ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ
СПРАВ
Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого
Слинька С.С.,

суддів
Дембовського С.Г., Колесниченка
В.М.,

за участю прокурора Опанасюка
О.В.,

засудженого
ОСОБА_1,

захисника
ОСОБА_2,

розглянула у судовому засіданні у м.
Києві 07 серпня 2014 року кримінальну
справу за касаційною скаргою
прокурора, який брав участь у розгляді
справи судом першої інстанції, на вирок
Рогатинського районного суду
Івано-Франківської області від 11
листопада 2013 року та ухвалу
Апеляційного суду Івано-Франківської
області від 30 січня 2014 року щодо ОСОБА_1

Вищевказаним вироком засуджено

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України,

раніше не судимого,

за ч. 3 ст. 286 КК України до покарання у
виді позбавлення волі на строк 5
років з позбавленням права керувати
транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК
України ОСОБА_1 звільнено від
відбування основного покарання з
випробуванням із встановленням
іспитового строку тривалістю 2 роки та
покладенням на нього обов'язків,
визначених п. п. 2, 3 ст. 76 КК України.

Цивільний позов
потерпілої ОСОБА_3 залишено без
розгляду. Прийнято відмову від
цивільного позову потерпілої ОСОБА_4 та
закрито провадження у справі в частині
цього позову.

Вирішено долю речових доказів та
питання про щодо судових витрат.

Ухвалою суду апеляційної інстанції
вищевказаний вирок залишено без зміни,
а апеляцію прокурора - без задоволення.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано
винуватим у вчиненні злочину за
наступних обставин.

26 грудня 2010 року приблизно о 08 год. 10 хв.,
ОСОБА_1, керуючи автомобілем марки «Кіа
Маджентіс Дже», реєстраційний номер
НОМЕР_1, рухався автодорогою Мукачево -
Львів у напрямку м. Мукачево, проїзна
частина якої була вкрита ожеледицею та
снігом. На ділянці автомобільної
дороги, що між с. Фрага та с. Підкамінь
Рогатинського району
Івано-Франківської області, водій
ОСОБА_1, будучи завчасно
проінформований дорожніми знаками 1.3.2.
Декілька поворотів, 1.13. Слизька дорога
із табличками 7.12. Ожеледиця та 7.2.1. Зона
дії 5 км, у порушення вимог п. п. 1.2, 2.3.б),
10.1, 11.2, 12.1 не обрав безпечної швидкості
руху, не врахував дорожню обстановку і
стан транспортного засобу, щоб мати
змогу постійно контролювати його рух
та безпечно керувати ним, проїхавши
заокруглення дороги в ліву сторону, не
справився з керуванням, виїхав на смугу
зустрічного руху, де допустив
зіткнення транспортного засобу, яким
керував, із мікроавтобусом марки
«Фольксваген Транспортер»,
реєстраційний номер НОМЕР_2 під
керуванням водія ОСОБА_6, який рухався
по своїй смузі руху.

У результаті дорожньо-транспортної
події пасажиру автомобіля «Кіа
Маджентіс Дже» ОСОБА_7 та пасажиру
мікроавтобуса «Фольксваген
Транспортер» ОСОБА_8 були заподіяні
тяжкі тілесні ушкодження, що
спричинили смерть потерпілих.

У касаційній скарзі прокурор, який брав
участь у розгляді справи судом першої
інстанції, порушує питання про
скасування судових рішень щодо ОСОБА_1
та направлення справи на новий судовий
розгляд через істотне порушення вимог
кримінально-процесуального закону,
невідповідність призначеного
засудженому покарання тяжкості
злочину та даним про його особу
внаслідок м'якості. Свої вимоги мотивує
тим, що при призначенні покарання
ОСОБА_1 повною мірою не враховано
тяжкості та обставин злочину, його
наслідків. Вважає, що встановлені
обставини, що пом'якшують покарання не
дають підстав для звільнення
засудженого від відбування покарання з
випробуванням. Посилається на те, що
суд неправильно застосував
кримінальний закон, указавши, що
контроль за поведінкою засудженого
покладається на органи
кримінально-виконавчої системи.
Зазначає, що суд неправильно вирішив
цивільний позов потерпілої ОСОБА_4
Посилається на порушення судом
апеляційної інстанції вимог ст. 377 КПК
України 1960 року.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
прокурора Опанасюка О.В., який не
підтримав касаційну скаргу прокурора,
який брав участь у розгляді справи
судом першої інстанції, думку
засудженого ОСОБА_1 та його захисника
ОСОБА_2, які заперечували проти
задоволення касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів дійшла наступного
висновку.

