбачених ст.66 КК України- сімейний стан, стан здоров`я, щиросердне каяття, допомога слідству в розкритті злочину.
В апеляції /а.с.114-116 т.11/ захисник- адвокат ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_10 просить вирок Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 04 березня 2015 року змінити, а саме перекваліфікувати дії останнього з ч.1 ст.121 КК України на ч.2 ст.125 КК України та звільнити засудженого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. В своїх доводах сторона захисту вказує, що судом першої інстанції не була відображена об`єктивна сторона злочину, як судом так і органами досудового розслідування дійшли хибного висновку, що рубець, який був виявлений на обличчі у потерпілого відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, які призвели до невиправного спотворення обличчя, оскільки дане твердження було побудовано виключно на умовиводі самого слідчого та суду, однак не підтверджено матеріалами кримінальної справи. Крім того апелянт вказує, що суд розглядаючи дану справу вказує потерпілого ОСОБА_6 , як депутата, то тоді на його думку з самого початку кримінальна справа повинна була розслідуватися прокуратурою, а не міліцією- тобто з вищевикладеного сторона захисту вбачає, що як і слідство так і вирок суду вважається незаконними. Також захисник звертає увагу, що запис в вступній частині вироку суду стосовно працевлаштування засудженого не відповідає дійсності- оскільки ОСОБА_10 офіційно працевлаштований, чим підтверджується довідкою, яка знаходиться в матеріалах справи.
В апеляції /а.с.123-126 т.11/ потерпілий ОСОБА_6 просить вирок Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 04 березня 2015 року- скасувати; справу повернути на додаткове розслідування прокурору; забов`язати представників обвинувачення виконати вимоги Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 червня 2013 року та 08 травня 2012 року. В своє обґрунтування потерпілий зазначає, що суд першої інстанції неналежним чином перевірив вірність кваліфікації складу злочину, в остаточному рішенні, судом не було вказано мотив злочину, внаслідок чого дії були кваліфіковані не вірно, оскільки даний злочин відносно нього був скоєний у період його знаходження на посаді депутата. Тобто з вищезазначеного потерпілий вказує, що як і судом, так і органами досудового розслідування були порушенні вимога законодавства, внаслідок чого було винесено незаконне рішення.
В апеляції /а.с.129-130 т.11/ прокурор, не оспорюючи кваліфікацію дій та фактичних обставин по справі, просить вирок суду першої інстанції змінити- вказавши у резолютивній частині рішенні суду судові витрати по даній кримінальній справі, оскільки на його думку, суд порушив вимоги ч.1 ст.336 КПК України (в редакції 160 року).
Заслухавши суддю-доповідача, засудженого та його захисників, які підтримали свої апеляційні скарги, обґрунтувавши їх доводами, викладеними в своїх апеляціях, прохали апеляцію потерпілого залишити без задоволення, прокурора, яка підтримала апеляційні вимоги прокурора, приймавшого участь у розгляді справи судом першої інстанції, а апеляції сторони захисту та потерпілого прохала залишити без задоволення, потерпілого, який підтримав свою апеляційну скаргу, обґрунтувавши останню доводами, викладеними в апеляції, прохав залишити апеляційні скарги сторони захисту без задоволення, перевіривши доводи апеляцій та матеріали кримінальної справи колегія суддів приходить до наступного висновку.
Так відповідно до вимог ст.132 КПК України (тут та далі в редакції КПК України 1960 року) у постанові про притягнення як обвинуваченого повинно бути зазначено в тому числі злочин. У вчиненні якого обвинувачується дана особа, час, місце, та інші обставини вчинення злочину, наскільки вони відомі слідчому, і стаття кримінального закону, якою передбачений цей злочин.
Як витікає з положень ч.4 ст.223 КПК України в резолютивній частині обвинувального висновку коротко викладається суть пред`явленого обвинувачення з зазначенням статті кримінального закону, яка передбачає даний злочин.
Згідно з положеннями п.6) ст.228 КПК України прокурор, одержавши від слідчого справу з обвинувальним висновком, зобов`язаний перевірити в тому числі, чи правильно кваліфіковані дії обвинуваченого за статтями кримінального закону, чи додержано вимог закону при складанні обвинувального висновку.
Відповідно до вимог п.2) ч.1 ст.324 КПК України постановляючи вирок, суд повинен вирішити також питання, чи має це діяння склад злочину і якою саме статтею кримінального закону він передбачений.
Вказані вище вимоги кримінально-процесуального закону як органом досудового розслідування та прокурором, так і судом першої інстанції були порушені.
