АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 серпня 2015 року Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого суддів при секретарі ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5
з участю прокурораОСОБА_6

підозрюваного ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 30 липня 2014 року, якою застосований запобіжний захід у виді домашнього арешту строком на 44 доби відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Черкаси, українця, громадянина України, з неповною вищою освітою, не працює, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ; проживає у АДРЕСА_2 , раніше судимого за п. 4, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України,

який підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 146 КК України, -

в с т а н о в и л а :
ОСОБА_7 підозрюється у тому, що він 17-18 червня 2014 року в денний час, маючи прямий умисел на незаконне позбавлення волі людини, знаходячись на подвір`ї будинку АДРЕСА_3 , всупереч встановленому ст. 33 Конституції України праву на свободу в частині вільного пересування особи, застосовуючи фізичне насильство, змусив ОСОБА_9 сісти в автомобіль ВАЗ-2103 синього кольору, на якому перевіз вказаного чоловіка до автокооперативу «Автомобіліст», що розташований за адресою м. Черкаси, вул. Конєва, 8. Після цього, наказав ОСОБА_9 зайти в гараж № НОМЕР_1 вказаного кооперативу, де незаконно позбавив волі останнього, а саме: із застосуванням фізичного насильства з метою залякування потерпілого і примусу до виконання певних робіт змусив його залізти у погріб гаражу та закрив вхідну ляду, позбавивши таким чином можливості вільно пересуватися і вибирати місце знаходження, та утримував потерпілого впродовж кількох годин у вказаному підвальному приміщенні. Того ж дня у вечірній час ОСОБА_7 приїхав до зазначеного гаража і випустив ОСОБА_9 з підвалу, але не звільнив його, а, продовжуючи реалізацію єдиного злочинного наміру, погрожуючи застосуванням насильства та застосовуючи фізичне насильство, змусив потерпілого залишитися в гаражі № НОМЕР_1 , у якому замкнув вхідні ворота, позбавивши вказану особу права вибирати за своєю волею місце знаходження і незаконно утримував у зазначеному приміщенні останнього впродовж близько трьох діб.

30 липня 2014 року старший слідчий СВ Придніпровського РВ в м. Черкаси УМВС України в Черкаській області старший лейтенант міліції ОСОБА_10 звернувся до суду з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_7 .

Ухвалою слідчого судді від 30 липня 2014 року клопотання слідчого задоволено частково, та застосовано відносно підозрюваного ОСОБА_7 запобіжний захід у виді домашнього арешту строком на 44 доби.

Ухвала суду мотивована тим, що підозрюваний ОСОБА_7 , будучи раніше судимим за особливо тяжкий злочин, вчинив умисний насильницький злочин, який відповідно до ч. 1 ст. 146 КК України карається позбавленням волі на строк до 3 років.

Також суддя зазначив, що в обґрунтування застосування запобіжного заходу щодо ОСОБА_7 покладається необхідність запобігання спробам переховування від органів досудового розслідування та суду, незаконного впливу на потерпілих, свідків та співучасників у цьому ж кримінальному провадженні, вчиненню інших злочинів та перешкоджанню слідству у кримінальному провадженні іншим чином, а також взято до уваги те, що матеріальна шкода, завдана злочином, не відшкодована.

Не погодившись з ухвалою слідчого судді, підозрюваний ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу слідчого судді та закрити провадження за клопотанням слідчого СВ Придніпровського РВ м. Черкаси УМВС України в Черкаській області ОСОБА_10 .

Свою апеляційну скаргу ОСОБА_7 мотивує тим, що ухвала суду є незаконною та порушує його права.

Вказує, що він був перетриманий в СІЗО більше доби з моменту отримання рішення про застосування застави, оскільки ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 17.07.2014 року до ОСОБА_7 був застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою з можливістю внесення застави в розмірі 50 мінімальних заробітних плат (75 000 грн.).

ОСОБА_11 29 липня 2014 року об 11 год. 05 хв. внесла заставу.

