Справа № 738/2726/14-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/195/2015
Категорія - ст.286 ч. 2 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження, які зареєстровані в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0000234, за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Менського районного суду Чернігівської області від 29 грудня 2014 року, щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища Березна Менського району Чернігівської області, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, інваліда третьої групи, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

що обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

З участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

потерпілої ОСОБА_10 ,

представника потерпілої ОСОБА_11 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком Менського районного суду Чернігівської області від 29 грудня 2014 року обвинувачений ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України з призначенням покарання у виді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 3617,74 гривень процесуальних витрат за проведення експертиз.

Питання речових доказів вирішене у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Не погодившись з рішенням суду обвинувачений ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить вирок Менського районного суду Чернігівської області від 29 грудня 2014 року скасувати, у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Постановити ухвалу про закриття кримінального провадження щодо нього на підставі ст. 417 КПК України, у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Доводи своєї апеляційної скарги обґрунтовує тим, що в порушення вимог ст. 332 КПК України судом першої інстанції необґрунтовано були відхилені клопотання захисту щодо призначення ряду експертиз з метою з`ясування питань, які є важливими для правильного вирішення питання щодо його винності в інкримінованому кримінальному правопорушенні. Зазначає про те, що наявна в матеріалах кримінального провадження схема ДТП складена особою, що не зазначена у протоколі та ним не підписана, що спростовує висновок суду про те, що у судовому засіданні ним підтверджено вірність схеми та фототаблиці до неї. Не погоджується з викладеними у вироку обставинами, стверджуючи про те, що під час здійснення повороту ліворуч він виконав всі вимоги ПДР та почав виконувати маневр повороту, в процесі здійснення якого побачив мотоцикл, що рухався без світла та на великій швидкості в`їхав в його автомобіль. Вважає, що суд не надав належної оцінки показанням потерпілої ОСОБА_10 та судового експерта ОСОБА_12 які у судовому засіданні підтвердили відсутність акумулятора у мотоцикла ІЖ Юпітер, що підтверджується і висновком судової експертизи № 407 від 30 вересня 2014 року, згідно з якою система головного зовнішнього освітлення мотоцикла перебувала у відмовному стані, при цьому вказана несправність існувала до події ДТП. Однак, вказаному суд не надав належної оцінки. Просить прийняти до уваги, що свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , що були очевидцями даної ДТП також вказують на те, що мотоцикл рухався без світла передньої фари. Зазначає про те, що суд повинен був визнати не допустимими доказами показання свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , оскільки вони зазначили, що бачили, як ОСОБА_17 від`їжджав на мотоциклі з ввімкненою передньою фарою близько 24 години, в той час, як ДТП сталася о 23 год. 15 хв. Вказує і на те, що даючи правову оцінку показанням свідка ОСОБА_18 , суд допустив припущення, що є прямим порушенням вимог ч. 3 ст. 373 КПК України. Звертає увагу, що суд не має права приймати до уваги показання свідка ОСОБА_19 з приводу технічного стану мотоцикла ІЖ Юпітер, оскільки вказана особа не приймала участі в дослідженні технічного стану даного транспортного засобу.

Категорично не погоджується з висновком суду, що на момент ДТП він перебував в стані алкогольного сп`яніння, оскільки у сечі було виявлено відсутність алкоголю, на що суд не звернув уваги, не врахувавши висновків постанови Верховного Суду України від 09 лютого 2012 року, де визначено, що стан алкогольного сп`яніння, у якому засуджений керує транспортним засобом, характеризує лише його певний стан, який сприяє порушенню ним інших Правил дорожнього руху і не знаходиться у причинному зв`язку з наслідками, що настали. Отже, суд першої інстанції надав неправильну оцінку дослідженим доказам, оцінивши їх не в сукупності, а відокремлено один від одного.

Крім того, зазначає, що признаючи міру покарання, суд першої інстанції не дотримався вимог ст.ст. 65, 66 КК України, не врахував, що він розкаюється у тому, що ДТП сталася за його участі, що він намагався надати допомогу, викликав швидку, весь час залишався на місці ДТП, активно сприяв слідству, намагався відшкодувати матеріальні та моральні збитки потерпілій. Обираючи міру покарання, суд не врахував, що він являється інвалідом третьої групи та має права на застосування щодо нього Закону України «Про амністію у 2014 році».

