Справа № 597/1307/13-к
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 березня 2015 року
Борщівський районний суд Тернопільської області
в складі: головуючого судді ОСОБА_1
з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3
захисника ОСОБА_4
обвинуваченого ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Борщеві кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, освіта вища, розлученого, на утриманні 1 неповнолітня дитина, не працюючого, інваліда 3-ої групи загального захворювання, раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.368 КК України в редакції від 18 квітня 2013 року,
Обвинувачений ОСОБА_5 , працюючи начальником відділу державної виконавчої служби Заліщицького районного управління юстиції Тернопільської області, посада якого згідно зі статтею 25 Закону України «Про державну службу» та розпорядженням Кабінету Міністрів України від 29 червня 1998 року № 461-1 віднесена до шостої категорії, використовуючи становище службової особи, яка займає відповідальне становище, 16 серпня 2013 року близько 11 години умисно вчинив кримінальне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.4 ст.368 КК Українив редакції від 18 квітня 2013 року, а саме, одержав від гр. ОСОБА_6 для себе неправомірну вигоду в сумі 5000 грн. за наступних обставин.
08 серпня 2013 року до обвинуваченого ОСОБА_5 , в провадженні якого знаходилося виконавче провадження № 34758008 по виконанню рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 16 жовтня 2012 року щодо стягнення із ОСОБА_6 заборгованості в сумі 215599,18 гривень, виконавчий лист № 1905/308/2012, звернувся боржник даного виконавчого провадження ОСОБА_6 з приводу скасування накладеного ОСОБА_5 , як державним виконавцем, арешту з майна боржника, зокрема, зняття арешту з нежитлового приміщення - телятника, що знаходиться в АДРЕСА_2 .
Обвинувачений ОСОБА_5 , розуміючи, що він наділений владними повноваженнями на зняття арешту з майна і може це зробити, оскільки відповідно до норм частини 3 статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, зажадав отримати від ОСОБА_6 неправомірну вигоду, та повідомив боржника про необхідність передачі йому грошових коштів у сумі 5000 грн.
16 серпня 2013 року близько 11 год. ОСОБА_5 , знаходячись у відділі державної виконавчої служби Заліщицького районного управління юстиції Тернопільської області, що по вул. Ольжича, 48 в м.Заліщики Тернопільської області, після розмови із боржником ОСОБА_6 , реалізуючи свій злочинний умисел на отримання хабара і при цьому не бажаючи бути викритим у своїх злочинних діях, вказав ОСОБА_6 місце і той залишив грошові кошти в сумі 5000 гривень у підсобному приміщенні будівлі, в якому розміщується відділ ДВС.
Таким чином, ОСОБА_5 під час виконання функцій представника влади, порушуючи обмеження щодо використання службового становища, встановлені ст. 6 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», в порушення вимог ст.ст. 5, 10 Закону України «Про державну службу», ст. 7 Закону України «Про державну виконавчу службу», отримав від ОСОБА_6 неправомірну вигоду в розмірі 5000 гривень за вирішення з використанням наданої йому влади питання щодо зняття арешту з майна ОСОБА_6 , накладеного у виконавчому провадженні державним виконавцем, а саме, з нежитлового приміщення (телятника), що знаходиться в АДРЕСА_2 .
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.368 КК України в редакції від 18 квітня 2013 року, не визнав та показав, що ОСОБА_6 , який був боржником в одному з виконавчих проваджень, провадження по якому здійснював він, як державний виконавець, неодноразово особисто, а також через інших людей звертався до нього та пропонував винагороду за зняття арешту із описаного майна, щоб мати можливість реалізувати таке майно не на користь боржників, а у власних інтересах. На усі звернення такого відповідав, що самостійно, як державний виконавець, зняти арешт не може, а від запропонованої винагороди відмовлявся.