29.07.2014 року ОСОБА_7 знаходився в слідчому ізоляторі міста Черкаси, з якого його було звільнено під заставу лише 30.07.2014 року о 14 годині 45 хвилин. Вказана обставина підтверджується довідкою про звільнення, яка є в особовій справі ОСОБА_7 .

Як тільки він переступив поріг СІЗО м. Черкаси працівники Придніпровського РВ м. Черкаси УМВС України в Черкаській області знову наділи на його наручники та оголосили йому підозру за ч. 1 ст. 146 КК України.

Зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 207 КПК України ніхто не може бути затриманий без ухвали слідчого судді. Згідно ч. 5 ст. 208 КПК України про затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, складається протокол. Проте, зазначає апелянт, жодного протоколу про затримання складено не було та нікому про затримання не повідомлялось. Натомість той самий слідчий навмисно оголосив ще одне повідомлення про підозру та звернувся в Соснівський районний суд з цим самим клопотанням, ухвала за результатами розгляду якого оскаржується.

Зазначає, що відповідно до вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Натомість до клопотання слідчого були додані документи, які нібито обґрунтовують підозру ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 146 КК України: супровідний лист, клопотання, витяг з ЄРДР від 18.07.2014 року, довідка про судимості, копія паспорту ОСОБА_7 , повідомлення про підозру від 30.07.2014 року, довідка про відсутність клопотань про фіксування судового засідання технічними засобами від учасників процесу. Більше жодних документів слідчим додано не було.

Щодо наявної в справі довідки, підписаної секретарем судового засідання, про відсутність клопотань про фіксування судового засідання технічними засобами від учасників процесу, апелянт зазначає, що ним та його захисником заявлялось усне клопотання про повне фіксування судовою процесу, проте суд на власний розсуд невмотивовано склав таку довідку.

Також вказує, що всупереч вимогам ст. 88 КПК України суд першої інстанції в ухвалі посилається на те, що ОСОБА_7 є особою раніше судимою за вчинення особливо тяжкого злочину.

Крім того, апелянт зазначає, що досудове розслідування проводиться з порушенням правил територіальної підслідності. Всупереч вимогам ст. 218 КПК України у витязі з ЄРДР зазначено, що всі події відбувались на території Золотоніського району Черкаської області та на території Соснівського району міста Черкаси, а в повідомлені про підозру зазначено, що всі події відбувались на території Черкаського району (село Леськи) та по вул. Конєва б. 6 - Соснівський район міста Черкаси, органом розслідування виступає Придніпровський районний відділ міста Черкаси УМВС України в Черкаській області.

Апелянт вказує також, що всупереч встановленим вимогам ст. 91 КПК України взагалі слідчим не встановлено місце скоєння злочину. Зазначає, що до матеріалів клопотання слідчого та взагалі у справі немає жодних доказів причетності ОСОБА_7 до вчинення вказаного кримінального правопорушення та відсутня подія злочину. В матеріалах клопотання немає жодного протоколу допиту свідків, які б підтвердили те, що вказані події дійсно відбувались; немає доказів застосування фізичного насильства до потерпілого та використання його праці.

Також звертає увагу, що повідомлення про підозру оголошувалось за відсутності захисника ОСОБА_12 , який на той момент був залучений ОСОБА_7 .

Крім того, вказує, що оскаржувана ухвала не була оголошена ОСОБА_7 під час проведення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні.

Зазначає, що 23.07.2015 року ОСОБА_7 було направлено в СІЗО копію вказаного клопотання та ухвалу суду від 30.07.2014 року. Ця обставина свідчить про порушення права ОСОБА_7 на захист та позбавлення його можливості оскарження ухвали у встановлений законом п`ятиденний строк з моменту її винесення. А тому, в зв`язку з тим, що апелянт отримав ухвалу саме 23.07.2015 року, він вважає, що строк на оскарження ним пропущено не було.

Вважає, що на момент обрання вказаного запобіжного заходу ОСОБА_7 вже був обраний інший запобіжний захід у виді тримання під вартою з подальшою можливістю внесення застави, що було зроблено ОСОБА_11 , тобто його остаточний запобіжний захід був саме у виді застави.

