В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"04" серпня 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

представника потерпілого ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002041 від 12 лютого 2015 року за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Грузії, вірмена, громадянина України, з вищою освітою, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою:АДРЕСА_1 , раніше не судимого
у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

в с т а н о в и в:
Судом визнано доведеним, що ОСОБА_7 08 лютого 2015 року приблизно о 00 год. 50 хв., керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 217230», д.н.з. НОМЕР_1 , рухався зі швидкістю 30-40 км/год. в другій смузі руху по проїзній частині вул. Харківське шосе з боку площі «Ленінградської» в напрямку вул. Привокзальної в м. Києві.
Проїзна частина вул. Харківське шосе має три смуги руху в бік площі «Ленінградської» та три смуги руху в бік вул. Привокзальної в м. Києві, присутня горизонтальна дорожня розмітка 1.3 та 1.5. ПДР України.
Під час руху водій ОСОБА_7 допустив порушення вимог п.п.: 10.1, 10.3, Правил дорожнього руху України, а саме:п. 10.1. ПДР України: «перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»; п. 10.3. ПДР України: «у разі перестроювання водій повинен дати дорогу транспортним засобам, що рухаються в попутному напрямку по тій смузі, на яку він має намір перестроїтися»;

Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху України з боку водія ОСОБА_7 виразилось в тому, що він, керуючи автомобілем «ВАЗ 217230», д.н.з. НОМЕР_1 , та під`їжджаючи до будинку № 48 по вул. Харківське шосе в м.Києві, почав змінювати напрям руху ліворуч з метою перелаштуватись в крайню ліву смугу руху, при цьому не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод, або небезпеки іншим учасникам руху, та не надав дорогу автомобілю «ВАЗ 2112» д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_8 , який рухався в попутному напрямку в крайній лівій смузі руху.

В наслідок порушення водієм ОСОБА_7 пунктів 10.1, 10.3 ПДР України трапилось зіткнення задньоюлівою боковою частиною автомобіля «ВАЗ 217230», д.н.з. НОМЕР_1 , з передньою частиною автомобіля «ВАЗ 2112», д.н.з. НОМЕР_2 .

В результаті ДТП пасажир автомобіля «ВАЗ 217230», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_5 , 1986 року народження,отримав тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості (за критерієм небезпеки для життя), згідно висновку судово-медичної експертизи № 458/Е від 01.04.2015 року, відноситься до тяжкого тілесного ушкодження.

Вказаних висновків суд дійшов провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи з наступного.
Будучи допитаним в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, визнав повністю, дав покази, підтвердив обставини скоєння кримінального правопорушення, викладених в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу вчинення, щиро розкаявся у вчиненому.

Також обвинувачений зазначив, що всіляко намагався допомогти потерпілому, зокрема спілкувався з лікарем останнього, намагався відвідати безпосередньо в лікарні, вибачитися перед ним особисто, однак батько потерпілого його до сина в палату не пустив, мотивувавши це тим, що останній не бажає його бачити. Намагається, по мірі своїх фінансових можливостей, відшкодовувати завдану ним шкоду потерпілому, зокрема уже відшкодував потерпілому, на цей час, 10000 гривень.

Крім повного визнання своєї вини у вчинені кримінального правопорушення, ОСОБА_7 просив суд визнати недоцільним дослідження доказів, так як повністю погоджуються з досудовим розслідуванням справи/провадження.

Покази обвинуваченого ОСОБА_7 під час досудового слідства і в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

За таких обставин, суд переконавшись, що учасники процесу, вірно розуміють зміст обставин провадження, відсутності сумнівів в добровільності їх позицій, у відповідності до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, потерпілого, його представника та свідка ОСОБА_9 в частині цивільного позову та думки потерпілого, щодо імовірної та необхідної для обвинуваченого міри покарання, дослідженням зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого, тих, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження (протоколи, схема тощо), зокрема висновками експертів з метою вирішення питань передбачених ст. 124 КПК України та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого у відповідності до Кримінального Кодексу України.

