Головуючий по справі: підполковник юстиції СТЕЛЬМАХ І.О. Доповідач: полковник юстиції ЗАГОРУЙКО В.В.
УХВАЛА №11а-75-2007
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2007 року місто Київ

Військовий
апелляційний суд Центрального регіону України в складі: головуючого - генерал-майора
юстиції КУЗЬМІНА А.С., суддів -
полковника юстиції БРЕДЕЛЬОВА О.М. та полковника юстиції ЗАГОРУЙКО В.В.,
при секретарі ВАСИЛЕНКО Н.І.

за участю
прокурора відділу військової прокуратури Центрального регіону підполковника
юстиції БУДОВОГО СМ., представника скаржника ОСОБА_1,
розглянувши в судовому засіданні апеляцію помічника військового
прокурора Львівського гарнізону старшого лейтенанта юстиції КОТЕЛЕВЦЯ М.В. на постанову військового місцевого суду
Львівського гарнизону від 13 листопада 2006 року, за
якою постанова помічника військового прокурора Львівського гарнізону від 6 вересня 2006 року про відмову в порушенні
кримінальної справи стосовно ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2. на підставі п.2 ст. 6 КПК України - скасована, та матеріали перевірки
направлені військовому прокурору Львівського гарнізону для проведення додаткової
перевірки,

ВСТАНОВИВ:

Згідно з
постановою, ОСОБА_3 неодноразово звертався до військової прокуратури з заявами про порушення кримінальної справи відносно
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2. у зв'язку з, на
його думку, зловживанням та
перевищенням службових повноважень, службовим підробленням.

В цих заявах ОСОБА_3 вказав, що полковник ОСОБА_2, будучи військовою
посадовою особою -
ІНФОРМАЦІЯ_2, перевищив надані йому повноваження та вчинив дії, які
відповідно до діючого законодавства, не мав права вчиняти. А саме: 22 березня
1989 року ОСОБА_2 підписав та подав від імені будинкоуправління № 2 Володимир -
Волинської КЕЧ району до Ковельського міського суду позовну заяву про розмін належної ОСОБА_3 та його сім'ї трьохкімнатної
квартири № АДРЕСА_1, на дві однокімнатні квартири.

Після подання
від імені вищевказаного будинкоуправління клопотань (відношень) НОМЕР_1 та
НОМЕР_2, які були узгоджені ОСОБА_2, як ІНФОРМАЦІЯ_1,
Ковельським міськвиконкомом було прийнято рішення про розмін зазначеної трьохкімнатної квартири з
виділенням ОСОБА_4. та ОСОБА_3. двох
однокімнатних квартир, а на звільнену трьохкімнатну квартиру був виданий ордер
іншій особі, хоча ця квартира ОСОБА_4. не була звільнена. Так як, ОСОБА_4. не
був згідний на розмін трьохкімнатної
квартири, то ОСОБА_2 від імені будинкоуправління № 2 Володимир -Волинської КЕЧ району, була подана до
Ковельського міського народного суду позовна заява про примусовий розмін
займаного житлового приміщення, і судом 27 грудня 1989 року було прийнято рішення про примусове виселення ОСОБА_4. із
вищевказаної квартири з наданням йому однокімнатної квартири АДРЕСА_2.

За заявами ОСОБА_3 проводились перевірки військовою прокуратурою Луцького гарнізону та військовою прокуратурою Західного регіону
України, за наслідками яких приймались рішення про відмову в порушенні
кримінальної справи відносно колишнього начальника Ковельського гарнізону ОСОБА_2 на підставі ст. 6 п. 2 та ст. 6 п. З КПК
України.

Постанови про відмову в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_2
неодноразово скасовувались, як прокуратурою, так
і судом, оскільки прокурорські перевірки були неповними, а прийняті
рішення по них необгрунтованими та передчасними.