Звертає увагу і на те, що суд не врахував, що загиблий водій ОСОБА_17 не мав посвідчення водія, перебував в стані алкогольного сп`яніння, без захисного шолома, їхав на не зареєстрованому мотоциклі без включеного світла фар у темну пору доби.

При цьому, обвинувачений заявив клопотання про повторне дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, оскільки вони досліджені судом першої інстанції не повністю та з порушеннями, а також дослідити докази, які не досліджувались судом першої інстанції, але про дослідження яких заявлялось під час розгляду в суді першої інстанції.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_6 також не погодився з вироком суду та звернувся з апеляційною скаргою в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , в якій просить вирок суду першої інстанції скасувати і закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_7 складу злочину за недоведеністю його вини.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що органами досудового розслідування на першочерговому етапі розслідування було грубо порушено вимоги кримінально-процесуального законодавства щодо збирання доказів, в результаті чого ряд доказів, таких як схема та фототаблиця до протоколу огляду місця ДТП та висновок судово-медичної експертизи № 169, повинні бути визнані недопустимими. Оскільки у своїх дослідженнях під час проведення судової транспортно-трасологічної та судової авто технічної експертизи експерти приймали до уваги дані схеми та фототаблиці місця ДТП, то висновки вказаних експертних досліджень також повинні бути визнані недопустимими доказами у кримінальному провадженні.

Зазначає про те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки досудове розслідування проводилось з обвинувальним ухилом. Звертає увагу, що вперше ОСОБА_7 було допитано після оголошення йому підозри, тобто після проведення всіх експертиз, про проведення яких обвинуваченого ніхто не повідомляв.

Звертає увагу на те, що під час судового розгляду було достеменно встановлено, що водій ОСОБА_17 рухався на своєму мотоциклі без документів, захисного шолому, в стані алкогольного сп`яніння та без світла фари, що позбавляло водія ОСОБА_7 можливості побачити його в темну пору доби. Вважає, що показання свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 про те, що перед ДТП світло на мотоциклі ОСОБА_22 горіло, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони являються друзями загиблого, разом вживали спиртні напої.

Просить також врахувати, що швидкість руху, з якою на думку слідства, рухався ОСОБА_17 , була вигадана, нічим не підтверджується, а тому не може враховуватись під час проведення експертизи. Звертає увагу і на те, що загиблий не контактував з автомобілем обвинуваченого, а всі тілесні ушкодження отримав в результаті падіння, однак, суд не перевірив доводи захисту про те, що наслідків у вигляді смерті можливо б було уникнути, якби ОСОБА_17 був у захисному шоломі. Наголошує і на тому, що не всі показання свідків, які були допитані у судовому засіданні, та які можуть слугувати доказами невинуватості обвинуваченого, відображено у вироку суду.

Вказує на те, що час ДТП, зазначений у вироку суду, як 23 год. 15 хв. не відповідає часу її вчинення, зазначеному у матеріалах кримінального провадження, а саме 23 год. 50 хв. Також, вважає не з`ясованим факт того, коли ж настала смерть потерпілого (так як у вироку зазначено, що смерть потерпілого настала на місці ДТП, однак згідно протоколу огляду труп відсутній, а свідки вказують на те, що коли ОСОБА_22 забирала швидка допомога він ще був живий), в результаті чого, та чи можливо було його врятувати при наданні вчасної кваліфікованої допомоги. Стверджує і про те, що ні під час досудового розслідування, ні в суді першої інстанції особа ОСОБА_22 взагалі не досліджувалась.

Наголошує на тому, що факт перебування ОСОБА_7 в стані алкогольного сп`яніння достеменно, у встановленому законом порядку, не встановлений, а тому суд не має достатніх підстав вважати, що обвинувачений перебував в стані алкогольного сп`яніння.

Крім того, якщо мало місце порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту двома або більше водіями транспортних засобів, суди повинні з`ясовувати характер порушень, які допустив кожен із них, а також чи не було причиною порушення зазначених правил одним водієм, їх недодержання іншим і чи мав перший можливість уникнути дорожньо-транспортної події та її наслідків. При цьому, треба мати на увазі, що за певних умов виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила Правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, котра керувала транспортним засобом.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги не подавали.