У судовому засіданні підозрюваний ОСОБА_7 та його захисник апеляційну скаргу підтримали з мотивів, які в ній наведені.

Прокурор заперечив проти апеляційної скарги та просив її відхилити.

Щодо строку на оскарження зазначеної вище ухвали колегія суддів вбачає необхідним насамперед вказати, що колегія погоджується з позицією апелянта про те, що він не пропустив строк на оскарження постанови слідчого судді, адже у матеріалах провадження немає жодних даних про своєчасне вручення підозрюваному копії оскаржуваної ухвали слідчого судді. Немає про це відповідної відмітки й у самій оскаржуваній ухвалі. Відтак, строк на оскарження має рахуватися з часу вручення такої копії, що мало місце лише 23 липня 2015 року.

Ухвалюючи рішення за апеляційною скаргою, колегія суддів враховує, що строк дії оскаржуваної ухвали слідчого судді сплив, й на даний час кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 вже розглядається по суті в Придніпровському районному суді м. Черкаси. На даний час ОСОБА_7 утримується під вартою вже на підставі ухвали вказаного суду від 06 серпня 2015 року, якою його строк тримання під вартою визначений до 06 жовтня 2015 року.

Однак, враховуючи, що підозрюваний наполягає саме на оцінці судом апеляційної інстанції законності постановлення оскаржуваної ухвали як такої, колегія суддів вбачає, що він має на це право, й така оцінка має бути надана.

Заслухавши доповідача, підозрюваного, захисника, прокурора, вивчивши матеріли кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. При цьому підставою для застосування такого запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 вказаної вище статті.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі. Ухвала про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту передається для виконання органу внутрішніх справ за місцем проживання підозрюваного, обвинуваченого. Орган внутрішніх справ повинен негайно поставити на облік особу, щодо якої застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, і повідомити про це слідчому або суду, якщо запобіжний захід застосовано під час судового провадження. Працівники органу внутрішніх справ з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю. Строк дії ухвали слідчого судді про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців. У разі необхідності строк тримання особи під домашнім арештом може бути продовжений за клопотанням прокурора в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу. Сукупний строк тримання особи під домашнім арештом під час досудового розслідування не може перевищувати шести місяців. По закінченню цього строку ухвала про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту припиняє свою дію і запобіжний захід вважається скасованим.

Відповідно до ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.

Слідчий суддя, суд має право зобов`язати підозрюваного, обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого органу державної влади, визначеного слідчим суддею, судом, якщо прокурор доведе обставини, передбачені пунктом 1 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктами 2 та 3 частини першої цієї статті.

Якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Якщо під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, прокурор доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті, слідчий суддя, суд застосовує відповідний запобіжний захід, зобов`язує підозрюваного, обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого визначеного органу державної влади, а також виконувати один або кілька обов`язків, необхідність покладення яких була доведена прокурором, а саме: 1) прибувати до визначеної службової особи із встановленою періодичністю; 2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду; 3) повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; 4) утримуватися від спілкування з будь-якою особою, визначеною слідчим суддею, судом, або спілкуватися з нею із дотриманням умов, визначених слідчим суддею, судом; 5) не відвідувати місця, визначені слідчим суддею або судом; 6) пройти курс лікування від наркотичної або алкогольної залежності; 7) докласти зусиль до пошуку роботи або до навчання; 8) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну; 9) носити електронний засіб контролю.

Обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, можуть бути покладені на підозрюваного, обвинуваченого на строк не більше двох місяців.