2

Після проведення
чергової додаткової перевірки по заявах ОСОБА_3, помічником військової прокуратури Львівського гарнізону
старшим лейтенантом юстиції ОСОБА_9. 6 вересня 2006 року винесено
постанову про відмову в порушенні кримінальної справи відносно ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2, за ознаками
злочинів, передбачених ст.ст. 366
ч. 1, 358 ч. 1,423 ч. 1 та 424 ч. 1 КК України, на
підставі п. 2 ст. 6 КПК України, за
відсутністю в діянні складу злочинів.

Не погоджуючись
з рішенням суду, прокурором подано апеляцію, в якої він просить постанову суду
скасувати, в обґрунтування чого вказує наступне. З листопада 1997 року до
теперішнього часу громадянин ОСОБА_4. неодноразово звертався із скаргами до
правоохоронних та інших державних органів на неправомірні, на його думку, дії
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 при поданні у 1989 році позовної заяви до Ковельського
міського суду про виселення ОСОБА_4. з квартири та підготовці відношень до Ковельського міськвиконкому про
виділення двох окремих квартир ОСОБА_4. та ОСОБА_3, вважаючи, що при
вирішенні цих питань були допущенні фальсифікації документів та перевищення
посадових повноважень.

За цими
зверненнями проводились перевірки військовою прокуратурою Луцькою гарнізону та військовою прокуратурою Західного регіону
України, за наслідками яких приймались рішення про відмову в порушенні кримінальної
справи відносно ОСОБА_2 на підставі ст. б п. 2 та ст. б п. З КПК України,
а відносноІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5. на підставі ст. б п. 8 КПК України (помер у
1997 році).

Таким чином, на
думку автора апеляції, прокуратурою всебічно і повно з'ясовано, що відношення
від імені будинкоуправління № 2 Володимир - Волинської КЕЧ району НОМЕР_1 та
НОМЕР_2 були
виготовлені не ОСОБА_2, а працівниками будинкоуправління № 2, вказівок про їх
виконання він не давав, дані відношення не передбачені житловим законодавством
та іншими нормативними актами у якості офіційних документів як підстава для
видачі ордеру на квартиру. ОСОБА_2 лише узгодив дані відношення як начальник
гарнізону, що само собою ще не є підставою для виділення житла і видачі ордера,
оскільки рішення приймав орган державної влади - виконавчий комітет Ковельської
міської ради. Ці дії ОСОБА_2, який узгодив відношення до міськвиконкому, не
звернувши уваги на достовірність підписів посадових осіб будинкоуправління № 2
Володимир - Волинської КЕЧ району ОСОБА_6 і ОСОБА_7 є малозначними, такими, що
не заподіяли і не могли заподіяти істотної шкоди і не становлять суспільної
небезпеки, а тому відповідно до ч. 2 ст. 11 КК України не є злочином.

Спірна квартира
за адресою: м. Ковель, АДРЕСА_1
з 1970 р.
перебувала на обліку у Володимир -
Волинській КЕЧ району, як житлова площа, отримана від місцевих рад.

Полковник ОСОБА_2 у 1989 р. як начальник гарнізону мав право
розглядати звернення військовослужбовців і працівників Збройних Сил та
громадян, в тому числі заяву з питань обміну квартири подружжя ОСОБА_3ІВ, яку і
скерував для вирішення за належністю у гарнізонну житлову комісію та
Ковельський міськвиконком. Він не мав права наполягати і не наполягав на
виселенні ОСОБА_3 із займаного житлового приміщення в примусовому порядку, виходячи
з норм Житлового Кодексу України та Правил
обліку житлових приміщень в Українській РСР.

22 березня 1989
року полковник ОСОБА_2, підписавши як командир військової частини 61324 підготовлену
працівниками будинкоуправління №
2 позовну заяву №
НОМЕР_5 в інтересах будинкоуправління
№ 2 Володимир - Волинської КЕЧ району про розмін трьохкімнатної квартири колишнього
подружжя ОСОБА_3 №
АДРЕСА_1 на дві однокімнатні, вийшов за межі повноважень начальника гарнізону, маючи на меті не позбавити
житла ОСОБА_3, а допомогти колишньому подружжю розміняти квартири. Ці
дії ОСОБА_2 не були достатніми для того, щоб у подальшому всі події відбувались
без його участі, в бажаному для нього напрямі, оскільки сама позовна заява не
давала для цього ніяких правових підстав, а згідно статті 136 чинного на той
час Цивільного процесуального кодексу України судді належно відмовили в
прийнятті даної позовної заяви, як такої що подана не уповноваженою особою.

