Дата документу Справа № 226/1755/14-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 226/1755/14-к Головуючий в 1 інстанції
№ провадження 11-кп/778/246/15 ОСОБА_1
Категорія ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185, Доповідач в 2 інстанції
ч. 2 ст. 185 КК України ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Запорізької області в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинувачених: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисника - адвоката ОСОБА_9 ,

розглянула в м. Запоріжжі у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Димитрівського міського суду Донецької області від 14 листопада 2014 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець і мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, який має базову середню освіту, є учнем Державного професійно-технічного навчального закладу «Межівське професійно-технічне училище» № 68 смт Межова Дніпропетровської області, раніше судимого 10.12.2013 року Димитровським міським судом Донецької області за ст.ст. 185 ч. 2, 289 ч. 2, 70 КК України до 5 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки,

визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 15 ч. 3, 185 ч. 2, 185 ч.2 КК України та призначено покарання:

-за ст. 15 ч. 2, ст. 185 ч. 2 КК України у виді 1 року позбавлення волі;

-за ст. 185 ч. 2 КК України у виді 2 років 2 місяців позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено остаточне покарання у виді 2 років 2 місяців позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Димитровського міського суду Донецької області від 10.12.2013 року, і остаточно призначено покарання у виді 5 років 3 місяців позбавлення волі.

Запобіжний захід не обирався.

Тим самим вироком ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст.15 ч. 3, 185 ч. 2, 185 ч.2 КК України, та призначене відповідне покарання, вирок відносно якого ніким не оскаржувався.

Вироком вирішена доля речових доказів в порядку ст. 100 КПК України.

Згідно вироку, 07 травня 2014 року, приблизно о 21-00 годині, неповнолітні обвинувачений ОСОБА_8 , знаходячись в квартирі ОСОБА_10 , розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, діючи умисно, таємно викрав пристрій захисту електроприладів, вартістю 37 грн., наручний годинник «Омах», вартістю 210 грн., які належать потерпілому ОСОБА_11 , спричинивши тим самим останньому матеріальну шкоду в сумі 247 грн. В той же час ОСОБА_7 , скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, діючи умисно, таємно повторно викрав мобільний телефон марки «ТЕХЕТ», вартістю 799 грн., з чохлом, вартістю 79,90 грн., та захисною плівкою для дисплею, вартістю 59 грн., картою пам`яті «Micro SD», об`ємом 16 Гб, вартістю 129 грн. і сім-картою оператора мобільного зв`язку МТС, яка не представляє матеріальної цінності, спричинивши потерпілому ОСОБА_11 матеріальну шкоду на загальну суму 1 066,90 гривень. В подальшому обвинувачені розпорядилися майном на власний розсуд.

Крім того, 14 травня 2014 року, приблизно о 20-00 годині, неповнолітні ОСОБА_8 і ОСОБА_7 , діючи за попередньою змовою групою осіб, з метою вчинення повторного таємного викрадення чужого майна, прийшли до вікна квартири АДРЕСА_3 , де на сушарці висіли чоловічий светр вартістю 120 грн. та чоловічі джинсові брюки вартістю 210 грн., що належать потерпілому ОСОБА_12 , і переконавшись, що за їх діями ніхто не спостерігає, умисно, таємно, повторно зірвали з сушарки вказані речі загальною вартістю 330 грн., проте не довели свій злочинний намір до кінця з причин, які не залежали від їх волі, так як їх злочинні дії були припинені потерпілим.

За змістом апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_7 зазначаючи, що 14.05.2014 року діяв без попереднього зговору з ОСОБА_8 , та заперечуючи причетність до крадіжки 07 травня 2014 року, просить вирок місцевого суду змінити, призначивши покарання з випробуванням.

Заслухавши доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника в підтримку апеляційної скарги, думку прокурора про законність і обґрунтованість вироку суду першої інстанції, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 , який просив вирок залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_8 та призначене йому покарання ніким з учасників судового розгляду не оспорюються, а тому, з врахуванням ст. 404 КПК України, перевірці апеляційним судом не підлягають.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих злочинів, відповідають фактичним обставинам і підтверджені зібраними у встановленому порядку доказами, які досліджені, належно оцінені та викладені у вироку.