Висновки суду про доведеність
винуватості ОСОБА_1 та правильність
кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 286
України у касаційній скарзі не
оспорюються.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд
призначає покарання, враховуючи
ступінь тяжкості вчиненого злочину,
особу винного та обставини, що
пом'якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила злочин, має бути
призначене покарання, необхідне й
достатнє для її виправлення та
попередження нових злочинів.

Згідно зі ст. 75 КК України якщо суд при
призначенні покарання у виді
позбавлення волі на строк не більше
п'яти років, враховуючи тяжкість
злочину, особу винного та інші
обставини справи, дійде висновку про
можливість виправлення засудженого
без відбування покарання, він може
прийняти рішення про звільнення від
відбування покарання з випробуванням.

Як вбачається з вироку, судом при
призначенні ОСОБА_1 покарання
враховано тяжкість злочину, що
належить до категорії тяжких, вчинених
з необережності, конкретну дорожню
обстановку, позитивні дані про особу
засудженого, який є особою молодого
віку, раніше не притягувався ні до
кримінальної відповідальності, ні до
адміністративної відповідальності за
порушення правил дорожнього руху,
позитивно характеризується за місцем
проживання та навчання, на спеціальних
обліках не перебуває, обставини, що
пом'якшують покарання: надання
допомоги потерпілим безпосередньо
після дорожньо-транспортної події та
повне добровільне відшкодування
завданої шкоди. При призначенні
покарання було враховано позиції
потерпілих, які не наполягали на
суворому покаранні та просили не
позбавляти ОСОБА_1 волі. Зваживши також
на відсутність обставин, що обтяжують
покарання, суд призначив покарання в
межах санкції ч. 3 ст. 286 КК України, яке
на думку колегії суддів, є таким, що
відповідає меті покарання, визначеній
ст. 65 КК України.

Разом з цим, як убачається з матеріалів
справи суд дійшов обґрунтованого
висновку, що позитивні дані про особу
ОСОБА_1 та встановлені обставини, які
пом'якшують покарання вказують на
можливість його виправлення та
попередження вчинення ним нових
злочинів без реального його відбування
в умовах контролю за його поведінкою,
що відповідно до ст. 75 КК України
дає підстави для його звільнення від
відбування призначеного покарання з
випробуванням.

Переглядаючи справу за апеляцією
прокурора, який зазначав у тому числі
про невідповідність призначеного
ОСОБА_1 покарання тяжкості злочину та
даним про особу засудженого внаслідок
м'якості, суд апеляційної інстанції
також дійшов висновку про належне
мотивування місцевим судом свого
рішення про призначення покарання.
Ухвала апеляційного суду відповідає
вимогам ст. 377 КПК України 1960 року.

За змістом роз'яснень, що містяться у п.
20 Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про виконання судами України
законодавства і постанов Пленуму
Верховного Суду України з питань
судового розгляду кримінальних справ і
постановлення вироку» від № 5 від 29
червня 1990 року при вирішенні
цивільного позову суд керується, у тому
числі, відповідними нормами ЦПК
України. з урахуванням положень ст. 174
ЦПК України, якою визначено, зокрема,
право позивача відмовитися від позову,
що має наслідком закриття провадження
у справі щодо цивільного позову, позов
потерпілої ОСОБА_4 вирішено правильно.

Питання щодо органу, на який
покладається контроль за поведінкою
засудженого, можуть бути вирішені у
порядку ст. 409 КПК України 1960 року на
стадії виконання вироку та не свідчать
про неправильне застосування
кримінального закону чи порушення
вимог кримінально-процесуального
закону.

Істотних порушень
кримінально-процесуального закону, які
тягнуть за собою безумовне скасування
чи зміну постановлених щодо ОСОБА_1
судових рішень, за матеріалами справи
не встановлено.

У зв'язку з наведеним, підстав для
задоволення касаційної скарги
прокурора колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись
статтями 394-396 КПК України 1960 року та п.
п. 11, 15 Розділу ХІ «Перехідні положення»
Кримінального процесуального кодексу
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

вирок Рогатинського районного суду
Івано-Франківської області від 11
листопада 2013 року та ухвалу
Апеляційного суду Івано-Франківської
області від 30 січня 2014 року щодо ОСОБА_1
залишити без зміни, а касаційну скаргу
прокурора - без задоволення.

С у д д і :

С.Г. Дембовський В.М. Колесниченко С.С.
Слинько