Наслідки для
ОСОБА_4. у вигляді виселення з трьохкімнатної квартири № АДРЕСА_1 потягло рішення
Ковельського міського суду від 27
грудня 1989 року по
справі за позовом будинкоуправління Володимир - Волинської КЕЧ району до ОСОБА_4. та ОСОБА_3. про
виселення з квартири.

Дане рішення
приймалось незалежно від бажання чи не бажання ОСОБА_2, оскільки судді
Ковельського міського суду, як і всіх інших судів відповідно до ст.ст. 8 та 11 УПК України при
здійсненні правосуддя є незалежні і підкоряються тільки законові, а суд вирішує
справи на підставі Конституції, інших актів законодавства України, в порядку
передбаченому цим Кодексом.

Згідно
вищевказаного рішення, яке набрало законної сили і залишене без змін Верховним
Судом України, та згідно ст. 14
ЦПК України є обов'язковим для всіх органів, підприємств, установ,
організацій, службових осіб та громадян,
встановлено, що справа розглянута за позовом

З

будинкоуправління
до ОСОБА_3 про виселення, а не за позовом начальника гарнізону ОСОБА_2. про обмін житлових приміщень; в судовому
засіданні ОСОБА_2 участі не приймав, а приймали
участь представники належних сторін - позивача - будинкоуправління (ОСОБА_5) та міськвиконкому (ОСОБА_8), які підтримали позов. Сам відповідач ОСОБА_3
визнав позов частково і пояснив, що він дійсно
звертався із заявою до начальника гарнізону про розмін квартири, але не погоджується на отримання виділеної йому квартири
на п'ятому поверсі і просить однокімнатну квартиру поверхом
нижче; питання виділення двох окремих однокімнатних квартир колишньому подружжю вирішувалось на засіданні житлової
комісії Ковельського гарнізону від 29.06.1989р.,
де було постановлено про виділення їм двох окремих квартир.

З урахуванням викладеного суд постановив рішення про виселення ОСОБА_4. з
квартири №АДРЕСА_1 у м. Ковелі в однокімнатну
квартиру АДРЕСА_2.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, який вважав за необхідне апеляцію задовольнити, виступ представника скаржника, який просив
постанову суду залишити без змін, вивчивши матеріали справи, та обговоривши
доводи апеляції, військовий апеляційний суд регіону знаходить постанову суду 1-ї інстанції такою, що підлягає
скасуванню, виходячи при цьому з наступного.

Розглядаючи скаргу ОСОБА_3 на вказану постанову прокурора, суд 1-ї інстанції скасував її, обґрунтовуючи це тим,
що прокуратурою, нібито, не дана правова оцінка деяким документам, а також діям ОСОБА_2А стосовно розгляду ним питання розміну
займаного ОСОБА_3 жилого приміщення, а також
узгодження ОСОБА_2 відношень від імені Володимир-Волинської
КЕЧ району НОМЕР_1 та НОМЕР_2. Крім того, на думку суду гарнізону, не з'ясованим
залишилось питання на якій підставі (норми законодавства) було оформлено відношення від Володимир-Волинської КЕЧ
району № НОМЕР_6, та під час проведення
прокурорської перевірки не було встановлено місце перебування (проживання)
скаржника і не відібрано у нього пояснень по тим фактам, на які він вказує в
своїх заявах.

