Провадження № 11-кп/792/51/15
Справа № 6754/2456/14-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: ухвала Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29.01.2015 Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Хмельницької області в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря
судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7

та його захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Ізяславського районного суду від 01 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:
Вироком колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 26 січня 2004 року, який залишений без зміни ухвалою Верховного Суду України від 21 липня 2005 року, ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст.19, п.ж, і ст.93, п.ж, з, і ст.93, ч.3 ст.143 КК України в редакції 1960 року, ч.2 ст.307, ч.1 ст.263 КК України в редакції 2001 року, та на підставі положень ч.3 ст.42 КК України 1960 року призначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

В строк покарання зараховано відбуте покарання за вироком Залізничного районного суду м. Сімферополя від 22 лютого 2001 року з 26 грудня 2000 року та строк відбуття покарання ухвалено рахувати з 26 грудня 2000 року.

Не погоджуючись із цим вироком суду, 29 вересня 2014 року засуджений ОСОБА_7 звернувся до Ізяславського районного суду із клопотанням, в якому просив переглянути його в частині призначення покарання за сукупністю вироків та визначення початку строку відбуття покарання, посилаючись на те, що апеляційний суд незаконно, призначаючи покарання у виді довічного позбавлення волі поглинув ним лише покарання, визначене вироком Залізничного районного суду м. Сімферополя від 22 лютого 2001 року і не поглинув покарання, призначене вироком Євпаторійського міського суду від 20 травня 1998 року, застосувавши при цьому положення ст.42 КК України в редакції 1960 року, а не ст.ст.70-73 КК України в редакції 2001 року та, крім того, невірно визначив дату початку строку відбуття ним покарання, в який не врахував строк перебування ним під вартою з 3 листопада 1999 року по 26 грудня 2000 року.

Ухвалою Ізяславського районного суду від 01 жовтня 2014 року у відкритті провадження за клопотанням засудженого ОСОБА_7 про перегляд вироку відмовлено із посиланням на те, що в силу положень ст.537 КПК України цей суд не наділений повноваженнями на перегляд вироку суду із підстав неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права, питання щодо виконання рішення суду вирішено колегією суддів при постановленні вироку, а питання про зарахування строку перебування під вартою має вирішуватися судом, який постановив вирок.

В поданій апеляційній скарзі, як убачається із її змісту, ОСОБА_7 з посиланням на ті ж доводи, які зазначені у поданому до Ізяславського районного суду клопотанні, просить частково змінити вирок апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 26 січня 2004 року в частині призначення покарання за сукупністю вироків та визначення початку строку відбуття покарання.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення апелянта та його захисника на підтримку апеляційної скарги з посиланням на зазначені у ній доводи, думку прокурора про законність та обґрунтованість ухвали суду, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що вона не підлягає до задоволення з огляду на таке.

В силу положень ст.539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом. Перелік цих питань виписаний у ст.537 КПК України.

В даному випадку, засуджений ОСОБА_7 у поданому до місцевого суду клопотанні та апеляційній скарзі фактично ставить питання про перегляд (ревізію) вироку апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 26 січня 2004 року, яким його засуджено до довічного позбавлення волі, на що суд як першої, так і апеляційної інстанцій повноважень не мають, а тому Ізяславський районний суд правомірно відмовив засудженому у відкритті провадження та повернув подане ним клопотання.
Що ж стосується посилання ОСОБА_7 на те, що колегією суддів апеляційного суду Автономної Республіки Крим при ухваленні 26 січня 2004 року вироку та призначенні остаточного покарання на підставі положень ч.3 ст.42 КК України в редакції 1960 року у виді довічного позбавлення волі не було поглинено покарання, призначене вироком Євпаторійського міського суду від 20 травня 1998 року, то колегія суддів уважає за необхідне відмітити, що покарання, призначене за цим вироком було враховано при призначенні покарання у виді 3 років позбавлення волі за вироком Залізничного районного суду від 22 лютого 2011 року.

Відповідно до п.14 ч.1 ст.537, п.4 ч.2 ст.539 КПК України, питання про зарахування строку перебування під вартою, вирішується судом, який ухвалив вирок, у даному випадку апеляційним судом м. Києва.

На підставі викладеного, керуючись п.1 ч.1 ст.407, ст.ст.537, 539 КПК України, колегія суддів судової палати, -
п о с т а н о в и л а:
Ухвалу Ізяславського районного суду від 01 жовтня 2014 року про відмову у відкритті провадження у провадженні за клопотанням засудженого ОСОБА_7 про перегляд вироку колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 26 січня 2004 року в частині призначення покарання за сукупністю вироків та визначення початку строку відбування покарання залишити без зміни, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 без задоволення.
Судді /підписи/
Згідно з оригіналом:
Суддя апеляційного суду
Хмельницької області ОСОБА_2