Як встановив суд, 27 серпня 2014 року ОСОБА_7 , керуючи в стані алкогольного сп`яніння автомобілем марки ВАЗ-21099 реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по автодорозі Чернігів-Мена-Сосниця-Грем`яч зі сторони м.Чернігова в напрямку міста Мена по вулиці Гагаріна в селищі Березна Менського району Чернігівської області.

Рухаючись у вказаному напрямку, близько 23 години 15 хвилин, біля повороту на місто Щорс по вулиці Гагаріна в селищі Березна Менського району Чернігівської області, ОСОБА_7 виконуючи поворот ліворуч проявив неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, перед виконанням повороту ліворуч, не надав перевагу зустрічному транспортному засобу, який наближався з правого боку та при виїзді з перехрещення проїзних частин опинився на смузі зустрічного руху, чим порушив вимоги п.п. 2.3 «б», 2.9 «а», 10.1, 10.4, 10.5, 10.11 Правил дорожнього руху України в результаті чого здійснив зіткнення з мотоциклом марки «ІЖ Юпітер», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_17 , який рухався зі сторони міста Мена в напрямку міста Чернігова.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій мотоцикла ОСОБА_17 отримав тяжкі тілесні ушкодження, за ознакою небезпеки для життя, від яких помер на місці дорожньо-транспортної пригоди.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 , які підтримали подані апеляційні скарги, просили їх задовольнити, скасувати вирок суду першої інстанції та постановити ухвалу, якою закрити провадження щодо ОСОБА_7 , потерпілу ОСОБА_10 та її представника ОСОБА_11 , які заперечували проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, вважаючи їх доводи з приводу недоведеності вини останнього необґрунтованими, міркування прокурора, який заперечив проти поданих апеляційних скарг, вважав вирок суду обґрунтованим, законним і просив залишити його без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів підстав для їх задоволення не знаходить.

У відповідності з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах вимог апеляційних скарг.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, за обставин, встановлених місцевим судом і викладених у вироку, обґрунтований наявними в матеріалах провадження доказами, які ретельно досліджені і перевірені в судовому засіданні та об`єктивно оцінені у вироку.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, як під час досудового розслідування, так і в ході судового розгляду матеріалів кримінального провадження судом першої інстанції ОСОБА_7 не погодився з обставинами, викладеними в обвинувальному акті, та з правовою кваліфікацією дій за ч. 2 ст. 286 КК України, при цьому, не виказав щирого каяття у тому, що саме за його участі сталася дана дорожньо-транспортна пригода.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 показав, що 27 серпня 2014 року він на своєму автомобілі марки ВАЗ-21099 рухався по дорозі у селищі Березна, доїхавши до повороту на м. Щорс, пропустив вантажний автомобіль, що рухався у зустрічному напрямку, переконавшись у безпеці здійснення маневру, почав виконувати поворот ліворуч, рухаючись зі швидкістю біля 30 км/год. Під час здійснення маневру, вже знаходячись на смузі зустрічного руху, у світлі фар побачив мотоцикл, з яким відбулось зіткнення. Наголосив на тому, що мотоцикл їхав без світла фари, тому він був позбавлений можливості його побачити. Потерпілий був ще живим, тому він викликав швидку допомогу та працівників ДАІ, при цьому залишився на місці ДТП. Не погодився з тим, що перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Незважаючи на такі показання, вина ОСОБА_7 у порушені правил безпеки дорожнього руху, що призвело до виникнення дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої загинув ОСОБА_17 , у повному обсязі знайшла своє підтвердження в судовому засіданні, вона відображена сукупністю зібраних доказів, які узгоджуються між собою, та яким суд дав належну правову оцінку.

Так, суд першої інстанції вірно взяв до уваги показання потерпілої ОСОБА_10 , яка з приводу фактичних подій дорожньо-транспортної пригоди нічого пояснити не змогла, оскільки не була їх очевидцем. При цьому, показала, що 27 серпня 2014 року о 23 год. 58 хв. їй зателефонували та повідомили, що сталася ДТП за участі її сина. Коли вона прибула на місце ДТП, то її син знаходився у кареті швидкої допомоги. Обвинувачений спілкувався з нею, перебував у стані алкогольного сп`яніння, просив вибачення. Наголосила на тому, що син слідкував за технічним станом мотоцикла, тому вона з впевненістю стверджувала, що транспортний засіб знаходився в технічно справному стані.