Зокрема, будучи допитаним з дотриманням правил, передбачених частиною другою, третьою, п`ятою-чотирнадцятою статті 352 КПК України, у судовому засіданні та попередженим про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання потерпілий ОСОБА_10 , підтвердив суду обставини скоєння кримінального правопорушення, викладені в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу його вчинення. Зазначив на тому, що,на цей час, має матеріального характеру претензії до обвинуваченого, у зв`язку з чим заявив з цього питання цивільний позов. В частині призначення покарання обвинуваченому, враховуючи його вік та обставини вчинення злочину, наполягав на призначенні суворого покарання.

В свою чергу, з протоколів огляду місяця дорожньо-транспортної пригоди та фото таблиці до нього, здійсненого з 01 год. 50 хв. по 02 год. 30 хв. 08.02.2015 року, старшим слідчим відділу розслідування ДТП СУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_11 в присутності понятих та учасників події, та протоколу слідчого експерименту з фото таблицею до нього, здійсненого з 19 год. 40 хв. по 20 год. 50 хв. 08.04.2015 року, слідчим СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_12 в присутності понятих та учасника події ДТП, підтверджується безпосередньо факт настання самої події кримінального правопорушення, а саме дорожньої-транспортної пригоди, його час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення, характеристика природних умов наслідків, що настали в результаті зіткнення вказаних транспортних засобів.
Зі схем місця дорожньо-транспортної пригоди, складених слідчим СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_12 , як додатків до вищезазначених протоколів, слідує, що вона містить зображення місця пригоди у вигляді схеми, на якій графічно відображені й зафіксовані всі об`єкти та обставини, що стосуються події та можуть мати значення для об`єктивного визначення її причин, а саме: ділянка дороги, де сталася дорожньо-транспортна пригода; сталі орієнтири, до яких на схемі здійснена прив`язка об`єктів та слідів; транспортні засоби, причетні до ДТП, координати їх розміщення відносно елементів проїзної частини та сталих орієнтирів; сліди та предмети, що стосуються пригоди: розміщення частин та об`єктів відносно елементів проїзної частини, транспортних засобів; координати місця зіткнення, відносно сталих орієнтирів; ширина проїзної частини разом з роздільними смугами; розташування дорожньої розмітки.
З висновку автотехнічної експертизи № 182ат від 24.04.2015 року слідує, що в ситуації, що склалася на дорозі водій автомобіля «ВАЗ 217230», д.н.з. НОМЕР_1 , повинен був керуватися вимогами пунктів 10.1, 10.3, 12.2 ПДР, останній мав технічну можливість уникнути даної ДТП шляхом виконання вимог цих пунктів ПДР, тобто причиною пригоди є невідповідність дій обвинуваченого вимогам ПДР України.
Поряд з цим з висновків Київської міської наркологічної клінічної лікарня «Соціотерапія» № 000815 та 000816 щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 08.02.2015 року, слідує, що водії ОСОБА_8 та ОСОБА_7 в стані сп`яніння не перебувають.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 458/Е від 01.04.2015 року в результаті ДТП пасажир автомобіля «ВАЗ 217230», д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_5 , 1986 року народження,отримав наступні тілесні ушкодження: відкрита черепно-мозкова травма: забій головного мозку з формуванням геморагічних вогнищ лівої скроневої долі коритикально та лівої лобно-базальної ділянки, субарахноідальний крововилив, уламковий перелом правої скроневої кістки без зміщення уламків, забійна рана правої скроневої ділянки, яке за ступенем тяжкості відноситься до тяжкого тілесного ушкодження. Згідно токсикологічного аналізу № 1136 від 08.02.2015 року в крові ОСОБА_5 виявлений етиловий спирт у кількості 0,82%, що свідчить про те, що на момент отримання тілесних ушкоджень він знаходився в стані алкогольного сп`яніння.

