АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/2700/14-к Номер провадження 11-кп/786/209/15Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія ст.121 ч. 1 КК України Т.З.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 березня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Полтавської області у складі:
Головуючого ОСОБА_2 ,
Суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
за участю:
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000769 за апеляційними скаргами прокурора Миргородської міжрайонної прокуратури ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_7 та в його інтересах захисника ОСОБА_9 на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 17 грудня 2014 року.

Цим вироком
ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше судимий :

- 23 січня 1996 року Гадяцьким районним судом Полтавської області за ст. ст.17,81, ч. 4,44. 46-1 КК України на 3 роки позбавлення волі із відстрочкою виконання вироку на 1 рік;

- 22 листопада 1999 року Октябрським районним судом м. Полтава за ст.ст. 86 ч.1, 89 ч. 1,140 ч.2, 44, 42, 43 КК України на 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, звільнений 16 серпня 2003 року по відбуттю покарання;

7 липня 2004 року Гадяцьким районним судом за ст.185 ч. 3КК України на 3 роки позбавлення волі;

29 квітня 2005 року Октябрським районним судом м. Полтава за ст.ст.15, 289 ч.2,342, ч. 2,345 ч.2, 70 КК України на 3 роки позбавлення волі, звільнений 24 лютого 2007 року по відбуттю покарання;

13 листопада 2008 року Гадяцьким районним судом за ст.186 ч. 2КК України на 4 роки позбавлення волі, звільнений 6 червня 2012 року по відбуттю покарання;

18 лютого 2013 року Миргородським міськрайонним судом за ст. 309 ч.1 КК України на 3 місяці арешту, звільнений 10 травня 2013 року по відбуттю покарання;

засуджений за ч.1 ст. 121 КК України на 5 років позбавлення волі.

По справі відповідно до ст. 100 КПК України вирішена доля речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що 10 серпня 2014 року перебуваючи в кв. АДРЕСА_2 під час сварки з потерпілим ОСОБА_10 відштовхнув останнього від чого той впав вдарившись о сервант, а потім наніс удари кулаком та ногою в обличчя спричинивши тяжкі тілесні ушкодження в виді закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку тяжкого ступеню, субдуральної гематоми лівостороннього внутрішньошлуночкового крововиливу, перелому кісток носу.

В апеляційній скарзі прокурор Миргородської міжрайонної прокуратури, не оспорюючи винуватість та кваліфікацію дій ОСОБА_7 , а також, призначене покарання, просить постановити новий вирок без врахування обставини, що пом`якшує покарання сприяння розкриттю злочину, як такої, що не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні.

В апеляційних скаргах обвинувачений та в його інтересах захисник просять вирок змінити, перекваліфікувати дії ОСОБА_7 на ст. 124 КК України посилаючись на те, що обвинувачений знаходився в стані необхідної оборони від нападу з боку потерпілого, який намагався застосувати уламок скла, та перевищив межі необхідної оборони.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого, який підтримав апеляційні скарги, думку прокурора про залишення апеляційних скарг без задоволення, перевіривши їх доводи колегія суддів приходить до наступного.

Винуватість ОСОБА_7 в нанесенні ударів потерпілому кулаком та ногою в обличчя, які спричинили тяжкі тілесні ушкодження доведена і не спростовується в апеляційних скаргах.

Твердження в апеляційних скаргах обвинуваченого та захисника про перебування ОСОБА_7 в стані необхідної оборони не ґрунтується на досліджених судом першої інстанції доказах.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
З показань обвинуваченого, свідка ОСОБА_11 вбачається, що під час їх перебування в квартирі між ними та ОСОБА_12 виник конфлікт ініціатором якого була остання. Під час цього конфлікту ОСОБА_7 відштовхнув ОСОБА_12 , яка впала. В цей час підвівся потерпілий ОСОБА_10 , якого обвинувачений також відштовхнув від чого той впав, а піднявшись тримав уламок скла в руці, в зв`язку з чим ОСОБА_7 наніс йому удар кулаком в обличчя, а оскільки він продовжував утримувати скло сидячи навколішках, обвинувачений наніс удар ногою в обличчя потерпілому, після чого той втратив свідомість.
З аналізу наведених доказів вбачається, що обвинувачений за відсутності будь-яких дій, які б свідчили про суспільно небезпечного посягання з боку потерпілого (підвівся з місця не є посяганням) застосував до нього силу відштовхнувши останнього, що той впав на підлогу.
Наведене свідчить про те, що ініціатором конфлікту між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 був обвинувачений, що виключає знаходження його у стані необхідної оборони.
Отже висновок суду першої інстанції про заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому в ході сварки та кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України є правильними і ґрунтується на доказах, досліджених в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі:
1) необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення;
2) необхідності застосування більш суворого покарання;
3) скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції;
4) неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Згідно з положеннями наведеної норми закону суд апеляційної інстанції позбавлений можливості постановити новий вирок з метою виключення з вироку суду першої інстанції обставини, що пом`якшує покарання.
Крім того, ОСОБА_7 хоча і визнавав себе винуватим частково, щодо обставин заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень давав стабільні послідовні показання, обґрунтованість яких підтверджена і висновком судово-медичної експертизи, а отже, висновок суду першої інстанції щодо сприяння обвинуваченим розкриттю злочину є обґрунтованим.
Виходячи з наведеного колегія суддів не знайшла підстав до задоволення апеляційних скарг.
Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:
апеляційні скарги прокурора Миргородської міжрайонної прокуратури, обвинуваченого та в його інтересах захисника залишити без задоволення, а вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 17 грудня 2014 року щодо ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

С У Д Д І :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4