8 серпня 2013 року, погодившись на прохання свого знайомого ОСОБА_7 , в своєму службовому кабінеті зустрівся із ОСОБА_6 , де останній, окрім чергового прохання зняти арешт з майна, озвучив той факт, що приміщення телятника тому не належить, що ще в 2012 році воно реалізоване за договором купівлі-продажу іншим особам, а тому вважає за необхідне і наполягає на знятті з телятника арешту. На це він роз`яснив ОСОБА_6 , що ні про який договір йому не відомо, а якщо і є такий договір, то необхідно звернутися до суду і в судовому порядку визнавати за новими власниками право власності та знімати арешт з такого майна. Тоді ж вони досягли домовленості про те, що коли ОСОБА_6 принесе рішення суду, де буде чітко зазначено зняти арешт із конкретного майна, арешт він зніме, виконуючи тим самим рішення суду. Тоді ж, в розмові було досягнуто домовленостей, що ОСОБА_6 , який заборгував присутньому при розмові ОСОБА_7 15 тис.грн., повинен повернути хоча би частину коштів, а саме, 5000 грн.
12 серпня 2013 року ОСОБА_6 прийшов до нього з тією ж розмовою, під час якої він повторив своє бачення вирішення проблеми ОСОБА_6 арешт буде знятий лише на підставі рішення суду. Ні про які кошти за вчинення будь-яких дій в інтересах ОСОБА_6 вони не домовлялися.
16 серпня 2013 року до нього зателефонував ОСОБА_6 і попросив прийняти його. Коли ОСОБА_6 прийшов до його службового кабінету, пробував передати йому кошти, які, як він розумів, той приніс для передачі ОСОБА_7 . Не бажаючи брати чужі кошти, він зателефонував до ОСОБА_7 , щоб той прийшов та забрав борг. При цьому він вийшов зі свого кабінету і, оскільки ОСОБА_6 від нього не відставав, запропонував положити кошти в підсобне приміщення, де їх згодом забрав би ОСОБА_8
Доводить, що коштів в сумі 5000 грн., як неправомірну вигоду, не отримував, такі кошти в боржника не просив, дії в інтересах боржника ОСОБА_9 з використанням наданої влади щодо зняття арешту з майна не вчиняв і вчиняти не збирався.
Суд, обєктивно дослідивши всі зібрані та перевірені у судовому засіданні докази, прийшов до переконання про доведеність обвинувачення у скоєнні ОСОБА_5 злочину, передбаченого ч.4 ст.368 КК України в редакції Закону № 222-УІІ від 18 квітня 2013 року. В цьому суд переконали наступні докази.
Так, свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні показав, що він на той час з листопада 2012 року був боржником у виконавчому провадженні на виконання рішення суду про стягнення з нього в користь ОСОБА_10 суми боргу. В ході виконавчого провадження на його власне майно було накладено арешт. Розуміючи, що майно може бути реалізоване з аукціону за незначну суму і ця сума не покриє усі його борги, а він може продати нерухомий об`єкт телятник у кілька чи десятки разів дорожче, шукав варіанти, як зняти з майна арешт. Так, в липні 2013 року Заліщицьким районним судом задоволено позов його дружини до нього про поділ усього набутого із ним у шлюбі майна. Рішенням суду майно ніж ними було поділене, а також було знято арешт з усього спільного майна. Дізнавшись, що державний виконавець не виконав рішення суду в частині зняття арешту з майна, 8 серпня 2013 року звернувся до ОСОБА_5 . Останній запевнив, що по закону він не може зняти арешт, стягувач може оскаржити його рішення і за такі дії передбачена кримінальна відповідальність. В ході неодноразових розмов із обвинуваченим він повідомив останньому, що йому все одно яким чином, лише потрібно зняти арешт з телятника, адже у нього вже були покупці на будівлю і за рахунок отриманих від продажу коштів він зможе розрахуватися із боргами. Коли він сказав, що телятник фактично проданий людям, які орендували його, а саме, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , ОСОБА_5 висловив пропозицію посприяти у вирішенні цього питання