Вище досліджені процесуальні джерела доказів, як-то показання, речові докази, документи, висновки експертівсуд визнає належними і допустимими доказами, оскільки останні відповідають вимогам КПК України, а безпосередніх порушень вимог КПК України, судом не встановлено та сторонами не доведено.

Тож, враховуючи наведене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінальних проваджень, однак у межах ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку,приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, встановлених судом.

Тож, суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки він своїми умисними діями скоїв порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.
Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Так, обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 є щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, часткове добровільне відшкодування завданого збитку потерпілому у сумі 10000 гривень.
При цьому, суд враховує, що щире каяття характерне тим, що воно засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність, тобто характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
У судовому засіданні обвинувачений свою вину визнав у повному обсязі, у вчиненому щиро розкаявся та неодноразово, в ході судового розгляду критично оцінював свої дії, зокрема зауважив на тому, що готовий нести відповідальність за вчинене, частково відшкодував потерпілому завдану шкоду, що також свідчить про те, що особа розуміє тяжкість наслідків від своїх дій та щиро кається, дійсно бажає виправити ситуацію, що склалася з його вини.
Тож, емоційно-вольове не сприйняття в ході судового розгляду потерпілого з тих чи інших підстав вибачень обвинуваченого не свідчить про відсутність щирого каяття з його боку, як про те зазначає сторона обвинувачення в особі представника потерпілого та потерпілого.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Також, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_7 на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має постійне місце реєстрації, позитивну характеристику за місцем роботи, з якої випливає, що останній, за період роботи в Українському науково-дослідному інституті соціальної і судової психології та наркоманії МАЗ України на посаді провідного фахівця показав себе, як відмінно підготовлений фахівець, здатний самостійно вирішувати складні завдання, сумлінно виконує службові обов`язки та завдання керівництва, постійно працює над удосконаленням своїх знань, вимогливий до себе, має розвинуте почуття нового, постійно вивчає передовий досвід, ініціатор його впровадження, уважний до проблем, які торкаються оточуючих, завжди враховує в роботі думки та пропозиції колег, має високе почуття відповідальності, завжди готовий прийти на допомогу, уважний до людей, доброзичливий, має широку загальну культуру, справедливий; дані, щодо стану здоров`я, невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, спосіб життя (працював в Українському науково-дослідному інституті соціальної і судової психології та наркоманії МАЗ України на посаді провідного фахівця, навчався в Інституті підприємництва та торгівлі «Стратегія», раніше не судимий, пройшов військову службу у Збройних силах України та є сержантом звільненим в запас, а за час служби постійно отримував підвищення у військових званнях та класі, нагороджений почесним нагрудним знаком «ГВАРДІЯ»), молодий вік, що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає міцні соціальні зв`язки; наявність претензій (майнових/моральних) у потерпілого, загалом позицію потерпілого у справі, щодо необхідної міри покарання; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій, та вважає, за необхідне призначити покарання при наявності кількох обставин, що пом`якшують його та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винногоу межах санкції статті 286 КК України у виді позбавлення волі та права керування зі звільнення від відбування основного покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України та покладенням обов`язків з числа ст. 76 КК України, оскільки суд переконаний, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, дана міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

Зокрема, про можливість належної соціалізації особита допустиму репутацію свідчить невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, спосіб життя (невстановленість зловживання алкогольними напоями, наркотичними засобами,наявність на частковому утриманні членів родини, які у розумінні Сімейного Кодексу України, являються учасниками сімейних правовідносин з останнім тощо), характер вчиненого кримінального правопорушення (вчинення злочину з необмеженості, відсутності прямого умислу),поведінка під час та після вчинення кримінального правопорушення, зокрема відшкодування шкоди потерпілому по мірі фінансових можливостей, та відсутність за його результатами будь-яких непомірних наслідків для інтересів суспільства, які б безумовно превелювали над принципом поваги до свободи особистості і дали б змогу суду прийти до висновку про необхідність призначення більш суворого покарання.