Ці показання, при перевірці, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Зокрема, свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні в суді першої інстанції показав, що 27 серпня 2014 року перебував в автомобілі ОСОБА_7 разом з ОСОБА_14 . Зазначив, що за кермом був ОСОБА_7 , рухались вони з невеликою швидкістю 30-40 км/год. Вказав, що бачив, як під час здійснення маневру повороту ліворуч на м. Щорс обвинувачений пропустив вантажний автомобіль, що рухався у зустрічному напрямку, а потім відчув сильний удар в автомобіль. Коли вони вийшли, то він побачив мотоцикл, водій якого лежав на узбіччі. Викликали швидку допомогу та працівників ДАІ. Свідок зазначив, що йому невідомий факт з приводу того чи вживав алкогольні напої ОСОБА_7 під час їх спільного перебування в кафе розташованого в селищі Березне. Підтвердив, що за його участі проводився слідчий експеримент, а також заперечив факт здійснення на нього тиску з боку працівників міліції.

Свідок ОСОБА_21 у судовому засіданні в суді першої інстанції показав, що 27 серпня 2014 року він зустрічався з загиблим ОСОБА_22 , разом вони їздили гуляти. Про те, що ОСОБА_17 загинув у дорожньо-транспортній пригоді він дізнався біля 24 години. Зазначив про те, що в цей вечір, коли він бачив загиблого товариша, світло фари мотоцикла було справним, а також вказав на те, що ОСОБА_17 доглядав за технічним станом свого транспортного засобу, хоча і не мав посвідчення водія.

Свідок ОСОБА_23 у судовому засіданні в суді першої інстанції дав показання аналогічні показанням свідка ОСОБА_21 , при цьому зазначив, що перебував на місці ДТП та бачив, що обвинувачений знаходився у стані алкогольного сп`яніння. Також підтвердив той факт, що до моменту ДТП мотоцикл був у справному стані, світло фари горіло, оскільки загиблий постійно слідкував за тим, щоб транспортний засіб перебував у справному стані та акуратно їздив.

Свідок ОСОБА_18 у судовому засіданні в суді першої інстанції показав, що 27 серпня 2014 року відпочивав разом з ОСОБА_21 , ОСОБА_23 та ОСОБА_22 . Він був за кермом автомобіля, тому підвіз ОСОБА_22 до заправки, оскільки останній там залишив свій мотоцикл. Вони домовились, що він далі поїде на автомобілі, а ОСОБА_17 поїде за ним на мотоциклі, а зустрінуться вони біля магазину. Він від`їхав від заправки, та подивившись у дзеркало заднього виду побачив світло фари. З впевненістю сказати, що то був саме ОСОБА_17 він не зміг, оскільки бачив лише світло фари, однак, зазначив про те, що ніколи не було таких випадків, щоб загиблий їздив без ввімкненого світла фари.

Свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 у судовому засіданні в суді першої інстанції показали про те, що 27 серпня 2014 року ОСОБА_17 залишав свій мотоцикл на заправці, а потім приїхав з друзями на автомобілі, сів на мотоцикл та поїхав. При цьому, вказали на те, що коли ОСОБА_17 від`їжджав від заправки, то світло фари на мотоциклі горіло.

Проаналізувавши показання вказаних свідків, колегія суддів не може погодитись з твердженням захисника та обвинуваченого про те, що суд не має приймати їх до уваги, оскільки вони мають розбіжності щодо часу, коли свідки в останнє бачили загиблого.

Дійсно, свідок ОСОБА_15 вказала, що бачила ОСОБА_22 близько 24 години, а свідок ОСОБА_16 вказав, що бачив потерпілого близько 23 год. 45 хв., в той час, як дорожньо-транспортна пригода сталася о 23 годині 15 хвилин. Колегія суддів допускає можливість таких неточностей в показаннях свідків, оскільки з моменту дорожньо-транспортної пригоди минув значний проміжок часу, свідки не вказували на те, що час визначили за годинником, а отже назвали його лише приблизно, за своїм внутрішнім відчуттям часу, тому суд першої інстанції вірно визнав показання вказаних осіб належним та допустимим доказом у кримінальному провадженні, з врахуванням того, що в іншому свідчення вказаних осіб повністю узгоджуються з показаннями інших свідків та матеріалами кримінального провадження. Окрім цього зазначенні розбіжності в даному випадку не є суттєвими.