через суд, пояснив, що арешт з майна можна зняти, якщо ці люди, які винаймали телятник, судовим рішенням визнають своє право власності на майно. А для цього від нього потрібна згода на визнання в суді такого позову. Запевнив, що з цими людьми переговорить сам, а як гарантію, що все буде добре, запропонував отримати від осіб, які орендували телятник і мали намір викупити його, розписку на 23 тисячі доларів, суму, яку ті ще не заплатили йому за телятник, що нібито останні заборгували такі гроші їх спільному знайомому ОСОБА_13 . Він погоджувався на будь-яку пропозицію ОСОБА_5 , аби лише той зняв арешт з майна, і запитав останнього що для цього потрібно. На що ОСОБА_5 сказав, що йому потрібно поставити кондиціонер за 3 тисячі гривень, а дружині купити новий телефон на день народження за 3,5 тисячі, тобто це буде 6,5 тисяч гривень. Не маючи таких коштів, запропонував ОСОБА_5 лише 5 тисяч гривень, на що той погодився. Розумів, що передача коштів ОСОБА_5 буде гарантією для нього, що той виконає свою обіцянку. Після розмови із обвинуваченим, адвокат йому роз`яснив, що ОСОБА_5 зобов`язаний зняти арешт із майна на виконання рішення суду, що стосувалося поділу майна між подружжям, і що ОСОБА_5 не мав права накладати арешт на 1/2 частку майна, належного йому без виділення цієї частки в натурі. Тоді він взяв власний диктофон і 12 чи 13 серпня разом із ОСОБА_14 пішов ще раз до ОСОБА_5 . ОСОБА_13 , з яким вони разом вели бізнес, розповів, що ОСОБА_5 за сприяння у знятті арешту з майна захотів отримати 3 тисячі гривень на кондиціонер та 3,5 тисяч гривень на телефон. При розмові він уточив у ОСОБА_5 чи їхня домовленість про передачу 5000 грн. залишається в силі, адже, коли побачив у кабінеті кондиціонер, здивувався, що ОСОБА_5 просив купити кондиціонер для кабінету. ОСОБА_5 повідомив, що все залишається в силі. З цим аудіозаписом він звернувся до управління СБУ в м.Терноплі, написав заяву про вимагання ОСОБА_5 неправомірної винагороди. Згодом працівники СБУ та слідчий в ході проведення слідчо-розшукових дій вручили йому оброблені спеціальною речовиною купюри в сумі 5 тисяч гривень та відеомагнітофон. 16 серпня він домовився із ОСОБА_5 про зустріч, повідомив, що знайшов те, про що домовлялися, і прийшов до службового кабінету. Під час розмови із ОСОБА_5 він намагався передати кошти останньому, однак той не став брати їх одразу, сказав, що гроші від нього брати не буде, запропонував вийти в коридор і став телефонувати і просити, щоб прийшов ОСОБА_15 . Коли він наполіг, сказав, що не має часу гратися з ним, ОСОБА_5 позвав його за собою, в коридорі відчинив двері підсобного приміщення і показав де покласти гроші. Будь-яких домовленостей із ОСОБА_7 про перебачу боргових коштів через ОСОБА_5 він не мав.
Такі показання свідка ОСОБА_6 узгоджуються із даними протоколу про результати здійснення оперативно-розшукових заходів на зняття інформації з транспортних чи комунікаційних мереж від 17 серпня 2013 року (т.1 а.с.66-76), а саме, про те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 домовилися про вирішення проблеми першого, про зняття арешту з майна; що ОСОБА_5 сприяв ОСОБА_16 в вирішенні питання про зняття арешту з майна, зокрема, сам домовлявся із добре знайомими йому ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про варіант зняття арешту з телятника, на придбання якого претендували останні.
А також показання свідка ОСОБА_6 узгоджуються із даними протоколу про результати аудіо-, відео контролю особи від 17 серпня 2013 року (т.1 а.с.77-80), а саме, про те, що ОСОБА_6 передавав ОСОБА_5 гроші про які домовлялися; що ОСОБА_5 сказав, що гроші візьме не в кабінеті, а в коридорі; що ОСОБА_5 не хотів гроші брати в руки; що ОСОБА_5 сам відкрив двері підсобного приміщення та вказав, де положити гроші.
Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні показав, що раніше він з ОСОБА_17 вів спільний бізнес, в результаті якого останній заборгував йому чималу суму коштів. ОСОБА_18 не раз говорив йому, що продасть свій телятник і поверне йому борг. А згодом від того ж таки ОСОБА_9 дізнався, що на все майно останнього накладено арешт. Щоб пересвідчитися в словах ОСОБА_9 , сам пішов до ДВС, де начальник відділу ОСОБА_5 на його прохання, а він показав свої боргові розписки, підтвердив той факт, що майно ОСОБА_9 під арештом. Згодом він кілька раз на прохання ОСОБА_9 приходив з останнім до ОСОБА_5 і за щораз ОСОБА_18 вів розмову про зняття арешту. ОСОБА_5 говорив, що не може зняти арешт. В одній з розмов в службовому кабінеті ОСОБА_5 , ОСОБА_19 сказав, що має клієнтів на телятник. Тоді ОСОБА_5 сказав, що арешт він зніме, якщо за рішенням суду майно стане власністю інших осіб. В цих же розмовах ОСОБА_18 обіцяв йому, що буде повертати борг частинами, а також пообіцяв, що якщо продасть майно, то повністю з ним розрахується. В день, коли до ДВС навідалися працівники правоохоронних органів, до нього зателефонував ОСОБА_5 і попросив приїхати до нього, однак для чого не повідомив, а він і не знав. Коли він під`їхав до ДВС, у приміщенні були працівники міліції.
Такі показання свідка ОСОБА_7 узгоджуються із даними протоколу про результати здійснення оперативно-розшукових заходів на зняття інформації з транспортних чи комунікаційних мереж від 17 серпня 2013 року (т.1 а.с.66-76), а саме, про те, що ОСОБА_7 не знав, для чого він мав під`їхати до відділу ДВС на прохання ОСОБА_5 16 серпня 2013 року в 11 год.
Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні показав, що він та ОСОБА_11 орендували у ОСОБА_9 телятник у с.Дзвиняч Заліщицького району і мали домовленість викупити приміщення. Коли дізнався, що телятник знаходиться під арештом державного виконавця, звернувся для підтвердження такої інформації до начальника ДВС ОСОБА_5 . Після знайомства із обвинуваченим, останній порадив два варіанти виходу для нього із ситуації, що склалася, це придбання телятника через аукціон або визнання права власності на майно судовим рішенням на підставі наявного у них договору про купівлю-продаж.
Вина обвинуваченого також доведена наступними доказами у справі.
Відповідно до матеріалів справи, оголошених в судовому засіданні (т.1 а.с.151-157) обвинувачений ОСОБА_5 на час вчинення злочину займав посаду начальника відділу державної виконавчої служби Заліщицького районного управління юстиції Тернопільської області та, враховуючи вимоги ст.4 Закону України «Про державну виконавчу службу», п.п.в п.1 ч.1 ст.4 Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», статті 25 Закону України «Про державну службу» та розпорядження Кабінету Міністрів України від 29 червня 1998 року № 461-1, був службовою особою, яка займає відповідальне становище, та суб`єктом відповідальності за корупційні правопорушення.
З 16 жовтня 2012 року у відділі державної виконавчої служби Заліщицького районного управління юстиції Тернопільської області знаходиться виконавчий лист № 1905/308/2012, виданий Заліщицьким районним судом на виконання рішення суду від 16 жовтня 2012 року щодо стягнення із ОСОБА_6 в користь ОСОБА_10 заборгованості в сумі 215599,18 гривень, виконавче провадження № 34758008.
1 листопада 2012 року начальником відділу державної виконавчої служби Заліщицького районного управління юстиції ОСОБА_5 у цьому виконавчому провадженні винесена постанова (т.2 а.с.198), якою накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_6 та оголошено заборону на його відчуження.
31 січня 2013 року після проведених запитів та отриманої відповіді державним виконавцем відповідно до акту опису й арешту майна (т.2 а.с.173), описано та накладено арешт на нежитлове приміщення (телятника), що знаходиться в АДРЕСА_2 .
03 липня 2013 року заступником начальника відділу державної виконавчої служби Заліщицького районного управління юстиції Тернопільської області ОСОБА_20 вказане виконавче провадження було зупинене (т.2 а.с.134) на підставі ухвали Заліщицького районного суду № 597/723/13-ц від 2 липня 2013 року (т.2 а.с.142) у зв`язку із розглядом позову дружини ОСОБА_6 ОСОБА_21 про поділ спільного майна подружжя.
Рішенням Заліщицького районного суду від 15 липня 2013 року (т.2 а.с.127) у цивільній справі № 597/723/13-ц задоволено позовні вимоги ОСОБА_21 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя, виключено із державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис щодо накладення арешту на все майно ОСОБА_6 згідно постанови відділу державної виконавчої служби Заліщицького районного управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серія ВП № 34758008 від 01 листопада 2012 року, а саму постанову скасовано, а також визнано за ОСОБА_21 право власності, зокрема, на 1/2 частину нежитлового приміщення (телятника), що знаходиться в АДРЕСА_2 .
