АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 11/1690/1014/2012 Номер провадження 11/786/20/2013Головуючий у 1-й інстанції Гвоздик Доповідач ап. інст. Герасименко В. М.
Категорія ч.1 ст.168 КК України Н.Т.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2013 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого Герасименко В.М.

суддів Корсун О.М., Копитько Л.І.

за участю прокурора Акулової С.М.

засудженого ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Полтава кримінальну справу за апеляціями прокурора Диканського району Полтавської області, засудженого ОСОБА_2 на вирок Диканського районного суду Полтавської області від 11 вересня 2012 року,-

Цим вироком

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець с.Надежда Диканського району Полтавської області, українець, громадянин України, з вищою освітою, одружений, має на утриманні дитину-інваліда, пенсіонер, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 раніше не судимий:

засуджений:

- за ч.1 ст.168 КК України до штрафу у розмірі 600 (шістсот) гривень.

Цивільний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з засудженого ОСОБА_2 на користь потерпілої ОСОБА_3 в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 3000 (три тисячі) грн.

За вироком суду ОСОБА_2 визнаний винним в тому, що він 31.05.2012 року, перебуваючи в залі судового засідання Диканського районного суду Полтавської області по вул.Пушкіна, 11-а, в смт.Диканька Полтавської області, в ході розгляду кримінальної справи, достовірно знаючи, що підсудний ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 не являється рідним сином ОСОБА_3, а був нею усиновлений, в присутності учасників судового засідання та інших осіб, які перебували на той момент в залі судового засідання та яким не було відомо про факт усиновлення ОСОБА_4, в порушення діючого законодавства про нерозголошення таємниці усиновлення, умисно в усній формі, всупереч інтересів сім'ї ОСОБА_3 заявив, що потерпілий ОСОБА_4 не є рідним сином потерпілим ОСОБА_3 та ОСОБА_5, тому, що був ними усиновлений.

В апеляції прокурор Диканського району Полтавської області просить вирок суду скасувати у зв'язку з невідповідність призначеного покарання ступені тяжкості злочину та особі засудженого у зв'язку з його м'якістю та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_2 покарання у виді штрафу в сумі 850 грн.

В апеляції засуджений ОСОБА_2 просить вирок суду скасувати та постановити новий, яким його виправдати за відсутністю в його діях складу злочину, оскільки він не бажав і не припускав суспільно-небезпечних наслідків своїх дій і не переслідував мети завдати будь-яку шкоду усиновителям і усиновленому, а повідомляючи в судовому засіданні про усиновлення ОСОБА_4, діяв у відповідності до ст.384 КК України. При цьому, як вказує в апеляції засуджений, суд при наведенні у вироку доказів, що підтверджують винуватість ОСОБА_2 у вчиненні вказаного злочину, вибірково взяв до уваги показання свідків, та не дав правової оцінки в частині їх показів щодо обізнаності мешканців села про усиновлення ОСОБА_4 ОСОБА_3 та ОСОБА_5 Окрім того, при вирішенні питання по цивільному позову потерпілої ОСОБА_3, суд першої інстанції не прийняв до уваги, що потерпіла в ході розгляду справи не довела, які саме моральні страждання вона перенесла.

Інші учасники судового розгляду вирок суду не оскаржили.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, прокурора, який апеляцію подану прокурором Диканського району не підтримав та заперечив проти задоволення апеляції засудженого, засудженого ОСОБА_2, який підтримав подану ним апеляцію з підстав в ній зазначених та заперечив проти апеляції прокурора, заслухавши виступи учасників судового розгляду у судових дебатах та останнє слово засудженого, перевіривши доводи апеляцій та матеріали кримінальної справи, приходить до висновку, що апеляція прокурора до задоволення не підлягає, а апеляція засудженого ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд обґрунтовано визнав ОСОБА_2 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.168 КК України, тобто у розкритті таємниці усиновлення всупереч волі усиновителя.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_2 у вчиненні цього злочину за встановлених у вироку обставин відповідають фактичним обставинам справи і підтверджується доказами, зібраними і перевіреними в передбаченому законом порядку.

Твердження засудженого ОСОБА_2 про те, що його вина не ґрунтується на доказах, позбавлені підстав і спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, в тому числі показаннями потерпілих ОСОБА_3 та ОСОБА_4, показаннями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, даними витягу з протоколу судового засідання від 31.05.2012 року, а також власними показаннями ОСОБА_2, даними, як під час досудового слідства, так і в суді першої інстанції.

