Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого - судді ОСОБА_6,
суддів ОСОБА_7, ОСОБА_8,
секретаря судового засідання ОСОБА_9,
розглянула в судовому засіданні в м. Києві 7 квітня 2015 року кримінальне провадження, внесене до єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000330, за касаційною скаргою прокурора на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 11 грудня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 16 жовтня 2014 року щодо

ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженця та мешканця АДРЕСА_1, раніше неодноразово судимого, востаннє вироком Богунського районного суду м. Житомира від 14 грудня 2007 року за ч. 2 ст. 186 КК України на 5 років позбавлення волі,

якого вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 11 грудня 2013 року виправдано за ст. 395 КК України за відсутністю складу злочину.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 16 жовтня 2014 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

Кримінальне провадження розглянуто за участю:

прокурора ОСОБА_10

У касаційній скарзі прокурор просить судові рішення скасувати у зв'язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. При цьому посилається на безпідставність виправдання ОСОБА_5 місцевим судом, на те, що суд дав іншу оцінку наявним в матеріалах кримінального провадження доказам, не досліджуючи їх у судовому засіданні, а також допустив протиріччя при обґрунтуванні свого рішення. Крім того, вказує на інші допущені місцевим судом порушення кримінального процесуального закону, а також апеляційним судом, який не виправив допущені судом першої інстанції порушення та сам припустився суперечностей при постановленні свого рішення.

За вироком суду ОСОБА_5 виправдано за ст. 395 КК України за відсутністю складу злочину з тих підстав, що обвинувальний акт не відповідає вимогам закону, а викладене в ньому обвинувачення є неконкретним.

Як зазначено у вироку, судом встановлено, що відносно ОСОБА_5 складений обвинувальний акт, за те, що на порушення постанови Ізяславського районного суду Хмельницької області від 28 квітня 2012 року, якою ОСОБА_5 був встановлений адміністративний нагляд з певними обмеженнями, діючи умисно, з метою ухилення від нагляду, 5 лютого 2013 року самовільно залишив своє місце проживання в АДРЕСА_2, та виїхав на постійне місце проживання до м. Києва.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, на підтримання касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Згідно зі ст. 434 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Доводи касаційної скарги прокурора про необґрунтованість вироку місцевого суду заслуговують на увагу.

Відповідно до ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 цього Кодексу.

З положень ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим рішення, є рішення в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з вимогам ст. 374 КПК України, у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред'явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Також, згідно з роз'ясненнями, наведеними у постанові Пленуму Верховного Суду України від 29 червня 1990 року № 5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» із наступними змінами суду належить оцінити всі зібрані у справі докази, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, підсудних та інших джерелах, з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності і достатності.

Пункти 21, 22 цієї ж постанови містять застереження про те, що виправдувальний вирок за відсутністю в діянні підсудного складу злочину, постановляється тоді, коли встановлено, що діяння, яке ставилось у вину підсудному, ним вчинено, але кримінальним законом воно не визнається злочинним, зокрема, якщо воно лише формально містить ознаки злочину, але через малозначність не являє суспільної небезпеки; відсутні інші умови, за яких діяння визнається злочинним (повторність діяння, попереднє притягнення до адміністративної відповідальності тощо); діяння вчинено у стані необхідної оборони чи крайньої необхідності; мала місце добровільна відмова від вчинення злочину, а фактично вчинене не містить складу іншого злочину; підсудний не є суб'єктом злочину через відсутність спеціальних ознак, встановлених для суб'єкта даного складу злочину; підсудний не досяг віку, з якого він може нести кримінальну відповідальність. У мотивувальній частині такого вироку належить викласти результати дослідження, аналізу й оцінки доказів зібраних на досудовому слідстві, так і поданих у судовому засіданні, а також мотивовані висновки суду про недоведеність участі підсудного у вчиненні злочину.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження суд першої інстанції виправдав ОСОБА_5 за ст. 395 КК України за відсутністю складу злочину, мотивуючи свій висновок тим, що обвинувальний акт не відповідає вимогам закону, а викладене в ньому обвинувачення є неконкретним. При цьому суд перерахував недоліки обвинувального акта та здійснив аналіз щодо наявності в діях виправданого складу злочину.

Проте, погоджуючись з прокурором, колегія суддів вважає, що суд, мотивуючи свій висновок, допустився суперечностей та обрав вибірковий підхід до оцінки доказів. При цьому, в порушення вимог кримінального процесуального закону, суд не дав оцінки з точки зору належності, допустимості, достовірності і достатності представленим у провадженні доказам обвинувачення та іншим матеріалам. Вирок місцевого суду в повній мірі не відповідає вимогам ст. 374 КПК України.

Як підставно посилається прокурор, зі змісту вироку убачається, що рішення суду містить в собі суперечності щодо підстав виправдання ОСОБА_5, оскільки останній виправданий через відсутність в його діях складу злочину, а фактично суд зробив висновок, що пред'явлене обвинувачення є неконкретним. Крім того, судом винесено рішення без посилання на відповідну процесуальну норму.

Також, положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв'язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.

Виходячи з принципу безпосередності дослідження доказів, суд не вправі дати їм оцінку, якщо ці докази не було досліджено в ході судового розгляду.

Таким чином, вирок не може бути визнаний законним і обґрунтованим, якщо обставини, що впливають на кваліфікацію вчиненого не були належно досліджені й оцінені.

Крім того, відповідно до ст. 349 КПК України року під час судового розгляду суд повинен визначити обсяг і порядок дослідження доказів. Обсяг доказів, які будуть досліджуватися, та порядок їх дослідження визначаються ухвалою суду і в разі необхідності можуть бути змінені. Суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з'ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз'яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Зі змісту вироку вбачається, що допитаний в судовому засіданні ОСОБА_5 у пред'явленому органами досудового розслідування обвинуваченні винним себе визнав повністю, обставини, як вони викладені у обвинувальному акті не оспорював, у зв'язку з чим, судом визнано недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин, які ніким не оспорювались. Розгляд справи в суді першої інстанції за обвинуваченням ОСОБА_5 був проведений відповідно до ст. 349 КПК України.

Проте, суд не врахував, що виходячи з аналізу показань ОСОБА_5 в судовому засіданні останній фактично свою вину не визнав, оскільки заперечив мету та підстави залишення ним місця свого проживання.

За таких обставин суд, згідно із законом, був зобов'язаний провести повний порядок розгляду справи, дослідити всі докази, якими обґрунтувати висновок про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Апеляційний суд зазначені порушення закону під час перегляду вироку в апеляційному порядку не виправив, а сам допустився суперечностей та протиріч, вдався до аналізу складу злочину, який був інкримінований ОСОБА_5

Вказані порушення вимог кримінального процесуального закону, на думку колегії суддів, є істотними, відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України, оскільки перешкодили ухвалити законні судові рішення.

Враховуючи викладене, доводи касаційної скарги прокурора є обґрунтованими, судові рішення підлягають скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

Під час нового розгляду суд повинен урахувати наведене, а також суду необхідно відповідно до вимог ст. ст. 94, 95, 439 КПК України, положень розділу IV КПК України дослідити обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв'язку, після чого ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення відповідно до вимог процесуального та матеріального законів.

Щодо інших, наведених в касаційній скарзі доводів, то вони підлягають перевірці при новому розгляді.

Керуючись ст.ст. 433, 434, 436, 438 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити.

Вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 11 грудня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 16 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_5 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді :

ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8