Ухвала

іменем україни

2 жовтня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Лагнюка М.М.,

суддів Тельнікової І.Г. та
Орлянської В.І.,

при секретарі Зінорук В.В.,

розглянувши в судовому засіданні
кримінальне провадження №0000647
щодо

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянин України, уродженець

м. Калуш Івано-Франківської області,
проживаючого по АДРЕСА_1,

такий, що судимості не мав,

за участю прокурора Сєднєвої Г.Д.,

в с т а н о в и л а:

у касаційній скарзі прокурор, котрий
приймав участь у розгляді
кримінального провадження в суді
апеляційної інстанції, ставить вимогу
про скасування ухвали апеляційного
суду та призначення нового розгляду у
суді апеляційної інстанції.
Посилається на істотні порушення вимог
кримінального процесуального закону,
неправильне застосування закону
України про кримінальну
відповідальність та невідповідність
призначеного покарання тяжкості
злочину та особі засудженого внаслідок
м'якості.

На обґрунтування
вказаних вимог прокурор вказує на те,
що апеляційним судом не враховано
ступінь тяжкості злочину, який
віднесений до злочинів середньої
тяжкості, його суспільну небезпеку та
безпідставно визнав пом'якшуючими
покарання обставинами, що є виключно
обставинами характеризуючими особу
засудженого та істотно не знижують
ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Крім того, прокурор зазначає, що
апеляційний суд призначив засудженому
покарання у виді штрафу, зазначивши
його суму не в кратному розмірі
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян, а, змінюючи вирок суду першої
інстанції, не зазначив допущених
порушень вимог закону та їх
обґрунтування.

У запереченнях на касаційну скаргу
прокурора засуджений вказує на
законність і обґрунтованість ухвали
апеляційного суду, призначене
покарання за якою ним виконане шляхом
сплати штрафу.

Вироком Калуського міськрайонного
суду Івано-Франківської області від 29
липня 2013 року ОСОБА_1 визнаний
винуватим і засуджений за частиною 2
статті 302 КК України на 1 рік обмеження
волі.

Згідно з вироком, ОСОБА_1 визнаний
винуватим і засуджений за те, що він 24
червня 2013 року о 21 годині 30 хвилин з
метою наживи за гроші в сумі 400 грн,
отриманих від ОСОБА_2, з яких 300 грн за
надані послуги мав намір передати
ОСОБА_3, звів останніх у сауні,
розташованої на бул. Незалежності, 6, в
м. Калуші, для розпусти.

Ухвалою Апеляційного суду
Івано-Франківської області від 3 жовтня
2013 року вирок Калуського
міськрайонного суду
Івано-Франківської області від 29 липня
2013 року щодо ОСОБА_1 змінений та йому
шляхом застосування статті 69 КК
України призначено покарання за
частиною 2 статті 302 КК України у виді
штрафу в розмірі 2000 грн. В решті вирок
суду залишено без зміни.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення прокурора, яка не підтримала
касаційну скаргу прокурора та вважала
прийняте апеляційною інстанцію
рішення законним та обгрунтованим,
обговоривши доводи касаційної скарги
та перевіривши матеріали
кримінального провадження, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
прокурора не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Подія злочину та доведеність
винуватості, дослідження доказів щодо
чого судом першої інстанції визнано
недоцільним за відсутності заперечень
у учасників судового провадження, а
також правильність кваліфікації судом
за частиною 2 статті 302 КК України
злочинних дій ОСОБА_1 в касаційній
скарзі прокурором не оспорюються та не
заперечуються.

Тоді як, доводи касаційної скарги
прокурора щодо необґрунтованості
застосування статті 69 КК України при
призначенні засудженому покарання у
виді штрафу з підстав істотного
порушення вимог кримінального
процесуального закону, неправильного
застосування закону України про
кримінальну відповідальність та
невідповідності призначеного
покарання ступеню тяжкості
кримінального правопорушення та особі
засудженого внаслідок м'якості є
неспроможними.

