Справа № 520/1795/15-к
Провадження № 1-кп/520/191/15
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17.02.2015 року м.Одеса
Київський районний суд м. Одеси у складі судді ОСОБА_1 , який здійснює кримінальне провадження одноособово,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в приміщені суду у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт і угоду про визнання винуватості у кримінальному провадженні №0000457 від 3 лютого 2015 року, щодо

ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Одеса, громадянина України, раніше не судимого, одруженого, має на утриманні малолітню дитину, із середньо-спеціальною освітою, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , водія-санітара 1603 зенітно-ракетного дивізіону військової частини НОМЕР_1 (ПП НОМЕР_2 ), солдата,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.407 ч.3 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

старшого прокурора військової прокуратури Одеського гарнізону Південного регіону України ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:
У підготовчому судовому засіданні прокурор та обвинувачений звернулися до суду із угодою від 17.02.2015р. про визнання винуватості.

Згідно обвинувального акту і наданої угоди про визнання винуватості ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ст.407 ч.3 КК України, за наступних обставин.

Під час досудового розслідування встановлено, що відповідно до Указу Виконуючого обов`язків Президента Украйни від 17 березня 2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію», в Украйні оголошено часткову мобілізацію.
На виконання зазначеного Указу, 27 березня 2014 року солдат ОСОБА_3 був призваний за мобілізацією ІНФОРМАЦІЯ_2 . На підставі наказу командира в/ч НОМЕР_1 №65 від 27 березня 2014 року солдата ОСОБА_3 було зараховано до списків особового складу в/ч НОМЕР_1 , а саме, до 1603 зенітно-ракетного дивізіону, що дислокується за адресою: АДРЕСА_2 .
У відповідності до вимог ст.ст.11, 16, 37, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.99. № 548-XIV та ст.4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.99. № 551-XIV, солдат ОСОБА_3 під час проходження військової служби повинен свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; беззастережно виконувати накази командирів; знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних сил України; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням; виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою; бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Проте, солдат ОСОБА_3 , проходячи військову службу, діючи на порушення вищезазначених статутних вимог і зобов`язань, 04 листопада 2014 року самовільно залишив територію 1603 зенітно-ракетного дивізіону військової частини НОМЕР_1 та ухилявся від проходження служби до 14 січня 2015 року, тобто тривалістю понад один місяць, проводячи час у вказаний період на власний розсуд за своїм постійним місцем мешкання, за адресою: АДРЕСА_1 .

Наведені умисні дії ОСОБА_3 були кваліфіковані за ст.407 ч.3 КК України за кваліфікуючими ознаками: самовільне залишення військової частини тривалістю понад один місяць.

Як вбачається з обвинувального акту та угоди про визнання винуватості ОСОБА_3 беззастережно визнав себе винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.407 ч.3 КК України, щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину.

ОСОБА_3 також погодився із прокурором на призначення йому покарання за цей злочин в виді двох років позбавлення волі із звільненням від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, іспитовий строк два роки, із покладенням на нього додаткових обов`язків передбачених пунктами 2, 3 ч.1 ст.76 КК України. Суд, перевіривши умови укладання угоди про визнання винуватості, відповідність угоди за змістом вимогам процесуального законодавства, роз`яснивши та з`ясувавши в обвинувачуваного повне порозуміння ним його процесуальних прав, добровільності та відсутності будь-яких обставин, які б примусили ОСОБА_3 погодитися на підписання угоди про визнання винуватості, характеру висунутого щодо нього обвинувачення, виду і розміру покарання та наслідки постановлення вироку на підставі угоди про визнання винуватості, дійшов висновку про те, що у даному провадженні можливо затвердити надану угоду про визнання винуватості. При цьому суд виходить з наступного.

Так, злочин, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 , згідно ст.12 КК України відноситься до злочину середньої тяжкості, оскільки санкція ч.3 ст.407 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до п`яти років.

Відповідно до ч.4 ст.469 КПК України, враховуючі тяжкість злочину, відсутність потерпілого, та у випадку завдання злочином шкоди лише державним та суспільним інтересам, може бути укладено угоду про визнання винуватості між прокурором і обвинуваченим.

Угода за змістом укладена відповідно до ст.472 КПК України і має усі необхідні реквізити та відомості, у т.ч. стосовно міри та виду узгодженого між сторонами покарання та наслідків невиконання угоди.

Обвинуваченому ОСОБА_3 суд відповідно до ст.474 КПК України роз`яснив процесуальні права, характер обвинувачення, вид покарання та наслідки укладання, затвердження та невиконання угоди, передбачені ст.ст.473, 476 КПК України, роз`яснив вичерпні підстави оскарження вироку суду.

Суд також переконаний в тому, що угоду сторонами підписано добровільно, свідомо, без впливу будь-яких сторонніх обставин чи факторів. Умови укладеної угоди також не суперечать інтересам суспільства, не порушують прав, свобод чи інтересів сторін чи інших осіб. З угоди також не вбачається обставин, які б свідчили про очевидну неможливість виконання обвинуваченим узятих на себе за угодою зобов`язань.

Як видно з реєстру матеріалів досудового розслідування у проваджені зібрано достатньо доказів для обґрунтованої підозри і обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.407 ч.3 КК України, а тому визнання ним винуватості є цілком виправданим.

Суд також вважає, що обставини, які обтяжують і пом`якшують покарання, дані про особу ОСОБА_3 , який продовжує військову службу, характер кримінального правопорушення та інші обставини цілком враховані угодою про визнання винуватості і знайшли своє відображення в узгодженому остаточному покаранні. Керуючись ст.ст.373, 374, 474, 475 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Затвердити угоду від 17.02.2015р. про визнання винуватості між прокурором ОСОБА_4 і обвинуваченим ОСОБА_3 .

Відповідно до затвердженої угоди про визнання винуватості визнати ОСОБА_3 винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.407 ч.3 КК України, на підставі якої призначити йому покарання у виді двох років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом двох років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені пунктами 2, 3 ч.1 ст.76 КК України, а саме, не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи чи навчання.

На вирок сторонами може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Одеської області через Київський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку, лише у випадках, встановлених ст.ст.473, 394 КПК України.

Якщо апеляційну скаргу не подано, то вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Копію вироку після його проголошення негайно вручити засудженому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1