Свідки ОСОБА_24 та ОСОБА_25 вказали на те, що знають ОСОБА_22 , так як він являється їх односельцем. Вказали, що неодноразово бачили, як він керував мотоциклом без ввімкненого світла фари у темну пору доби. При цьому, свідки вказали, що 27 серпня 2014 року ОСОБА_22 не бачили взагалі.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав вірну юридичну оцінку показанням вказаних свідків, з урахуванням того, що вони були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показань, та правильно визнав їх допустимими доказами у справі.

З мотивувальної частини вироку суду вбачається, що на підтвердження своїх висновків щодо доведеності винуватості ОСОБА_26 суд керувався не лише показаннями потерпілої, свідків та обвинуваченого, а й іншими зібраними у кримінальному провадженні доказами, які у своїй сукупності утворюють єдину картину подій, що відбувались.

Так, крім наведених показань, вина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, підтверджується даними протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 28 серпня 2014 року та додатках до нього, в яких чітко зафіксовано місце дорожньо-транспортної пригоди, вид та стан дорожнього покриття, положення транспортних засобів на місці пригоди, сліди осипу ґрунту та інші обставини дорожньо-транспортної пригоди, що мають значення для встановлення об`єктивної картини (т.1, а.п. 98-101, 102, 103-112).

Детально дослідивши вказані документи, колегія суддів прийшла до переконання, що суд першої інстанції вірно визнав їх допустимими доказами та поклав в основу обвинувального вироку, тому доводи захисника та обвинуваченого в тій частині, що схема до протоколу огляду місця події та фототаблиця складені особою, яка не значиться у протоколі огляду місця події і, в зв`язку з цим не може бути взята до уваги судом, не заслуговують на увагу.

Так, огляд місця події відбувався за участі ряду працівників міліції, понятих, водія ОСОБА_7 , якими протокол даної слідчої був підписаний, заперечень до протоколу жоден з учасників не мав. При цьому, з тексту протоколу огляду місця вбачається, що під час його проведення було складено план-схему. Те, що схема до протоколу та фототаблиця до нього складені слідчим у кримінальному провадженні, жодним чином не вказує на те, що дані документи суперечать вимогам кримінального процесуального законодавства, які б впливали на правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 ..

Крім того, ні захисником, ні обвинуваченим не наведено жодних доводів того, чим відрізняються протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, схема та фототаблиця до нього. Дослідивши дані документи, колегія суддів впевнилась у тому, що схема до протоколу огляду місця події та фототаблиця до нього не суперечать даним, що зазначені у протоколі слідчої дії, а тому суд не має підстав сумніватися у достовірності даних вказаних процесуальних документів.

Окрім вище зазначених доказів винуватість обвинуваченого доводиться і іншими доказами які суд належним чином дослідив та проаналізував.

Протоколом огляду та перевірки технічного стану транспорту від 28 серпня 2014 року, яким встановлено зовнішні пошкодження автомобіля ВАЗ-21099, державний номерний знак НОМЕР_3 (т.1, а.п.113-114).

Протоколом огляду та перевірки технічного стану транспорту від 28 серпня 2014 року, яким встановлено зовнішні пошкодження мотоциклу ІЖ-Ю5, державний номерний знак НОМЕР_2 (т.1, а.п.115-116).

Результатами токсикологічного дослідження № 1027 від 29 серпня 2014 року та висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 75 від 28 серпня 2014 року, відповідно до яких ОСОБА_7 перебував у стані алкогольного сп`яніння (т.1, а. п. 135,136).

Дані висновки у судовому засіданні підтвердив і лікар-нарколог ОСОБА_27 , що був допитаний в якості свідка у судовому засіданні в суді першої інстанції. Крім того, свідок у судовому засіданні вказав про те, що у сечі обвинуваченого не було виявлено алкоголю, лише тому, що він вживав алкогольні напої не задовго до проходження освідування, тому етанол був виявлений тільки в крові.

Доводи обвинуваченого та захисника про те, що ОСОБА_7 під час вчинення дорожньо-транспортної пригоди не перебував в стані алкогольного сп`яніння не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги.

Так, свідок ОСОБА_27 не вказав точного часу, коли ж саме ОСОБА_7 вживав алкогольні напої, однак з впевненістю вказав, що на час освідування водій перебував в стані алкогольного сп`яніння. Крім того, вживання водієм алкогольних напоїв після вчинення дорожньо-транспортної пригоди та до проведення офіційного медичного освідування також категорично заборонено, за що водій несе таку ж відповідальність, як і за керування автомобілем в стані алкогольного сп`яніння.

