Справа № 352/2405/14-к
Провадження № 11-кп/779/48/2015
Категорія ст. 286 ч. 2 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 лютого 2015 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу з доповненнями прокурора у кримінальному провадженні на вирок Тисменицького районного суду від 25 листопада 2014 року у кримінальному провадженні № 0000192 про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України,-

в с т а н о в и л а :
вироком Тисменицького районного суду від 25 листопада 2014 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України та призначено йому покарання 3 (три) роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами всіх видів строком на 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного йому основного покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з випробуванням на іспитовий строк 1 (один) рік.

На підставі ст. 76 КК України на обвинуваченого ОСОБА_7 покладено наступні обов`язки:

- не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції;

- повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи;

- періодично з`являтись для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

Вирішено питання про речові докази у відповідності з ст. 100 КПК України.

Міру запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту до вступу вироку в законну силу залишено без зміни.

Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь держави 1719 грн. 90 коп. витрат на проведення судових експертиз.

Не погоджуючись із зазначеним вироком суду прокурор у кримінальному провадженні подав апеляційну скаргу, у якій просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. В доводах апеляційної скарги прокурор вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Крім того, прокурор подав доповнення до апеляційної скарги та просить виключити з мотивувальної частини вироку посилання на «достатність зібраних доказів для визнання ОСОБА_7 винним».

Як встановлено судом першої інстанції, 07.07.2014 року приблизно о 18 годині у світлу пору доби, суху погоду, водій ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння та керуючи автомобілем марки «Опель Вектра», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався зі швидкістю приблизно 60 км/год ділянкою автодороги Єзупіль-Крилос, що по вул. Незалежності у с. Козина Тисменицького району Івано-Франківської області в напрямку с. Крилос Галицького району. При цьому, експлуатація його транспортного засобу за наявності технічних несправностей через непрацездатний стан заднього правого гальмівного механізму та невідповідність стану шин встановлених на задній осі, заборонена, оскільки при застосуванні водієм екстреного гальмування, могла призвести до втрати курсової стійкості автомобіля.

У цей час, проїзну частину вул. Незалежності, зліва направо по напрямку руху автомобіля, перебігав пішохід ОСОБА_10 , побачивши якого водій ОСОБА_7 проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку, яка склалась, не обрав безпечної швидкості транспортного засобу, не вжив заходів для зменшення швидкості автомобіля аж до його зупинки, не змінюючи при цьому напрямку свого руху, а різко вивернув кермо вліво, не переконавшись, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху.

Внаслідок цього, ОСОБА_7 втратив керування автомобілем, допустив його занос та виїзд на зустрічну смугу руху, де вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_10 .

У результаті порушення ОСОБА_7 Правил дорожнього руху України сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої пішохід ОСОБА_10 помер від закритої черепно-мозкової травми з крововиливами в м`які покриви голови, під м`яку мозкову оболонку головного мозку та мозочка, в речовину головного мозку, яка ускладнилась набряком та набуханням головного мозку.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора, який просив задовольнити вимоги його апеляційної скарги з доповненнями та скасувати оскаржуваний вирок, доводи обвинуваченого, його захисника та потерпілої, які просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за вказаних у вироку обставин відповідають матеріалам кримінального провадження, ґрунтуються на належно досліджених й правильно оцінених доказах, не оспорюються і апеляційному перегляду згідно ст. 404 КПК України не підлягають.

Що стосується покликання прокурора на м`якість призначеного ОСОБА_7 покарання та неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

Відповідно до ст. 65 КК України загальними принципами призначення покарання, є призначення покарання в межах санкції статті КК України, яка передбачає відповідальність за вчинений злочин, з врахуванням положень загальної частини КК України, а також ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Крім того, згідно зазначеної статті призначене особі покарання має бути необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначене обвинуваченому покарання відповідає вимогам вказаної статті, тому доводи прокурора про необґрунтоване прийняття судом рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, оскільки призначене йому покарання із застосуванням ст.75 КК України не відповідає тяжкості вчинених злочинів та особі обвинуваченого, на думку суду належним чином не обгрунтовані та безпідставні.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання врахував пом`якшуючі обставини, а саме: щире каяття, добровільне відшкодування заподіяної шкоди, активне сприяння розслідуванню кримінального правопорушення, думку потерпілої ОСОБА_9 , яка являється рідною сестрою обвинуваченого, просила обвинуваченого суворо не карати, претензій матеріального та морального характеру до ОСОБА_7 не має.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 абз. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути мотивованим, при цьому необхідно враховувати не тільки дані про особу обвинуваченого і обставини, які пом`якшують покарання і свідчать про можливість його виправлення без відбування покарання, але й ступінь тяжкості вчиненого злочину, виходячи із особливостей і обставин його вчинення.

Рішення суду про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням відповідно до ст. 75 КК України є достатньо мотивованим. Крім того, як вбачається з долученої до матеріалів справи медичної довідки, обвинувачений у зв`язку з отриманими 07.07.2014 року в результаті ДТП травмами, а саме струсу головного мозку, закритої черепно-мозкової травми, компресійного перелому TL 7-8-9 хребців, по даний час перебуває на амбулаторному лікуванні. Також, згідно довідки, виданої виконкомом Козинської сільської ради, ОСОБА_7 проживає з перестарілим батьком, який потребує стороннього догляду, тому висновки суду про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання з випробуванням є обгрунтованими.

Крім того, при апеляційному розгляді потерпіла ствердила, що це є їхнє родинне горе і обвинувачений який є рідним братом допоможе її при відсутності чоловіка, не перебуваючи в місцях позбавлення волі.

Разом з тим, доводи прокурора про виключення з вироку посилання на доведеність вини ОСОБА_7 в судовому засіданні у вчиненні кримінального правопорушення достатньо зібраними доказами, є обгрунтованим. Так, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд першої інстанції визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювались і в порушення ст. 370 КПК України безпідставно послався у вироку на те, що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення в судовому засіданні доведена повністю і зібраних доказів достатньо для визнання його вини.

Тому, вирок у цій частині підлягає зміні, вказане посилання суду - виключенню.

Посилання прокурора на те, що суд першої інстанції вийшов за межі, визначені санкцією вказаної статті позбавивши ОСОБА_7 права керувати всіма видами транспортних засобів є безпідставними, так як сам обвинувачений не оскаржував вирок в цій частині, а наведена помилка не є тим порушенням закону, що тягне за собою зміну вироку.

Твердження прокурора про те, що суд без належних доказів визнав добровільне відшкодування шкоди потерпілій як обставину, що пом`якшує покарання, є безпідставним. Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 66 КК України, добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди здійснюється добровільно до чи після притягнення особи до відповідальності, але обов`язково до винесення обвинувального вироку, і полягає в повному або частковому відшкодуванні матеріального збитку або усуненні заподіяної нематеріальної (моральної) шкоди.

Приймаючи вказане рішення, на підставі наявних доказів, суд першої інстанції у відповідності до вимог ст. 66 КК України прийшов до вказаного висновку в межах своєї компетенції з дотриманням норм КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 408, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :
апеляційну скаргу з доповненнями прокурора у кримінальному провадженні задовольнити частково, вирок Тисменицького районного суду від 25 листопада 2014 року відносно ОСОБА_7 змінити, виключити з нього посилання на «достатність зібраних доказів для визнання його вини».

В решті вирок залишити без зміни.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 3 місяців з дня проголошення.

Судді ОСОБА_2
ОСОБА_3
ОСОБА_4
Згідно з оригіналом
Суддя ОСОБА_2