Так обвинуваченому ОСОБА_10 органом досудового розслідування 17 липня 2012 року /а.с.146-149 т.7/ було пред`явлено обвинувачення в тому числі за те, що останній, діючи з корисних спонукань, за грошове винагородження, по вказівці невстановлених слідством осіб, маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , 30 вересня 2006 року, близько 21 години 30 хвилин, ножем наніс удари потерпілому, заподіявши потерпілому тяжкі тілесні ушкодження. Саме такі обставини скоєння злочину були викладені і в обвинувальному висновку, затвердженому Нікопольським міжрайонним прокурором 25 липня 2012 року /а.с.197, 208 т.7/.
Однак ні орган досудового розслідування при пред`явленні обвинувачення, ні прокурор, при затвердженні вказаного обвинувального висновку, не звернули уваги на те, що кваліфікація дій обвинуваченого по вказаному епізоду злочинної діяльності не відповідає викладеним фактичним обставинам, оскільки при фактичній вказівці в описовій частині постанови про притягнення в якості обвинуваченого та в мотивувальній частині обвинувального висновку на скоєння ОСОБА_10 умисного тяжкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_6 на замовлення, орган досудового розслідування кваліфікував дії обвинуваченого за ч.1 ст.121 КК України, тоді як діючим кримінальним Законом передбачена кваліфікація дій обвинуваченого за ч.2 ст.121 КК України. Про це вірно зазначає і потерпілий у своїй апеляційній скарзі, посилаючись при цьому на постанову прокурора про зміну обвинувачення в суді від 03 квітня 2013 року /а.с.83-86 т.8/, де кваліфікація дій обвинуваченого по епізоду від 30 вересня 2006 року змінилася з ч.1 ст.121 КК України на ч.2 ст.121 КК України, яка передбачає заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, скоєного на замовлення, на яку прокурор, який підтримував обвинувачення в суді першої інстанції при розгляді справи Томаківським районним судом Дніпропетровської області взагалі не звернув уваги і не скористався наданими йому правом, передбаченими ст.277 КПК України, для приведення у відповідність кваліфікації дій обвинуваченого, обставинам, які орган досудового розслідування вважав встановленими, чим істотно порушили вимоги кримінально-процесуального закону.
Крім того, відповідно до вимог ст.22 КПК України прокурор, слідчий і особа, яка провадить дізнання, зобов`язані вжити всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи, а згідно вимог ст.323 КПК України вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи у їх сукупності, керуючись законом.
Згідно ж з положеннями ст.334 КПК України у мотивувальній частині вироку разом з іншими обставинами наводяться докази, на яких ґрунтується висновок суду щодо підсудного, із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає інші докази. Виходячи з вимог вказаної статті суду необхідно обґрунтувати обвинувачення конкретними доказами, при цьому давши аналіз усіх зібраних по справі доказів, тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілого, підсудного, у висновку експерта й інших джерелах доказів, які підтверджують чи спростовують обвинувачення.
Однак, як видно з вироку, місцевий суд не тільки не усунув недоліки досудового слідства, а й сам не дотримався вказаних вимог закону, допустивши при цьому неповноту досудового та судового слідства.
Так на обґрунтування свого висновку про винність ОСОБА_10 по епізоду злочинної діяльності від 30 вересня 2006 року суд послався у вироку на свідчення самого обвинуваченого, потерпілого, свідків, протоколи слідчих дій та висновки експертів, при цьому вказані свідчення не проаналізував, не навів у вироку мотивів, з яких він узяв до уваги саме ці свідчення обвинуваченого, який протягом всього досудового та судового слідства неодноразово змінював свої показання /а.с.45, 50-59, 62-66,91-93, 147, 154-161, 193-194 т.2, а.с.11 т.3, а.с.100-102 т.7/.
В порушення все тих же вимог ст.334 КПК України не проаналізував суд у вироку і доводи та свідчення потерпілого ОСОБА_6 , який як на досудовому слідстві, так і в судовому засіданні стверджував, що вказаний напад був пов`язаний з виконанням ним службового обов`язку, а саме депутатської діяльності, а метою нападу на нього було позбавлення потерпілого життя.
Крім наведеного вище органи досудового слідства та суд не звернули увагу і на те, за яких обставин був вчинений напад на потерпілого ОСОБА_6 , у який спосіб і з використанням яких засобів потерпілому були спричинені тілесні ушкодження, а також не проаналізували причини припинення дій нападником, таким чином залишивши недослідженими обставини, з`ясування яких має істотне значення для правильного вирішення справи, на необхідність з`ясування яких було вказано і в ухвалі колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2012 року /а.с.27-38 т.7/, допустивши тим самим неповноту досудового та судового слідства.