Колегія суддів вбачає, що вказані вище вимоги закону були в цілому дотримані слідчим суддею. При вирішення цього питання відповідно до ст. 178 КПК України слідчим суддею були оцінені в сукупності наступні обставини:

- тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваній у разі визнання її винною. Відповідно до санкції ч. 1 ст. 146 КК України передбачене покарання у виді позбавленням волі на строк до трьох років. Таким чином, злочин, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_7 , є злочином середньої тяжкості;

- вік підозрюваного, який на час ухвалення рішення складає повних тридцять чотири роки, і стан здоров`я підозрюваного, враховуючи, що він окремих проблем зі здоров`ям не має, інвалідом не являється, є працездатним;

- міцність соціальних зв`язків підозрюваного за місцем постійного проживання, який є неодруженим, не має дітей, не має постійного місця роботи, що свідчить про відсутність міцних соціальних зв`язків;

На думку колегії суддів, слідчий суддя обґрунтовано визначив, що прокурор довів наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 146 КК України, а саме незаконне позбавлення волі або викрадення людини. Також колегія суддів погоджується з думкою слідчого судді про те, що прокурор довів наявність достатніх підстав вважати, що реально існують принаймні два з перелічених у ст. 177 КПК України ризиків, а саме ризик того, що підозрюваний може переховуватися від органу досудового розслідування, а також ризик того, що підозрюваний може продовжити вчинення правопорушень. Слідчий суддя обґрунтовано визнав слушними доводи слідчого і прокурора про наявність цих ризиків, виходячи з встановлених у ході судового розгляду слабких соціальних зв`язків підозрюваного за місцем його проживання, а також виходячи з характеру вчиненого злочину, який вказує на насильницький характер інкримінованого злочину.

Виходячи з цього, колегія суддів вбачає, що прокурором була доведена необхідність застосування до підозрюваного запобіжного заходу взагалі, однак не була доведена необхідність застосування виключного запобіжного заходу у виді тримання під вартою зокрема.

Тому слідчий суддя обґрунтовано задовольнив клопотання слідчого частково і застосував до підозрюваного більш м`який запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Стосовно окремих доводів апеляційної скарги підозрюваного колегія суддів вважає наступне.

Колегія суддів не може погодитися з обґрунтованістю доводів апелянта про те, що слідчий суддя не мав права застосовувати до нього інший запобіжний захід, оскільки він вже мав запобіжний захід у виді застави. Вказаний запобіжний захід у виді застави був обраний в іншому кримінальному провадженні стосовно іншої підозри, а саме підозри у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 307 КК України. Тоді як запобіжний захід у виді домашнього арешту був обраний у кримінальному провадженні за підозрою апелянта у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 146 КК України. Чинний КПК України не містить заборони щодо одночасного перебування підозрюваного під впливом кількох запобіжних заходів в кількох різних кримінальних провадженнях.

З цих же підстав колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що повідомлення про підозру було йому оголошено без присутності захисника. Даних про конкретний час залучення захисника саме в цьому кримінальному провадженні стосовно підозри за ч. 1 ст. 146 КК України немає, тому доводи підозрюваного про те, що захисник був ним залучений саме в цьому кримінальному провадженні до оголошення підозри нічим не підтверджені. Цілком можливо, що захисник ОСОБА_12 вже був на той час залучений у якості захисника у іншому кримінальному провадженні за іншою підозрою ОСОБА_7 , зокрема за його підозрою за ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 289, ч. 3 ст. 307 КК України, однак на час оголошення підозри за ч. 1 ст. 146 КК України ці кримінальні провадження ще не були об`єднані в одне провадження. Враховуючи, що злочин, передбачений ч. 1 ст. 146 КК України, є злочином середньої тяжкості, обов`язкова участь захисника з моменту оголошення особі про підозру чинним КПК України не передбачена. Тому таку відсутність неможливо оцінити як порушення процесуального законодавства.