Так, будучи допитаною в ході судового слідства, потерпіла ОСОБА_3 підтвердила суду, що 31.05.2012 року в судовому засіданні під час розгляду кримінальної справи за звинуваченням її сина ОСОБА_4, ОСОБА_2 з власної ініціативи, не питаючи її на те дозволу, всім присутнім в залі судових засідань особам голосно повідомив про факт усиновлення нею та її чоловіком ОСОБА_5 ОСОБА_4. На зауваження іншого потерпілого по справі ОСОБА_6 та головуючої по справі судді про недопущення ним протизаконних дій не реагував.

Потерпілий ОСОБА_4, будучи допитаним в ході досудового слідства підтвердив, що про те, що він є усиновленою особою він дізнався лише під час розгляду кримінальної справи за звинуваченням його за ч.2 ст.185 КК України в приміщенні Диканського районного суду від потерпілого ОСОБА_2 Раніше він цього не знав, так як про це йому ні батьки, ні інші особи не повідомляли (а.с.50-51).

Окрім того, допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_5 підтвердив, що ні він, ні дружина - ОСОБА_3 не повідомляли сину - ОСОБА_4 про те, що він є усиновленою дитиною. Він особисто дозволу на розголошення таємниці усиновлення ОСОБА_2 чи іншим мешканцям с.Надежда Диканського району, не надавав.

Допитані в ході судового слідства свідок ОСОБА_6 та в ході досудового слідства свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 також підтвердили, що під час судового засідання, що відбулося 31.05.2012 року по кримінальній справі за звинуваченням ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_4, ОСОБА_2, який на той час був потерпілим, за власної ініціативи, в присутності ОСОБА_3 та інших учасників судового засідання повідомив, що підсудний ОСОБА_4 є усиновленою особою. При цьому, на зауваження ОСОБА_6 та ОСОБА_9 - головуючої по справі, припинити протиправні дії - ОСОБА_2 не реагував (а.с.52-59,62-63,65-66,68-69).

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції обгрунтовано дійшов до висновку про доведеність вини ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.168 КК України, наведені у вироку суду докази на підтвердження вини засудженого належним чином перевірені судом, узгоджуються між собою, добуті без будь-яких порушень кримінально-процесуального законодавства, тому апеляція засудженого щодо відсутності в його діях складу злочину є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Не заслуговують на увагу і ствердження засудженого, викладені в апеляції щодо відсутності в його діях прямого умислу, спрямованого на розголошення таємниці усиновлення та про те, що факт усиновлення ОСОБА_4 не являється таємницею, а є все доступною інформацією. Так, суд першої інстанції, постановляючи вирок, у відповідності з вимогами ст.334 КПК України (1960р.) в його мотивувальній частині навів мотиви та належним чином обґрунтував, з яких підстав ним не приймаються до уваги ствердження ОСОБА_2 щодо відсутності в його діях прямого умислу, щодо обов'язку давати суду правдиві показання та в частині обізнаності односельчан щодо усиновлення ОСОБА_4 подружжям ОСОБА_3. Колегія суддів погоджується з викладеними у вироку висновками суду першої інстанції, та не знаходить підстав для задоволення апеляції засудженого ОСОБА_2 в частині його виправдання за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч.1 ст.168 КК України.

Разом з тим, колегія суддів приходить до висновку, що апеляція засудженого ОСОБА_2 в частині вирішеного судом по справі цивільного позову підлягає до часткового задоволення.

Так, постановляючи вирок суд першої інстанції, встановивши, що саме протиправними злочинними діями ОСОБА_2 ОСОБА_3 була завдана моральна шкода у вигляді душевних страждань, хвилювань, що призвели до втрати звичних для неї умов життя, спілкування в колі сім'ї та з односельцями, внаслідок чого в неї погіршився стан здоров'я, частково задовольнив цивільний позов потерпілої ОСОБА_3, однак при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди не достатньо врахував сімейний та матеріальний стан засудженого ОСОБА_2, який є пенсіонером, має на утриманні дитину-інваліда. Тому, колегія суддів приходить до висновку, що розмір стягнення на відшкодування завданої моральної шкоди з засудженого ОСОБА_2 на користь потерпілої ОСОБА_3, з урахуванням даних про особу засудженого, підлягає до зменшення.

Керуючись ст.ст. 365, 366 КПК України, п.15 розділу ХІ Перехідних положень КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляцію прокурора Диканського району Полтавської області залишити без задоволення, а апеляцію засудженого ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Вирок Диканського районного суду Полтавської області від 11 вересня 2012 року щодо ОСОБА_2 в частині вирішеного цивільного позову змінити.

Зменшити розмір стягнення на відшкодування завданої моральної шкоди з засудженого ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 до 500 грн.

В решті вирок Диканського районного суду Полтавської області від 11 вересня 2012 року стосовно ОСОБА_2 залишити без змін.

СУДДІ :

Герасименко В.М. Копитько Л.І. Корсун О.М.