Підстав для не призначення додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування суд не убачає, виходячи з характеру вчиненого злочину та наслідків, що настали для потерпілого та оскільки у судовому засіданні обставин, які б свідчили про те, що автомобіль є єдиними джерелом доходу обвинуваченого, а не транспортним засобом для пересування встановлено не було.

При вирішенні цивільного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_7 , ПрАТ «СК «Провідна» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, яка була завдана кримінальним правопорушенням (злочином), суд виходить з наступного.
Цивільний позивач та його представник, у судовому засіданні, кожен окремо, пояснили суду, що матеріальна шкода у сумі 4210 грн. 57 коп. складається із вартості витрат понесених на лікування та 90000 гривень моральної шкоди випливають з пережитих потерпілим страждань (а.п. 52-54 том № І).

Позов пред`явлено до обвинуваченого у порядку ст. 128 КПК України та до СК, оскільки транспортний засіб, яким керував відповідач 1 був застрахований даною СК.

Цивільний відповідач ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснив, що він цивільному позивачу добровільно, під час досудового розслідування провадження, відшкодував 10000 гривень 00 копійок. Також, зауважив, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію, що склалася, та понести відповідальність у міру своє вини. На цей час, не визнає цивільний позов позивача, оскільки вважає його занадто перебільшеним в частині моральної шкоди, яка не випливає з обставин справи. Зокрема, під час досудового розслідування потерпілий постійно змінював суму, яку хотів отримати від обвинуваченого, від 10000 гривеньдо 100000 гривень. Тому вважає, що суму має визначити суд з урахуванням обставин справи та ступеню його вини.
Представник ПрАТ «СК «Провідна» у судове засідання не з`явився, просив розглядати справу у його відсутність, у задоволені цивільного позову вважав за необхідне відмовити з підстав викладених у запереченнях (а.п. 81-83 том № І), зокрема виходячи з того, що цивільним позивачем не було дотримано вимоги Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а СК у розумінні ст. 62 КПК України, не є належним відповідачем.
Захисник обвинуваченого/цивільного відповідача зауважив у судовому засіданні на тому, що, у даному випадку, цивільним позивачем цілком і повністю проігноровані вимоги Законів України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», «Про страхування», норм ЦК України, тож з урахуванням правової позиції ВССУ у судових рішеннях від 16.01.2013 року та 27.03.2013 року, у задоволенні цивільного позову слід відмовити.

Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши надані ними доказами з точки зору належності і допустимості,та розглянувши сам спір у кримінальному провадженні, на підставі ч. 5 ст. 128 КПК України, за правилами, встановленими цим Кодексом та в частині процесуальних відносин, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, які цим Кодексом не врегульовані, застосувавши норми Цивільного процесуального кодексу України в частині, що не суперечать засадам кримінального судочинства, вважає за необхідне зазначити про таке.
У судовому засіданні встановлено, що між ОСОБА_7 та ПрАТ «СК «Провідна» укладений договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності осіб під час експлуатації забезпеченого транспортного засобу «ВАЗ 217230» д.н.з. НОМЕР_1 .
Також, судом у судовому засіданні було допитано свідка ОСОБА_9 в частині цивільного позову, який будучи попередженим про кримінальну відповідальність, пояснив суду, що дійсно 03.03.2015 року ОСОБА_7 передав йому у якості часткового відшкодування завданої ним моральної шкоди цивільному позивачу, який є його сином, 10 000 гривень, про що він написав відповідну розписку.
Також свідок зазначив, що син у наслідок ДТП отримав тілесні ушкодження, які потребували значних фінансів для їх усунення та пережив велику душевну травму.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст.11 ЦК України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого.
Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками зокрема є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України).

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, а шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 року №4 роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно правової позиції висловленої Верховним Судом України при розгляді справи N 6-183цс14 від 03.12.2014 року, законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Отже, саме на відповідачу - 1 лежить тягар доведення того, що шкоду завдано не з його вини, проте в порушення зазначених положень законодавства відповідач - 1 належними доказами не довів відсутності своєї вини в заподіянні шкоди, апріорі, судом визнано доведеним, що внаслідок ДТП, яке сталося з вини цивільного відповідача, цивільному позивачу було завдано матеріальну та моральну шкоду.

При цьому суд не сприймає доводи відповідача 2 про те, що він є не належним відповідачем, оскільки пунктом 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року N 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено, що відповідно до статті 21 Закону № 1961-IV на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов`язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров`ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв`язку із цим при пред`явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК, залучити до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі, що у даному випадку і було зроблено судом, враховуючи положення ч. 5 ст. 128 КПК України.

При цьому, суд звертає особливу увагу учасників процесу на те, що в даних правовідносинах обов`язковим є застосування положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон).

В статті 3 Закону зазначено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Тож, виходячи із суті такого страхування Закон має на меті захист не лише прав потерпілих на відшкодування шкоди, але й захист інтересів страхувальника - заподіювача шкоди через що відшкодування шкоди у даних правовідносинах повинно здійснюватися відповідно до Закону.

Так, в силу статті 4 Закону відповідач 1 є суб`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, а його відповідальність перед третіми особами (потерпілими) застрахована, оскільки ця відповідальність є об`єктом страхування згідно ст. 5 Закону.

На підставі п. 22.1. ст. 22 Закону при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Отже, в силу п. 22.1 ст. 22 та ст. 29 Закону, з урахуванням змісту статті 979 ЦК та статті 16 Закону України «Про страхування», шкоду завдану майну та здоров`ю цивільного позивача повинен відшкодовувати страховик, однак таке відшкодування повинне відбуватися тільки відповідно до Закону, оскільки він є спеціальним законом, який покликаний регулювати відносини обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Разом з тим, є надуманими доводи відповідача 2 про те, що вказаний позов не підлягає розгляду у даному провадженні, оскільки він не випливає з пред`явленого обвинувачення, оскільки судом встановлено, що в силу вищезазначених положень законодавства, шкоду завдану майну та здоров`ю цивільного позивача повинен відшкодовувати страховик, а така шкода, саме, як раз і настала безпосередньо при вчинені даного злочину.

Посилання відповідача - 2 на судове рішення від 02.04.2015 року у справі № 425/226/14-к, як на підставу відмови цивільному позивачеві у позові, суд не сприймає, оскільки з нього випливає, що судове рішення першої інстанції було скасовано через істотне порушення норм кримінального процесуального законодавства, і судом спір по суті вирішений не був, а справу було направлено на новий судовий розгляд, тобто таке судове рішення не є остаточним у справі, тож враховуючи позицію ВССУ є не прийнятним для порівняння при вирішенні питання застосування тотожних положень законодавства в подібних спірних правовідносинах.

Більше того, відповідно до правової позиції ВСУ, не завжди судові рішення, які надаються для порівняння свідчать про те, що у них було вірно застосовано норми матеріального і процесуального права, адже, на думку суду, сама по собі складність справи, а саме безпосередня необхідність ретельного дослідження її обставин, проведення складних розрахунків цивільно-правового характеру не є обставиною, яка свідчить про те, що у рамках кримінального провадження слід відмовити позивачу у розгляді такої справи та роз`яснити його права подати аналогічний позов у цивільному провадженні, оскільки саме на суд, як раз і покладається обов`язок встановлення істини у справі, у тому числі, враховуючи положення ч. 5 ст. 128 КПК України, шляхом застосування норм ЦК України, КК України та КПК України в їх сукупності, апріорі, такі дії свідчать про фактичну відмову у здійснені правосуддя, що враховуючи ч. 2 ст. 30 КПК України, є не прийнятним.