Так за епізодом крадіжки майна із квартири ОСОБА_10 07 травня 2014 року висновки суду першої інстанції відповідають фактичним даним, які містяться в наступних джерелах доказів:

-показаннях потерпілого ОСОБА_10 , який пояснив в судовому засіданні, що 07 травня 2015 року він з дружиною познайомився з трьома раніше незнайомими хлопцями, з якими розпили спиртні напої. Через деякий час вони запросили хлопців додому. Дружина та двоє хлопців піднялися у квартиру, через 20 хвилин хлопці пробігли повз нього. Прокинувшись вранці він помітив зникнення з кватири мобільного телефону, наручного годинника та пристрою захисту електроприладів. Через деякий час до нього прийшли співробітники міліції, яки запитали чи не був в нього викрадений мобільний телефон. При цьому потерпілий заперечував проти доводів ОСОБА_7 про те, що обвинувачений знайшов телефон на майданчику, оскільки того вечора він не брав телефон на вулицю і загубити його не міг;

-в аналогічних поясненнях дружини потерпілого ОСОБА_13

-поясненнях обвинуваченого ОСОБА_8 , який показав, що будучи разом з ОСОБА_7 в квартирі потерпілого, він викрав чоловічий годинник та пристрій захисту електроприладів;

-протоколі огляду від 30.05.2014р., згідно якого ОСОБА_7 в присутності матері та понятих добровільно видав телефон працівникам міліції та пояснив, що він викрав телефон з квартири ОСОБА_14 ;

-показаннями матері обвинуваченого, яка пояснила, що при добровільній видачі телефону робітникам міліції ОСОБА_7 пояснив, що він його викрав з квартири потерпілого;

-аналогічними поясненнями свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , з яких вбачається, що в ході вилучення телефону вони були присутні в якості понятих, і обвинувачений добровільно пояснив, що він викрав телефон, знаходячись в гостях.

Зазначеними вище доказами спростовуються доводи обвинуваченого про те, що він не здійснював крадіжку мобільного телефону.

Отже, суд першої інстанції належно дослідив і перевірив усі наявні в матеріалах провадження докази, в тому числі, відносно їх належності та допустимості, надав об`єктивну оцінку доказам в їх сукупності та узгодженості між собою, на підставі чого дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні таємного викрадення чужого майна за попередньою змовою групою осіб, вчинене повторно.

Твердження ОСОБА_7 про відсутність попередньої змови з ОСОБА_8 на викрадення 14 травня 2014 року одягу ОСОБА_12 з білизняної мотузки, є необґрунтованим і не знайшло свого підтвердження наявними в матеріалах провадження доказами.

Такі доводи спростовуються поясненнями обвинувачених в ході проведення слідчих експериментів про спільне вчинення крадіжки, в тому числі показаннями ОСОБА_8 про те, що вчинити крадіжку запропонував ОСОБА_7 ; вказаним обвинуваченими механізмом вчинення крадіжки для того, щоб дістати до білизняного мотузка, ОСОБА_8 став на плечі ОСОБА_7 ; спільними діями обвинувачених після вчинення злочину складенням викраденого у рюкзак, а також спробою знайти рюкзак після викриття потерпілим.

При цьому доводи обвинуваченого були перевірені судом першої інстанції та були аргументовано спростовані місцевим судом.

У зв`язку з наведеним вище, кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 по епізоду від 14 травня 2014 року за ч. 2 ст. 15, ч. ст. 185 КК України, як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно за попередньої змовою групою осіб, є обґрунтованою.

Судове рішення відповідає вимогам ст. 370 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави такого рішення.

Покарання ОСОБА_7 призначено судом відповідно до вимог ст. 65 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості вчинених злочинів, даних про особу обвинуваченого, який вчинив злочин під час перебування на іспитовому терміні за попередніми вироком. Призначене судом покарання, на думку колегії суддів, є необхідним для виправлення обвинуваченого і попередження скоєння ним злочинів.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів
УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, вирок Димитрівського міського суду Донецької області від 14 листопада 2014 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Вирок може бути оскаржений до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий
Судді: