АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 645/5391/14к Головуючий 1-ї інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11/790/224/15 Доповідач апеляційної інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.106 КК України 1960 р.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2015 року Коллегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 ,

за участю: прокурора ОСОБА_5 ,

підсудного ОСОБА_6 ,
розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові кримінальну справу по обвинуваченню ОСОБА_6 у злочині, передбаченому ст.106 ч.2 КК України 1960 року

за апеляційними скаргами прокурора, що брав участь у розгляду справи судом першої інстанції та підсудного ОСОБА_6 на вирок Фрунзенського районного суду м.Харкова від 31 березня 2015 року,-

В С Т А Н О В И Л А :
Вироком Фрунзенського районного суду м.Харкова від 31 березня 2015 року
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Харкова, громадянина України, українця, одруженого, з неповною середньою освітою, пенсіонера, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

визнано винним та засуджено за ч.2 ст.106 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді штрафу в розмірі 20 мінімальних розмірів заробітної плати. Ухвалено також звільнити ОСОБА_6 від покарання у зв`язку зі спливом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності у відповідності до ст.49 ч.1 ,ст.54 ч.1 КК України. Запобіжний захід відносно ОСОБА_6 підписка про невиїзд залишено до вступу вироку в законну силу. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 залишено без розгляду.

В своїх апеляційних скаргах прокурор і підсудний просять скасувати вирок, а справу направити на новий судовий розгляд, посилаючись на неповноту та неправильність судового розгляду.

Вислухавши думки прокурора і підсудного, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного:

Як було встановлено судом першої інстанції і зазначено в оскарженому вироку, 9 жовтня 1994 року, приблизно о 22 год. 00 хв., знаходячись на території домоволодіння АДРЕСА_1 , в ході раптово виниклої сварки зі своїм су судом ОСОБА_7 , внаслідок особистих неприязних відносин, умисно наніс останньому удар відрізком металевої труби в область голови, внаслідок чого ОСОБА_7 втратив свідомість, після чого ОСОБА_6 ще деякий час продовжив наносити удари руками в область голови і зверху тулуба потерпілого, який руками намагався прикрити голову від ударів. Таким чином, ОСОБА_6 своїми діями спричинив ОСОБА_7 травму голови у вигляді ушибу головного мозку, з послідуючим субарахнаідальним крововиливом, забиття м`яких тканин голови, забитих ран в області чола і пошкодження шкіряного покрову голови, кровоподтьоки на правому передпліччі і тулубі, рана в області основної фаланги 1-го пальця лівої кисті. Зазначені тілесні ушкодження утворилися від дії тупих твердих предметів, які, однак, не відобразили свої індивідуальні особливості. Зазначені тілесні ушкодження, як в сукупності, так і окремо мають бути кваліфіковані як легкі тілесні ушкодження.

В ходе досудового розслідування зазначені дії було кваліфіковано за ч.1 ст.101 КК України 1960 року.

Постановою прокурора від 18 березня 2015 року було змінено обвинувачення ОСОБА_6 з ч.1 ст.101 КК України 1960 року на ч.2 ст.106 КК України 1960 року. Син померлого на той момент потерпілого ОСОБА_8 заявив про відсутність до обвинуваченого будь-яких претензій і не побажав бути визнаним потерпілим у справі.

Згідно вимог ч.2 ст.11-1 КПК України 1960 року суд у судовому засіданні за наявності підстав, передбачених частиною першою статті 49 Кримінального кодексу України, закриває кримінальну справу у зв`язку із закінченням строків давності у випадках, коли справа надійшла до суду з обвинувальним висновком.

Згідно вимог п.1 ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули два роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Разом з тим, підсудний заперечував проти закриття провадження у справі у зв`язку із закінченням строків давності.

Його вина у злочині доведена повністю сукупністю досліджених судом першої інстанції доказів, яким суд дав належну оцінку.

Так, допитаний в якості потерпілого, нині померлий, ОСОБА_7 пояснив що 9.10.1994 року приблизно о 22годині він повертався з гостей, вирішив подивитися на сходи свого підвалу, які нещодавно залив цементом, вхідні двері в підвал були відсутні, він зрозумів, що це зробили Кулябцеви. вирішив з`ясувати у них причину скоєного. Підійшовши до їх будинку, постукав у вікно кухні, вийшов ОСОБА_6 з дружиною, а в руках у нього була металева труба, він поцікавився у них. куди вони діли двері. ОСОБА_6 наніс йому удар трубою по голові, при цьому знаходився вище нього, оскільки стояв на сходах. ОСОБА_7 захищаючись, підставив свою праву руку, внаслідок чого удар прийшовся в теменну частину голови і утворився розрив шкіри і відкрилась кровотеча і він від отриманого удару втратив свідомість. Сестра ОСОБА_6 ОСОБА_9 подряпала йому обличчя, а ОСОБА_6 наносив йому удари руками (а.с. 63-64,106-110);

Факт бійки між підсудним та потерпілим підтвердила і свідок ОСОБА_9 ;

Свідок ОСОБА_10 , в ході досудового слідства пояснювала, що 09.10.1994 року, вони пізно повернулися з гостей до дому, її чоловік ОСОБА_7 вийшов у двір, а через деякий час вона почула крики і вибігла у двір, де побачила, як ОСОБА_6 тримав її чоловіка за пояс, а у її чоловіка все обличчя було у крові. (а.с. 68,11-112);

Свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у ході досудового слідства пояснювали, що в жовтні 1994 року в вечірній час вони були в гостях у ОСОБА_6 , чули якийсь шум зі двору. ОСОБА_6 вийшов у двір, але, що там відбувалося, вони не бачили. Тілесних ушкоджень у ОСОБА_6 вони також не бачили (а.с.61, 113-114);

Як убачається з висновку комісійної судово-медичної експертизи №544 від 28.04.2006 року, ОСОБА_7 завдані наступні тілесні ушкодження: травма голови у вигляді ушибу головного мозку, з послідуючим субарахнаідальним крововиливом, забиття м`яких тканин голови, забитих ран в області чола і пошкодження шкіряного покрову голови, кровопотьоки на правому передпліччі і тулубі, рана в області основної фаланги 1-го пальця лівої кисті. Зазначені тілесні ушкодження утворилися від дії тупих твердих предметів, які, однак, не відобразили свої індивідуальні особливості. Зазначені тілесні ушкодження, як в сукупності, так і окремо кваліфіковані як легкі тілесні ушкодження. (а.с. 433-454);

Згідно протоколів очних ставок між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , між ними та свідками ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , року між свідками ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , зазначені особи підтвердили свої показання (а.с. 69-73, 128-129);

При відтворенні обстановки та обставин події були перевірені показання підсудного ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с. 94-96,142-148).

Всім цим доказам суд першої інстанції дав належну оцінку і дійшов правильного висновку, що вина підсудного повністю доведена, його дії мали місце на грунті неприязних взаємин з потерпілим, підстав піддати сумніву показання останнього немає.

Доводи апеляційної скарги підсудного висновків суду не спростовують.

Суд першої інстанції також правильно зазначив у вироку, що досліджені і перевірені судом докази у справі, якими обґрунтовується винуватість ОСОБА_6 у вчиненому, є узгодженими, співпадають між собою та сумніву щодо належності та допустимості не викликають.

Суд правильно вказав, що твердження підсудного щодо того, що тілесні ушкодження ОСОБА_7 були нанесені іншими особами, є безпідставними, оскільки у ході судового розгляду як підсудний ОСОБА_6 , так і свідок ОСОБА_9 стверджували, що під час конфлікту між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у дворі домоволодіння АДРЕСА_1 , окрім них нікого не було, при чому, ОСОБА_9 тілесних ушкоджень потерпілому не спричиняла. В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 іншими особами.

Вироком Фрунзенського районного суду м.Харкова від 7 червня 2001 року ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за ч.1 ст. 101 КК України 1960 року до 2 років і 6 місяців позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік і 6 місяців. Згідно зазначеного вироку, ОСОБА_6 було визнано винним у спричинені тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпечності для життя в момент заподіяння ОСОБА_14 , при обставинах, визначених у даному вироці.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 05.12.2001 року зазначений вирок Фрунзенського районного суду м.Харкова змінений в частині призначеного покарання, а саме ОСОБА_6 звільнено на підставі ст. 75 КК України (в редакції 2001 року) з іспитовим строком на 1 рік і 6 місяців. В іншій частині вирок було залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Харківської області від 01 липня 2014 року, задоволено заяву в.о. прокурора області про скасування вироку Фрунзенського районного суду м.Харкова від 07.06.2001 року стосовно ОСОБА_6 за нововиявленими обставинами. Вирок Фрунзенського районного суду м.Харкова від 07.06.2001 року стосовно ОСОБА_6 скасовано а справу направлено до суду першої інстанції на новий судовий розгляд. Як вбачається з даної ухвали, вирок суду був скасований, оскільки, після проведення повторної, комплексної, судово-медичної експертизи №214 від 24.06.2009 року, ОСОБА_7 отримав легкі тілесні ушкодження, а не тяжкі тілесні, як зазначалося у вироку. В частині встановлення обставин заподіяння тілесних пошкоджень ОСОБА_7 , події кримінального правопорушення (часу, місця, способу та інших обставин вчинення кримінального правопорушення, винуватості обвинуваченого у його вчиненні, форми вини, мотиву й мети вчинення кримінального правопорушення, колегією суддів не змінювавсь.

Доводи обвинуваченого про те, що він не завдав тілесних ушкоджень ОСОБА_7 суд правомірно розцінив як спосіб захисту та спробу уникнути кримінальної відповідальності.

Разом з тим, судом першої інстанції було порушено при ухваленні вироку принципи дії відповідних Законів у часі.

Так, суд невірно кваліфікував дії підсудного за ст.106 ч.2 КК України (в редакції 1960 року). На момент вчинення діяння діяла ч.2 ст.106 КК України 1960 року в редакції Закону України від 12.01.1983 року, якою передбачена відповідальність за умисне легке тілесне ушкодження без наслідків, зазначених у частині 1 цієї статті, і за якою слід кваліфікувати дії підсудного.

Є незрозумілим посилання суду на ч.1 ст.54 КК України як на норму, яка передбачає звільнення від відповідальності особи з підстав, передбачених ст.49 КК України, за вироком суду, оскільки ч.1 ст.54 КК України передбачає можливість призначення покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю і жодного відношення до правовідносин, що розглядалися судом першої інстанції, не має.

В цій частині апеляційні вимоги прокурора є слушними. Також прокурором обґрунтовано зазначено, що суд при призначенні покарання у виді штрафу, не конкретизував, яка саме сума має бути сплачена.

Крім того, мотивуючи своє рішення про звільнення підсудного від покарання, суд послався на ч.2 ст.11-1 та на ст.7-1 КПК України в редакції 1960 року, незважаючи на те, що на момент ухвалення рішення діяли ст.ст.11-1 та 7-1 КПК України 1960 року в редакції Закону від 12.07.2001 року.

Так само, суд послався на ст.49 КК України в редакції 1960 року, хоча на момент вчинення інкримінованого ОСОБА_6 злочину діяла ст.49 КК України 1960 року в редакції Закону від 6.03.1992 року, а на момент ухвалення рішення судом - ст.49 КК України 1960 року в редакції Закону від 22.02.2000 року. В даному ж випадку взагалі мала бути застосована відповідна норма КК України 2001 року.

З такими самими порушеннями судом було визначено і покарання за ч.2 ст.106 КК України 1960 року. Як зазначено вище, на момент вчинення злочину діяла ч.2 ст.106 КК України 1960 року в редакції Закону від 12.01.1983 року, яка передбачала такі покарання як виправні роботи на строк до шести місяців або штраф до 100 карбованців, або громадську догану. Призначивши покарання у виді штрафу в розмірі 20 мінімальних розмірів заробітної плати, суд не конкретизував розмір штрафу, і, в той же час, надав зворотню силу у часі закону, який посилив покарання. Оскільки можливість призначення покарання у зв?язку зі скасуванням такого його виду як громадська догана, відсутністю такої грошової одиниці як карбованець та перешкодою призначення виправних робіт у зв?язку з 77-річним віком підсудного є неможливою, суд взагалі не мав права призначати будь-яке покарання ОСОБА_6 .

Таким чином, колегія суддів вважає, що вирок суду є незаконним в частині кваліфікації дій ОСОБА_6 та призначення покарання й таким, що підлягає відповідно зміні та скасуванню в цій частині.

Разом з тим, підстав для скасування вироку з призначенням нового судового розгляду, як про те просив прокурор, а також підсудний, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 11-1, 282, 362, 365, 366, 367 та 377 КПК України 1960 року, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :
Апеляційні скарги прокурора та підсудного ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Фрунзенського районного суду м.Харкова від 31 березня 2015 року відносно ОСОБА_6 змінити. Скасувати цей вирок в частині призначеного покарання. Кваліфікувати дії ОСОБА_6 за ч.2 ст.106 КК України 1960 року в редакції Закону від 12 січня 1983 року, визнавши його винним за цим Законом без призначення покарання. Посилання на звільнення ОСОБА_6 від покарання у відповідності зі ст.ст. 49 ч.1 та ст.54ч.1 КК України з вироку виключити.

В решті вирок суду від 31 березня 2015 року залишити без змін.

Головуючий-суддя суддя суддя

________________ __________________ _________________

ОСОБА_15 ОСОБА_16 ОСОБА_17