У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого

Паневіна В.О.,

суддів

Коротких О.А. і
Кармазіна Ю.М.

розглянула
в судовому засіданні в м. Києві 16 жовтня 2007 року матеріали справи за
касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1 на постанову Коростенського
міськрайонного суду Житомирської області від 18 квітня 2006 року.

Цією постановою заяву засудженого ОСОБА_1 про приведення вироку судової
колегії з кримінальних справ Чернігівського обласного суду від 24 липня 1997
року у відповідність з Кримінальним кодексом України 2001 року залишено без
задоволення.

У апеляційному порядку справа не переглядалась.

Із змісту касаційної скарги вбачається,
що засуджений ОСОБА_1, посилаючись на необгрунтованість постанови суду, просить
її змінити і привести вирок у відповідність з Кримінальним кодексом України
2001 року та пом'якшити покарання.

Заслухавши доповідача, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів
вважає, що в її задоволенні необхідно відмовити.

У заяві засудженого ОСОБА_1, яка розглядалась місцевим судом, містилось
прохання про приведення вироку судової колегії з кримінальних справ
Чернігівського обласного суду від 24 липня 1997 року у відповідність з
Кримінальним кодексом України 2001 року. На обгрунтування свого прохання
засуджений зазначав, що вчинені ним злочини мають бути віднесені до злочинів
такого ж ступеня тяжкості, визначених Кримінальним кодексом України 2001 року,
тобто до тяжких, за які згідно ст. 12 цього Кодексу передбачено покарання на
строк не більше десяти років.

Згідно Прикінцевих та Перехідних положень Кримінального кодексу України
2001 року підлягають зниженню згідно частини третьої статі 74 цього Кодексу
міри покарання, призначені за Кримінальним кодексом України 1960 року, якщо
вони перевищують санкції відповідних статей цього Кодексу до максимальних меж
покарання, встановленим цим Кодексом.

При вирішенні питання про віднесення злочинів, передбачених Кримінальним
кодексом України 1960 року, які були вчинені до набрання чинності Кримінального
кодексу України 2001 року, до злочинів невеликої тяжкості, середньої тяжкості,
тяжких або особливо тяжких слід керуватись статтею 12 цього Кодексу, якщо це
пом'якшує кримінальну відповідальність осіб, які вчинили злочини до набрання
чинності цим Кодексом.

Із матеріалів справи вбачається, що вироком судової колегії з кримінальних
справ Чернігівського обласного суду від 24 липня 1997 року ОСОБА_1 засуджено за
ст. 93 п.п. “а”, “і” КК України на 15 років позбавлення волі з конфіскацією
всього майна; за ст. 142 ч. 3 КК України на 12 років позбавлення волі з
конфіскацією всього майна, а на підставі ст. 42 КК України за сукупністю
злочинів визначено 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна.

Санкціями статей 115 ч. 2 п.п. 6, 12 і 187 ч. 4 КК України 2001 року за
вчинення даних злочинів передбачено максимальне покарання у виді позбавлення
волі на строк до п'ятнадцяти років з конфіскацією майна.

Таким чином, призначені ОСОБА_1 покарання за ст. 93 п.п. “а”, “і” та ст.
142 ч. 3 КК України 1960 року не перевищують санкцій відповідних статей
Кримінального кодексу України 2001 року.

З огляду на те, що за встановленою ст. 12 КК України 2001 року
класифікацією злочинів вчинені ОСОБА_1 злочини віднесено до особливо тяжких
злочинів, положення даного Кодексу не можуть бути застосовані, оскільки це
посилює його кримінальну відповідальність.

Враховуючи викладене, постанова суду про залишення без задоволення заяви
засудженого ОСОБА_1 про приведення вироку у відповідність з Кримінальним
кодексом України 2001 року є обгрунтованою.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які були б
підставою для зміни або скасування судового рішення, в справі не виявлено.

Посилання в касаційній скарзі засудженого ОСОБА_1 про допущену неточність у
постанові і неправильне зазначення остаточного покарання на підставі ст. 42 КК
України на правильність прийнятого рішення не вплинуло і може бути усунуто
судом у порядку ст. 409 КПК України.

Підстав для призначення справи до касаційного розгляду з обов'язковим
повідомленням учасників процесу немає.

Керуючись ст. 394 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

у задоволенні касаційної скарги
засудженого ОСОБА_1 відмовити.

С
у д д і:

В.О. Паневін О.А. Коротких Ю.М. Кармазін