Висновком судової експертизи № 407 від 30 вересня 2014 року щодо визначення технічного стану транспортного засобу мотоцикла ІЖ-Юпітер, яким було встановлено, що система рульового керування на момент дослідження знаходилась в відмовному стані, відмова системи рульового керування виникла під час події ДТП; гальмівна система заднього колеса на момент дослідження знаходилась в функціонально придатному стані; система ножного гальма заднього колеса мотоцикла перебувала в функціонально придатному стані; система головного зовнішнього освітлення мотоцикла перебувала в відмовному стані та виникла в результаті свідомого внесення змін в конструкцію системи електрообладнання мотоцикла, особою яка виконувала ці роботи, несправність в системі існувала до події ДТП (т.1, а.п. 118-124).

Даний висновок у судовому засіданні в суді першої інстанції підтвердив і судовий експерт ОСОБА_12 , який роз`яснив, що несправність системи головного зовнішнього освітлення мотоцикла полягала у тому, що у ній був відсутній перемикач світла, встановлений заводом-виробником, при цьому був встановлений саморобний перемикач світла. При підключенні живлення до акумулятора та включення саморобного перемикача лампа на передній фарі світила.

Такі показання експерта підтвердив у судовому засіданні і свідок ОСОБА_28 , який був присутнім під час проведення експертизи, та у присутності якого перевірялась робота передньої фари, яка після під`єднання до акумулятора, світила.

Такі пояснення експерта повністю узгоджуються з дослідницькою частиною проведеної ним експертизи. Так, у пункті третьому дослідницької частини чітко зазначено, що несправність головного зовнішнього освітлення мотоцикла полягала у відсутності перемикача режимів світла фари на блоці управління, встановленні автомобільного тумблера який нічим не закріплений, вільно переміщується, провода електричного ланцюга, які ненадійно під`єднані до клем тумблера не мають ізоляції і вільно переміщуються на клемах тумблера, через що не забезпечується постійне горіння фари головного освітлення. Дослідженням лампи фари встановлено, що спіралі накалу не пошкоджені, але горіння лампи відбувається в одному режимі.

Такі висновки експертизи підтверджуються і фототаблицею до неї, з яких вбачається, що світло передньої фари мотоцикла світиться.

Таким чином, твердження обвинуваченого про те, що ОСОБА_17 їхав на мотоциклі без світла фари і повністю спростовуються не тільки показаннями свідків, а й даним висновком експертизи, оскільки, як у дослідницькій частині експертизи, так і у судовому засіданні експерт детально роз`яснив, в чому ж полягала несправність системи фари головного зовнішнього освітлення мотоцикла.

Отже, вищевказаний висновок експертизи не спростовує викладений в обвинувальному акті та у вироку суду факт того, що ОСОБА_17 рухався на мотоциклі з ввімкненим світлом передньої фари, та, в свою чергу, робить не спроможними доводи захисника та обвинуваченого про те, що потерпілий ОСОБА_17 у темну пору доби рухався без світла, а тому водій автомобіля не міг його побачити та уникнути дорожньо-транспортної пригоди.

Висновком судової транспортно-трасологічної експертизи № 409 від 29 вересня 2014 року підтверджується, що в момент первинного контакту кут між повздовжною віссю автомобіля і повздовжною віссю мотоцикла складав 120є-130є. Автомобіль первинно контактував лівою передньою частиною бампера майже на кутовій ділянці, з поверхнею лівої боковини пневматичної шини переднього колеса мотоцикла на висоті приблизно 40-45 см. від рівня опорної поверхні дороги. Поздовжньо первинний контакт між автомобілем і мотоциклом відбувся на відстані 9,9 м від умовного продовження правого краю дороги при виїзді транспорту на вул. Гагаріна від м. Щорса. Поперечно первинний контакт відбувся приблизно на відстані 9,9 м від умовного продовження правого краю дороги при виїзді транспорту на вул. Гагаріна від м. Щорс. Поперечно первинний контакт відбувся приблизно на відстані 4,0 м. від осьової лінії дорожньої розмітки вул. Гагаріна, в місці перебування переднього лівого колеса автомобіля, що зафіксовано в схемі (т.1, а.п.164-175).