30 липня 2013 року начальник відділу державної виконавчої служби Заліщицького районного управління юстиції Тернопільської області ОСОБА_5 , виконуючи рішення суду, поновив (т.2 а.с.125) виконавче провадження і того ж дня виніс постанову (т.2 а.с.117), якою скасував постанову про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження від 01 листопада 2012 року, а також виніс постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (т.2 а.с.114), якою на підставі виконавчого листа № 1905/308/2012 Заліщицького районного суду від 16 жовтня 2012 року, керуючись ст..57 Закону України «Про виконавче провадження» наклав арешт на частину майна ОСОБА_6 , в тому числі, на 1/2 частину нежитлового приміщення (телятника), що знаходиться в АДРЕСА_2 .
Згідно ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема, державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Щодо права державного виконавця (п.5 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження») накладати арешт на майно боржника, слід зазначити наступне.
Якщо при відкритті виконавчого провадження, відповідно до ч.3 ст.19, ч.2 ст.25 Закону України «Про виконавче провадження», щодо виконання рішення про майнове стягнення за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова, що і було зроблено державним виконавцем, то в ході виконавчого провадження, відповідно до ч.3 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, а це і постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети.

Як вбачається з досліджених в судовому засіданні матеріалів виконавчого провадження, державним виконавцем визначення вартості майна боржника проведено не було, що є порушенням порядку накладення арешту, встановленого вищеназваним Законом.

Відповідно до вимог ч.3 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом.

14 серпня 2013 року управлінням СБ України в Тернопільськй області (т.1 а.с.35) прийнята заява від гр. ОСОБА_6 , який заявив про те, що обвинувачений ОСОБА_5 примушує його до передачі 5000 гривень, які необхідні тому за виконання рішення Заліщицького районного суду від 15 липня 2013 року, яким було знято арешт з його майна.
З протоколу про результати контролю за вчиненням злочину від 16 серпня 2013 року (т.1 а.с.42-65) вбачається, що 68 банкнот номіналом 50 гривень, 10 банкнот номіналом 100 гривень та три банкноти номіналом 200 гривень, у правій стороні лицевої частини помічені написом «хабар» безколірним люмінесцентним олівцем, а також оброблені з обох сторін спеціальним аерозольним препаратом „Промінь-1, і в подальшому вручені заявнику ОСОБА_6 для подальшого використання під час проведення контролю за вчиненням злочину у формі імітування обстановки злочину.
Даними протоколу огляду місця події від 16 серпня 2013 року (т.1 а.с.36-40) підтверджується факт виявлення та вилучення з підсобного приміщення відділу державної виконавчої служби Заліщицького районного управління юстиції 68 банкнот номіналом 50 гривень, 10 банкнот номіналом 100 гривень та три банкноти номіналом 200 гривень, номера яких відповідають номерам грошових купюр, вручених того ж дня заявнику ОСОБА_22 відповідно до даних протоколу про результати контролю за вчиненням злочину від 16 серпня 2013 року. При просвічуванні лампою люмінесцентного світла на банкнотах проглядається побічне світіння зеленого кольору та напис «Хабар».
З висновку судової експертизи технічного дослідження документів від 17 вересня 2013 року № 1-959/13 (т.1 а.с.93-98) встановлено, що у 67 банкнотах номіналом 50 гривень, 10 банкнотах номіналом 100 гривень та трьох банкнотах номіналом 200 гривень спостерігається свічення паперу салатовим кольором, а також із зовнішньої сторони на кожній купюрі барвником блакитного кольору виконаний напис «Хабар».
При цьому судом критично оцінюються показання обвинуваченого ОСОБА_5 в судовому засіданні про те, що злочин він не вчиняв, кошти в сумі 5000 грн., як неправомірну вигоду, не отримував, такі кошти в боржника не просив, кошти, принесені ОСОБА_17 призначалися для ОСОБА_7 , дії в інтересах боржника ОСОБА_9 з використанням наданої влади щодо зняття арешту з майна не вчиняв і вчиняти не збирався, і розцінюються такі показання як форма захисту з метою уникнення відповідальності, оскільки вони дійсним обставинам справи не відповідають і спростовуються наведеним вище аналізом доказів, зокрема, показаннями самого обвинуваченого, свідків, письмовими документами у справі.