Однак, як вбачається з матеріалів перевірок за скаргами ОСОБА_3, яки були досліджені у судовому засіданні апеляційним судом,
починаючи з 1997 року органами досудового слідства перевірялись всі обставини, яки були наведені у
численних скаргах ОСОБА_3, їм давалась відповідна оцінка, і кожен
раз прокуратурою у порушенні кримінальної справи стосовно ОСОБА_2 відмовлялось в зв'язку з відсутністю в його діях складу злочину.
При цьому працівниками військових прокуратур
досліджувались в повному обсязі і ті питання, яки вказані у постанові суду гарнізону. Що ж стосується факту розміну
займаного ОСОБА_3 жилого приміщення, та його виселення з
квартири, то вказані події відбулися на підставі рішень судів, яки набрали законної сили. Законність та обґрунтованість
даних рішень перевірялась і Верховним Судом України, який залишив їх в
силі.

Так, з матеріалів перевірки вбачається, що відношення від імені
будинкоуправління № 2 Володимир - Волинської КЕЧ району НОМЕР_1 та НОМЕР_2 були виготовлені не ОСОБА_2, а працівниками будинкоуправління № 2, вказівок про їх виконання він не давав, дані відношення не передбачені житловим законодавством та іншими
нормативними актами у якості офіційних документів
як підстава для видачі ордеру на квартиру. ОСОБА_2 лише узгодив дані документи як начальник гарнізону, що само собою ще не є
підставою для виділення житла і видачі ордера, оскільки
рішення приймав орган державної влади - виконавчий комітет Ковельської міської ради. Ці дії ОСОБА_2, який узгодив
відношення до міськвиконкому, не звернувши уваги на достовірність
підписів посадових осіб будинкоуправління № 2 Володимир-Волинської КЕЧ району ОСОБА_6 і ОСОБА_7, є малозначними, такими, що не
заподіяли і не могли заподіяти істотної шкоди і не становлять
суспільної небезпеки, а тому відповідно до ч. 2 ст. 11 КК України не є
злочином.

Таким чином, прокуратурою прийнято вірне рішення про відсутність в діях
ОСОБА_2 складу будь-якого злочину.

Крім того, суд гарнізону, як і органи досудового слідства, не прийняли до
уваги вимоги ст. 49 КК України, яка встановлює порядок звільнення особи від кримінальної
відповідальності у зв'язку із закінченням строків давності.

4

Так, ОСОБА_3 вимагав порушення кримінальної
справи стосовно ОСОБА_2 за ст.ст. 366
ч. 1, 358 ч. 1, 423 ч. 1 та 424 ч. 1 КК України.
Вказані злочини віднесені до злочинів невеликої та середньої тяжкості. При
цьому особа, яка вчинила злочин середньої тяжкості звільняється від
кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину минуло п'ять
років. З моменту скоєння оскаржуємих дій, та за весь період провадження по
скаргам ОСОБА_3, ОСОБА_2 він правоохоронних
органів не скривався, від дачі пояснень не ухилявся, нових злочинів не скоював. Таким чином, ОСОБА_3
звернувся в 1997 році до прокуратури з заявою про притягнення ОСОБА_2 до кримінальної
відповідальності в той час, коли це вже було б неможливим,
навіть за умови встановлення в його діях складу злочину.

На підставі
викладеного та керуючись ст. 365-366,
376 КПК України, військовий апеляційний суд регіону

УХВАЛИВ:

Постанову
військового місцевого суду Львівського гарнизону
від 13 листопада
2006 року, за якою скарга ОСОБА_4. на постанову помічника
військового прокурора Львівського гарнізону від 6
вересня 2006 року про
відмову в порушенні кримінальної справи стосовно ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2. на підставі п.2 ст. 6 КПК
України задоволена, - скасувати

В задоволенні скарги ОСОБА_4. на постанову помічника військового прокурора Львівського
гарнізону від 6 вересня 2006 року про відмову
в порушенні кримінальної справи стосовно
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2. на підставі П.2 СТ. 6 КПК України - ВІДМОВИТИ
ПОВНІСТЮ

Провадження по
скарзі ОСОБА_4. на підставі п. 5 ст. 7-1 КПК України -