Відповідно до статті 65 КК України при
призначенні покарання суд має
врахувати ступінь тяжкості вчиненого
злочину, особу винного та обставини, що
пом'якшують і обтяжують покарання.
Підстави для призначення більш м'якого
покарання, ніж це передбачено
відповідною статтею Особливої частини
цього Кодексу за вчинений злочин,
визначаються статтею 69 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 69 КК України за
наявності кількох обставин, що
пом'якшують покарання та істотно
знижують ступінь тяжкості вчиненого
злочину, з урахуванням особи винного
суд, умотивувавши своє рішення, може
призначити основне покарання, нижче
від найнижчої межі, встановленої в
санкції статті (санкції частини статті)
Особливої частини цього Кодексу.

Тобто, суд, при встановленні і визнанні
декількох пом'якшуючих особі покарання
обставин, повинен співставити їх
кількісну та якісну характеристики, як
таких, що досить істотно знижують
ступінь тяжкості вчиненого злочину,
виходячи з індивідуальних
особливостей конкретного провадження,
та перебувають в такому співвідношенні
одна з одною, щоб можна було впевнено
стверджувати про доцільність
призначення винному мінімального
покарання в межах санкції відповідної
статті або його призначення нижче від
найнижчої межі.

Так, суд першої інстанції, призначаючи
ОСОБА_1 покарання у виді обмеження волі
на строк 1 рік, враховував обставини
справи, ступінь тяжкості вчиненого ним
злочину, дані про особу засудженого, а
також пом'якшуючі покарання обставини,
до яких відніс повне визнання вини,
щире каяття у вчиненому, позитивну
характеристику за місцем проживання,
наявність на утриманні неповнолітньої
дитини, відсутність попередніх
судимостей та відсутність обтяжуючих
покарання обставин.

Змінюючи вирок суду першої інстанції,
апеляційний суд вважав призначене
засудженому покарання без достатнього
врахування ступеню тяжкості
кримінального правопорушення, даних
про особу винного та пом'якшуючих і
обтяжуючих покарання обставин, а,
додатково зваживши на пом'якшуючі
покарання обставини, як врахованих, так
і встановлених, визнав їх такими, що
істотно знижують ступінь тяжкості
вчиненого злочину для призначення йому
покарання із застосуванням статті 69 КК
України у виді штрафу.

Саме такий вид покарання апеляційний
суд вважав справедливим, необхідним і
достатнім для виправлення засудженого
та попередження нових злочинів,
сумнівів у чому не має і колегія суддів
з огляду на виваженість такого
висновку при конкретних обставинах
вчинення кримінального
правопорушення, ступеня його тяжкості,
даних про особу засудженого,
пом'якшуючих покарання обставин та
відсутність обтяжуючих покарання
обставин.

Таким чином, призначене апеляційним
судом засудженому покарання нижче від
найнижчої межі, встановленої в санкції
статті кримінального закону, за яку
його засуджено, відповідає вимогам
статті 65 КК України з дотриманням
правил його призначення та є
справедливим, необхідним й достатнім
для його виправлення та попередження
нових злочинів.

А розмір призначеного засудженому
апеляційним судом штрафу визначений в
межах статті 53 КК України, що сплачений
останнім. Тоді як, не зазначення
кратності розміру неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян при
призначенні покарання у виді штрафу не
є безумовною підставою для скасування
або зміни ухвали апеляційного суду.

Сам же апеляційний розгляд справи
проведений з дотриманням вимог
кримінального процесуального закону, а
ухвала суду апеляційної інстанції
відповідає вимогам статті 419 КПК
України з належним вмотивуванням своїх
висновків.

За таких обставин, ухвала апеляційної
інстанції є законною і обґрунтованою,
призначене покарання ОСОБА_1
справедливим, а відтак касаційна
скарга прокурора не підлягає
задоволенню.

На підставі наведеного та керуючись
статтями 433, 434, 436, 532 КПК України,
колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

ухвалу Апеляційного суду
Івано-Франківської області від 3 жовтня
2013 року щодо засудженого ОСОБА_1
залишити без зміни, а касаційну скаргу
прокурора, котрий приймав участь у
розгляді кримінального провадження в
суді апеляційної інстанції, - без
задоволення.

Ухвала касаційної інстанції набирає
законної сили з моменту її
проголошення та оскарженню не
підлягає.

С у д д і:

_____________________ _______________________ ____________________

М.М. Лагнюк І.Г. Тельнікова В.І.
Орлянська