Стосовно доводів про те, що підозрюваний був перетриманий в СІЗО, оскільки застава за нього була внесена 29 липня 2014 року близько 11 години, а звільнили його лише 30 липня 2015 року близько 14 години 45 хв., колегія суддів вважає наступне. Дійсно, чинний закон передбачає, що після внесення передбаченої рішенням суду застави особа, яка утримується під вартою, має бути якомога швидше, тобто негайно, звільнена. Однак, сума застави вноситься особою на відповідний рахунок ДСА України, а керівництво СІЗО не має права звільнити особу раніше, ніж цьому керівництву стало відомо й воно отримало відповідне підтвердження факту внесення застави. Наданою апелянтом копією квитанції дійсно підтверджується, що кошти в якості застави були внесені на рахунок ДСА через філію «Ощадбанку» 29 липня 2014 року о 11 год. 05 хв. 47 сек. Тобто у вказаний час ці кошти лише були прийняті банком на відповідний рахунок ДСА. Надалі фізично є необхідним певний час для того, щоб ці кошти були зараховані на відповідний рахунок, управління ДСА могло отримати підтвердження надходження цих коштів, повідомити про це керівництво СІЗО, а керівництво СІЗО оформити відповідні документи на звільнення особи. Враховуючи це, колегія суддів вбачає, що фактичне звільненні ОСОБА_7 з СІЗО було зроблено у розумний строк, тобто настільки швидко, наскільки це було фактично було можливо за тих обставин.

Стосовно доводів підозрюваного про несвоєчасне вручення йому клопотання про застосування до нього запобіжного заходу, колегія суддів також не вбачає підстав для того, щоб вважати їх обґрунтованими. Дійсно, наданими апелянтом документами підтверджується, що він був звільнений з СІЗО під заставу близько 14 години 45 хв. 30 липня 2014 року. Також у самому клопотанні про застосування запобіжного заходу вказано (написано самим підозрюваним), що він отримав його копію 30 липня 2014 року о 14 год. 00 хв. Фактично це означає, що клопотання було вручено підозрюваному ще у межах СІЗО, якщо вказані вище дані відповідають дійсності. У матеріалах кримінального провадження немає жодних даних про те, о котрій годині фактично відбувався судовий розгляд слідчим суддею вказаного клопотання. Тому твердження апелянта про те, що такий розгляд відбувався раніше, ніж спливли передбачені чинним КПК України мінімально необхідні 3 години з моменту його вручення (14 год. 00 хв.), нічим, крім слів самого апелянта, не підтверджені.

Також виключно заявами самого апелянта підтверджуються його доводи про те, що розгляд клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу відбувався в кабінеті судді, а не в залі судового засідання, як це передбачено законом, а також про те, що розгляд відбувався без фіксування судового засідання технічними засобами, хоча підозрюваний та його захисник заявляли про це, відповідні клопотання. У матеріалах кримінального провадження є довідка, підписана секретарем судового засідання, про те, що клопотань про фіксування судового засідання від учасників процесу не надходило. Щоправда слід відзначити, що в довідці відсутнє прізвище секретаря. Однак, це не може автоматично вказувати на недійсність такого підпису і самої довідки. Допитувати з цього приводу захисника ОСОБА_12 , який барв участь в судовому засіданні, колегія суддів не вбачає можливим, оскільки захисник є зацікавленою особою, який здійснює своїх функції у кримінальному провадженні на користь конкретної сторони.

Щодо доводів апелянта і захисника про порушення правил територіальної підслідності, колегія суддів також не вважає їх достатньо обґрунтованими. Відповідно до ч. 2 ст. 218 КПК України, якщо слідчому із заяви, повідомлення або інших джерел стало відомо про обставини, які можуть свідчити про кримінальне правопорушення, розслідування якого не віднесене до його компетенції, він проводить розслідування доти, доки прокурор не визначить іншу підслідність. Даних про таке рішення прокурора у матеріалах кримінального провадження немає. Тому слідчий діяв в межах чинного законодавства.

Щодо доводів апелянта про те, що слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі зазначив, що його вина ОСОБА_7 підтверджується зібраними у справі доказами, колегія суддів погоджується з тим, що таке формулювання є некоректним на етапі досудового розслідування. Однак, таке формулювання в ухвалі слідчого судді не може мати жодного значення для вирішення питання про винуватість підозрюваного в ході розгляду кримінального провадження по суті, оскільки це питання в кожному окремому випадку вирішується судом лише на підставі належних і допустимих доказів, наданих суду в установленому законом порядку.

Враховуючи це, колегія суддів не знаходить обґрунтованих підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 193, 194, 396, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 30 липня 2014 року про застосовання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту строком на 44 доби відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий :

Судді :