Однак, є слушними доводи відповідачів про те, що позивач, не дотримався норм Закону у даному конкретному випадку, оскільки відповідно до його ст. 35, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.
У судовому засіданні судом встановлено, що цивільний позивач в порушення ст. 35 Закону не звертався до відповідача 2 з заявою про страхове відшкодування йому шкоди заподіяної в ДТП, документів до СК також не подавав, тож у задоволенні позову до відповідача -2 ПрАТ «СК «Провідна» слід відмовити, як в частині стягнення матеріальної так і моральної шкоди, оскільки порушення позивачем норм Закону в частині відшкодувань шкоди, призвело до того, що на цей час, суд позбавлений змоги встановити достовірну матеріальну шкоду, останній виходячи з норм ст.ст. 26, 9 Закону не має змоги визначити і 5% відсотків від страхової виплати за шкоду, враховуючи, що страхова виплата та страхова сума не є тотожними поняттями.
Однак, відмова у задоволенні позову не позбавляє позивача можливості заявити позов в порядку цивільного судочинства в майбутньому до СК у разі дотримання ним положень Закону та відмови страхувальника в виплаті, або з будь-якої іншої підстави, яка не пов`язана з обставинами, які слугували для відмови у задоволені позову в даному конкретному випадку.
Питання можливості стягнення з обвинуваченого матеріальної шкоди суд не розглядає в зв`язку з відсутність таких позовних вимог з боку позивача.
Разом з тим, вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди з відповідача 1 у сумі 85 000 гривень, суд враховує, за яких обставин і якими діями вона завдана, яким є ступень вини заподіювача, в якій грошовій сумі потерпілий вказує на пов`язані з нею втрати та з чого при цьому виходить.

В судовому засіданні судом було встановлено, що потерпілому/цивільному позивачу було завдано діями обвинуваченого моральну (немайнову) шкоду.

У відповідності з ч. 4 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

За таких обставин суд, враховуючи наявність моральної (немайнової) шкоди у потерпілого, яка була завдана кримінальним правопорушенням (злочином), та виходячи з положень ст. 128 КПК України, та норм ЦК України, визначає розмір такої шкоди з урахуванням характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), стану здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану та з урахуванням інших обставин, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, й вважає за необхідне стягнути загалом з обвинуваченого/цивільного відповідача - 1 на користь потерпілої/цивільного позивача 20 000 гривень.

При цьому, суд враховує, що цивільним відповідачем 1 було добровільно сплачено на користь цивільного позивача в ході досудового розслідування провадження шкоду у сумі 10 000 грн. 00 коп., у зв`язку з чим вважає за необхідне стягнути з цивільного відповідача 1 на користь цивільного позивача 10 000 гривень (20 000 грн. 10 000 грн. ).

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, обвинуваченому не обирався та, враховуючи вимоги ст.ст. 177, 178 КПК України, підстави для його визначення на цьому етапі відсутні.

Питання процесуальних витрат у провадженні суд вирішує відповідно до ст. 124 КПК України.

Питання речових доказів у кримінальному проваджені вирішено, згідно положень ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд, -

у х в а л и в :
ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік 6 місяців.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з іспитовим строком на 2 (два) роки.

Згідно ст. 76 КК України, покласти на ОСОБА_7 ,обов`язки: попросити публічно або в іншій формі пробачення у потерпілого; не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.
Цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_7 , ПрАТ «СК «Провідна» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої злочином (кримінальним правопорушенням), - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_5 10 000 (десять тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди завданої злочином (кримінальним правопорушенням).

В іншій частині у задоволенні цивільного позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави витрати на залучення експертадля проведення автотехнічної експертизи у сумі 1228 (одна тисяча двісті двадцять вісім) гривень 80 копійок.

Речові докази: транспортний засіб «ВАЗ 217230», д.н.з. НОМЕР_1 , - залишити у володінні власника; транспортний засіб «ВАЗ 2112» д.н.з. НОМЕР_2 , - залишити у володінні власника.

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва.
Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С у д д я: ОСОБА_1