В порушення все тих же вимог ст.334 КПК України у своєму вироку, визнаючи винним ОСОБА_10 у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України по епізоду злочинної діяльності від 30 вересня 2006 року, погоджуючись з органами досудового розслідування та кваліфікуючи дії підсудного саме за вказаною статтею з підстав нанесення потерпілому ОСОБА_6 умисних тілесних ушкоджень, які хоч й відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, потягших короткочасний розлад здоров`я, однак спричинивших непоправне знівечення обличчя, суд першої інстанції не навів доводів на обґрунтування вказаного висновку, на підставі яких він визнав вказаний рубець таким, що спотворює обличчя потерпілого, оскільки висновки судово-медичних експертиз містять лише медичну оцінку наслідків злочинного діяння і саме в такому розумінні вони повинні були бути оцінені судом при вирішення питання про доведеність винуватості особи у злочині, обставин його вчинення та його кримінально-правову кваліфікацію, право ж кваліфікувати ушкоджене обличчя як знівечене належить саме до компетенції суду та визначається стосовно потерпілої особи виходячи з естетичної оцінки нормального вигляду обличчя, тобто виходячи з юридичної складової вказаного поняття.
Не усунувши вказаної неповноти досудового слідства, не перевіривши належним чином обставин справи, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення справи, суд першої інстанції постановив обвинувальний вирок на недостатніх, суперечливих доказах, допустивши тим самим неповноту досудового та судового слідства, істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, які перешкодили суду першої інстанції прийняти об`єктивне та обґрунтоване рішення по справі, внаслідок чого вирок Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 04 березня 2015 року стосовно ОСОБА_10 підлягає скасуванню на підставі вимог ст.368 КПК України, ст.370 КПК України, а апеляції прокурора, який приймав участь в суді першої інстанції- ОСОБА_11 , засудженого ОСОБА_10 та його захисника- адвоката ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_6 - частковому задоволенню.
Виходячи з того, що вказані вище істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону були допущені і органом досудового слідства, на котрий законодавець, відповідно до вимог ст.22 КПК України та ст.64 КПК України поклав обов`язок щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи, в тому числі встановлення обставин, які підлягають доказуванню в кримінальній справі і стосуються події злочину, зважаючи на той факт, що наведені вище неправильність та неповнота досудового і судового слідства, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону не можуть бути усунуті в судовому засіданні, оскільки потребують проведення специфічних слідчих дій, притаманних досудовому слідству, що не було зроблено державним обвинувачем впродовж судового розгляду справи, кримінальна справа стосовно ОСОБА_10 підлягає поверненню Нікопольському міжрайонному прокурору Дніпропетровської області для проведення додаткового розслідування, в ході якого, з дотриманням прав учасників процесу слід достеменно перевірити доводи потерпілого ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисників, наведені у апеляціях останніх, виконавши вимоги, зазначені в цій ухвалі та ухвалі колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 травня 2012 року /а.с.27-38 т.7/, виконати інші слідчі дії, необхідність в яких виникне при проведенні додаткового розслідування.
Що стосується доводів потерпілого ОСОБА_6 , викладених останнім в апеляції стосовно наявності в діях засудженого ОСОБА_10 інших складів злочинів, в тому числі особливо тяжких, то виходячи з вимог ч.3 ст.374 КПК України, згідно з якою, скасовуючи вирок апеляційний суд не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого кримінального закону та покарання, вказані доводи слід ретельно перевірити при проведенні досудового розслідування та розгляді справи в суді.
На підставі наведеного вище, керуючись ст.365 КПК України, ст.366 КПК України, ст.368 КПК України, ст.370 КПК України, ст.374 КПК України, ст.379 ч.2 КПК України (все в редакції КПК України 1960 року) та п.11, п.15 Розділу XI «Перехідних положень» Кримінального процесуального кодексу України в редакції Закону від 13 квітня 2012 року № 4652-VI, колегія суддів,-
У Х В А Л И Л А:
Вирок Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 04 березня 2015 року стосовно ОСОБА_10 - скасувати, повернувши кримінальну справу стосовно ОСОБА_10 . Нікопольському міжрайонному прокурору Дніпропетровської області для проведення додаткового розслідування.
Апеляції прокурора, який приймав участь в суді першої інстанції- ОСОБА_11 , засудженого ОСОБА_10 , захисника- адвоката ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_10 , потерпілого ОСОБА_6 - задовольнити частково.
Запобіжний захід підсудному ОСОБА_10 залишити- підписку про невиїзд.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4