Даний висновок у судовому засіданні в суді першої інстанції також підтвердив експерт ОСОБА_12 , який зазначив, що місце зіткнення транспортних засобів було визначено за осипом ґрунту з автомобіля і в цій частині висновок є категоричним.

Даними, що містяться у протоколах проведення слідчих експериментів від 07 жовтня 2014 року, які проводились з метою визначення траєкторії руху автомобіля та його швидкості (т.1, а.п. 147-151, 152-155).

Висновком судової авто технічної експертизи № 492 від 25 жовтня 2014 року, з якої вбачається, що автомобіль ВАЗ повинен був діяти в відповідності до технічних вимог п. 12.4, п. 12.2, п.10.1 (з урахуванням визначення терміну «небезпек для руху» п.1.10), п. 10.4 ( з урахуванням визначення терміну «дати дорогу» п. 1.10), п. 10.5, п. 10.11 (з урахуванням визначення терміну «дати дорогу» п. 1.10) ПДР. Водій мотоцикла ОСОБА_17 повинен був діяти в відповідності до вимог п. 12.4, п. 12.2, п. 12.3 (з урахуванням терміну небезпека для руху п. 1.10) ПДР. В умовах даної дорожньо-транспортної ситуації, з технічної точки зору, перевагу для руху мав водій мотоциклу, що рухався прямолінійно без зміни напрямку руху, а водій автомобіля ВАЗ, що розпочав маневр повороту ліворуч повинен був дати дорогу водію мотоциклу.

В умовах місця події, викладених в постанові, з моменту виникнення небезпеки для руху, вказаного в постанові, водій мотоциклу не мав технічної можливості шляхом своєчасного нормативного застосування екстреного гальмування зупинити керований мотоцикл до місця зіткнення.

В умовах місця події викладених в постанові відсутні посилання на причини технічного характеру, які б не дали можливості водію автомобіля ВАЗ виконати вимоги п. 10.1, п. 10.4, п. 10.5, п. 10.11 ПДР, відповідно між діями водія автомобіля ВАЗ в яких вбачається невідповідність технічним вимогам вищевказаних пунктів ПДР та подією виникнення ДТП, з технічної точки зору, вбачається наявність причинного зв`язку (т.1, а.п.159-162).

Даний висновок, у судовому засіданні в суді першої інстанції підтримав експерт ОСОБА_29 , який роз`яснив, що висновок було здійснено, виходячи з вихідних даних постанови про призначення авто технічної експертизи. При цьому, вказав, що швидкість руху автомобіля та траєкторія руху автомобіля не є визначальними даними та суттєво не впливатимуть на результати висновку експертизи.

Висновком судово-медичної експертизи № 169 від 28 серпня 2014 року трупа ОСОБА_22 , вірність якого у судовому засіданні підтвердив експерт ОСОБА_30 , яким встановлено характер тілесних ушкоджень їх ступінь тяжкості та механізм спричинення та причини смерті потерпілого. Крім того, експерт роз`яснив, що точний час смерті ОСОБА_31 встановити неможливо, його смерть могла настати близько 23 год. 50 хв., з наявними тілесними ушкодженнями особа могла жити, але незначний проміжок часу.

Клопотання апеляційної скарги захисника та обвинуваченого щодо повторного дослідження ряду доказів та допиту певного кола свідків не може бути задоволено, оскільки суд першої інстанції дані докази дослідив, а ні обвинувачений, ні його захисник не навели у апеляційній скарзі та у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції підстав, що такого могли повідомити свідки, чого вони не повідомили в суді першої інстанції, а також, що нового може дізнатись колегія суддів з повторного дослідження письмових доказів, які належним чином та в повному обсязі дослідив суд першої інстанції. Питання негативного ставлення захисту та обвинуваченого до оцінки доказів судом першої інстанції не може бути підставою для їх повторного дослідження.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», висновок експерта не має наперед установленої сили, а також переваги перед іншими доказами і, як і всі вони, має бути оцінений судом за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності та відповідно до закону.

Отже, суд, під час розгляду матеріалів кримінального провадження та постановленні вироку, виконав вищевикладені вимоги Закону, дослідив усі зібрані та надані, як стороною обвинувачення, так і стороною захисту, докази в їх сукупності та дав їм належну юридичну оцінку.