Зокрема, обвинувачений, відповідаючи на запитання сторони обвинувачення, показав, що 16 серпня 2013 року ОСОБА_18 , спілкуючись з ним у відділі ДВС, не говорив, що гроші призначалися для ОСОБА_7 , а також показав, що між ним та ОСОБА_17 домовленості з приводу повернення останнім боргу ОСОБА_13 через нього не було.
За даними протоколу про результати здійснення оперативно-розшукових заходів на зняття інформації з транспортних чи комунікаційних мереж від 17 серпня 2013 року (т.1 а.с.66-76), а саме, даними розмови ОСОБА_5 із ОСОБА_23 16 серпня 2013 року об 11.40 год., встановлено, що під час такої розмови обвинувачений розповідає, що ОСОБА_6 в його кабінеті пропонував гроші в сумі 5000 грн. як хабар і саме йому; що він сам показав ОСОБА_6 на приміщення, де покласти гроші; на запитання ОСОБА_23 чи казав ОСОБА_6 скільки принести, чи були такі речі до цього, відповів, «Та, може, щось таке і було. Приходив купу разів».

Також у розмові між ОСОБА_5 і ОСОБА_17 у коридорі відділу ДВС, обвинувачений за запитання для чого він викликає ОСОБА_7 , говорить лише про те, що йому треба щоб ОСОБА_24 був збоку.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні ствердив, що не мав домовленості про отримання боргових коштів від ОСОБА_9 через ОСОБА_5 і не знав причини чому ОСОБА_5 , зателефонувавши до нього 16 серпня 2013 року біля 11 години, попросив прийти до відділу ДВС.

У розмовах, зафіксованих при здійсненні оперативно-розшукових заходів на зняття інформації з транспортних чи комунікаційних мереж (протоколи від 17 серпня 2013 року (т.1 а.с.66-76, т.1 а.с.77-80) прослідковується наявність попередньої домовленості між начальником відділу ДВС ОСОБА_5 та боржником по виконавчому провадженні, що перебуває у провадженні саме ОСОБА_5 , про вирішення питання про зняття арешту з майна, та обіцянка останнього виконати таку домовленість.
Слід зауважити, що відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду у постанові від 26 квітня 2002 року № 5 «Про судову практику у справах про хабарництво» (п.3) об`єктивна сторона злочину, передбаченого ст..368 КК, полягає в одержанні хабара в будь-якому вигляді. Оскільки виконання чи невиконання службовою особою відповідних дій перебуває за межами об`єктивної сторони даного злочину, відповідальність настає незалежно від того, до чи після вчинення цих дій було одержано хабар, був чи не був він обумовлений до їх вчинення, виконала чи не виконала службова особа обумовлене, збиралася чи ні вона це робити.
Підходячи до кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_5 , суд находить, що обвинувачений, будучи службовою особою, яка займає відповідальне становище, використовуючи своє службове становище начальника відділу ДВС Заліщицького районного управління юстиції в Тернопільській області, одержав від ОСОБА_9 хабар у сумі 5000 гривень за зняття ним арешту з майна, що належить боржнику ОСОБА_6 , накладеного в ході проведення виконавчих дій по виконавчому провадженню № 34758008, і такі його дії слід кваліфікувати за ч.4 ст.368 КК України в редакції від 18 квітня 2013 року, кваліфікуючою ознакою якої є одержання хабара службовою особою, яка займає відповідальне становище.
При обранні міри покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд, відповідно до вимог ст..65 КК України, враховує наступне.
Внаслідок вчинення вказаного злочину тяжких наслідків не наступило і шкоду нікому не спричинено.
На утриманні обвинуваченого перебуває неповнолітня дитина.
Такі обставини суд, відповідно до ч.2 ст.66 КК України визнає такими, що пом`якшують покарання.
Судом враховується і те, що відсутні обставини, які обтяжують покарання за даною статтею КК України.