На думку колегії суддів, в даному випадку, суд дотримався вимог кримінального процесуального законодавства, а саме вимог статті 22 цього Кодексу, відповідно до якої кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів, при цьому, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Не можуть бути прийняті до уваги твердження захисника про те, що під час проведення досудового розслідування органом досудового розслідування були допущені порушення вимог кримінального процесуального законодавства, оскільки ОСОБА_7 не був ознайомлений з постановами про призначення експертиз, допитаний був лише після повідомлення про підозру.

Дійсно, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 було повідомлено про підозру 29 жовтня 2014 року. Однак, слід зазначити, що органи досудового слідства прийшли до висновку про причетність ОСОБА_7 до вчинення інкримінованого йому злочину лише після отримання всіх необхідних для цього доказів, в тому числі в висновків експертиз, з яких вбачається, що порушення правил дорожнього руху з боку водія автомобіля ВАЗ призвело до виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди. Лише після цього ОСОБА_7 було оголошено про підозру та він був допитаний.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що відкриття матеріалів кримінального провадження відбувається лише після завершення досудового розслідування, тому ні захисник, ні обвинувачений на мали законних підстав на ознайомлення з такими матеріалами до отримання повідомлення про завершення досудового розслідування і відкриття сторонам матеріалів кримінального провадження.

За встановлених у справі фактичних обставин, дії обвинуваченого ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за частиною 2 статті 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспортного засобу, що спричинили смерть особи.

При обранні обвинуваченому ОСОБА_7 виду та міри покарання, суд виходив із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання та відповідно до вимог ст. 65 КК України вірно врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що є необережним тяжким злочином, вчиненим в стані алкогольного сп`яніння, особу винного, що раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, є інвалідом третьої групи, врахував думку потерпілої, яка наполягала на визначенні міри покарання для обвинуваченого у виді п`яти років позбавлення волі, прийняв до уваги відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, та визначив розмір основного покарання в межах санкції статті що йому інкримінується з призначенням додаткового покарання на максимальний строк.

Не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження і посилання обвинуваченого та захисника на те, що при призначенні міри покарання суд не врахував того, що на його утриманні знаходяться матір та бабуся, що потребують його піклування. Так, в матеріалах кримінального провадження відсутні дані про те, що ОСОБА_7 здійснює догляд за матір`ю та бабусею, відсутні дані про те, що вони потребують такого догляду. Крім того, у колегії суддів виникає сумнів щодо того, що ОСОБА_7 їх утримує з врахуванням того, що він є непрацюючим.

Всі інші, зазначені в апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисника обставини, були враховані судом першої інстанції при визначенні міри покарання, в зв`язку з чим не можуть бути враховані повторно апеляційним судом.

Слід зауважити, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. При цьому, воно не має бути, як занадто суворим, так і надто м`яким.

Враховуючи вищевикладене, наслідки що настали в результаті дій обвинуваченого , його відношення до скоєного , відсутність будь яких дієвих заходів щодо примирення з потерпілою та відшкодування заподіяних збитків, що дає підстави вважати про відсутність розкаяння в скоєному , колегія суддів вважає, що виправлення ОСОБА_7 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, і знаходить що призначене йому покарання, є достатнім і необхідним для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, і не вбачає підстав для його пом`якшення, як про це йдеться в апеляційній скарзі обвинуваченого та його захисника.

Твердження апеляційної скарги обвинуваченого про те, що суд не врахував положення Закону України «Про амністію у 2014 році», яким передбачено можливість звільнення від покарання інвалідів третьої групи, не заслуговує на увагу, оскільки з власної ініціативи суд позбавлений можливості вирішити питання про можливість застосування положень вказаного Закону, а клопотання щодо його застосування з боку ОСОБА_7 не надходило.

При цьому колегія суддів зазначає що ОСОБА_7 відповідно до п. є Закону України «Про амністію у 2014 році» не є суб`єктом даного Закону, оскільки вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення за ч.2 ст. 286 КК України перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, окрім того подія кримінального правопорушення настала після набрання вказаним Законом чинності.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку що вирок суду першої інстанції є законний, обґрунтований і справедливий, а тому скасуванню або зміні він не підлягає.

Істотних порушень норм кримінального процесуального закону під час провадження досудового розслідування по даному кримінальному провадженню та його розгляді в суді, які були б підставою для скасування постановленого щодо обвинуваченого судового рішення не встановлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 418, 419, 376 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційні захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Менського районного суду Чернігівської області від 29 грудня 2014 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_32 ОСОБА_33 ОСОБА_34