Наведені обставини дають підстави суду, з урахуванням особи обвинуваченого, який до кримінальної відповідальності притягується вперше, позитивно характеризується по місцю проживання та по місцю попередньої роботи, молодий вік обвинуваченого, його стан здоров`я, обвинувачений є інвалідом 3-ої групи загального захворювання, його сімейний стан, призначити покарання за вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст.368 КК України, у виді позбавлення волі на мінімальний строк, передбачений санкцією статті обвинувачення, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах юстиції, без конфіскації майна, а також позбавити, відповідно до ст..54 КК України, 12 рангу державного службовця.
Враховуючи тяжкість вчиненого злочину, особу винного, пом`якшуючі покарання обставини, викладені вище обставини справи, суд приходить до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання у виді позбавлення волі, а тому його слід звільнити від відбування основного покарання з випробуванням і з іспитовим строком.
У відповідності до ст.76 КК України на обвинуваченого ОСОБА_5 слід покласти обовязки, передбачені п.п.2, 3 ч.1 ст.76 КК України.
По справі НДЕКЦ при УМВС України в Тернопільській області проведені судово-криміналістичні експертизи, вартість яких підлягають стягненню з обвинуваченого в дохід держави у таких розмірах: 428,26 грн. за проведення комп`стерно-технічної експертизи від 9 вересня 2013 року № 1-958/13 (т.1 а.с.87), 489,44 грн. за проведення судової експертизи технічного дослідження документів від 17 вересня 2013 року № 1-959/13 (т.1 а.с.93).
Речові докази (т.1 а.с.185):
- грошові купюри номіналом 50 гривень в кількості 68 штук, 10 банкнот номіналом 100 гривень та три банкноти номіналом 200 гривень, слід повернути управлінню СБУ;
- грошові кошти в сумі 164 гривні та 100 доларів США, мобільний телефон марки «LG» ІМЕІ НОМЕР_1 та НОМЕР_2 з картками операторів зв`язку, що належать обвинуваченому ОСОБА_5 , слід повернути власнику;
- змиви та речовини, за допомогою яких проведено змиви, слід знищити;
Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Заліщицького районного суду від 27 вересня 2013 року на автомобіль марки Volkswagen passat, 1994 року випуску, номерний знав НОМЕР_3 , кузов НОМЕР_4 , що належить ОСОБА_5 (т.1 а.с.186), слід скасувати.
Підстав для обрання запобіжного заходу немає.
Керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України , суд

З А С У Д И В :

Визнати винним ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.368 КК України в редакції від 18 квітня 2013 року, і призначити покарання 5 (п`ять) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах юстиції на строк два роки, без конфіскації майна, з позбавленням 12 рангу державного службовця.
На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування основного покарання з випробуванням, визначивши іспитовий строк 2 (два) роки.
На підставі ст.76 КК України покласти на ОСОБА_5 обовязок в період іспитового строку не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції та повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи.

Речові докази:

- грошові купюри номіналом 50 гривень в кількості 68 штук, 10 банкнот номіналом 100 гривень та три банкноти номіналом 200 гривень, - повернути управлінню СБ України в Тернопільській області;
- грошові кошти в сумі 164 гривні та 100 доларів США, мобільний телефон марки «LG» ІМЕІ НОМЕР_1 та НОМЕР_2 з картками операторів зв`язку, що належать обвинуваченому ОСОБА_5 , - повернути власнику;
- змиви та речовини, за допомогою яких проведено змиви, - знищити;
Стягнути з засудженого ОСОБА_5 в дохід держави 428,26 грн. за проведення комп`стерно-технічної експертизи від 9 вересня 2013 року № 1-958/13 та 489,44 грн. за проведення судової експертизи технічного дослідження документів від 17 вересня 2013 року № 1-959/13.
Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Заліщицького районного суду від 27 вересня 2013 року на автомобіль марки Volkswagen passat, 1994 року випуску, номерний знак НОМЕР_3 , кузов НОМЕР_4 , що належить ОСОБА_5 , - скасувати.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Вирок може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Тернопільської області через Борщівський районний суд.

Копія вироку після його проголошення підлягає негайному врученню обвинуваченому і прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді. Копія вироку учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, надсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Головуючий: підпис.

З оригіналом згідно.

Суддя Борщівського районного суду ОСОБА_1