Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 11-кп/781/204/15 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 286 (215) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23.03.2015 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кіровограда кримінальне провадження № 0001111 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_8 на вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03 грудня 2014 року.

Цим вироком:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Олександрія Кіровоградської області, громадянина України, українця, освіта середньо-спеціальна, який одружений, має на утриманні малолітню дитину, не працює, інвалід 3-ої групи, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , до кримінальної відповідальності притягується вперше,-

засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі п. п. «в», «г» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» № 1185-VII ОСОБА_6 звільнено від відбування основного та додаткового покарання.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 в рахунок компенсації матеріальної шкоди - 19275 грн. та моральної шкоди - 100000 грн.; на користь держави процесуальні витрати за залучення експертів у розмірі 4222 грн. 80 коп.

Доля речових доказів вирішена відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Кримінальне провадження розглянуто з участю:

- прокурора ОСОБА_9 ,

- потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_8 ,

- захисника ОСОБА_11 ,

- обвинуваченого ОСОБА_6 ,-

ВСТАНОВИЛА:

У апеляційних скаргах:

- обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок суду першої інстанції скасувати у зв`язку із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, а кримінальне провадження закрити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що під час досудового розслідування та судового розгляду не зібрано належних і допустимих доказів на підтвердження його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.

Так, при прийнятті судового рішення в частині задоволення цивільного позову про стягнення з нього грошових коштів в сумі 12775 грн. на відшкодування витрат на поховання, суд першої інстанції не врахував, що в порушення вимог ч. 2 ст. 59, ч. 1, 2, 3 ст. 60 ЦПК України потерпілою не надано допустимих доказів на підтвердження факту цих витрат.

Також цивільний позов щодо стягнення з нього грошових коштів в сумі 6500 грн. на відшкодування витрат потерпілої на встановлення надгробного пам`ятника ухвалено незаконно, оскільки судом не враховано, що він як володілець транспортного засобу у встановленому законом порядку застрахував свою цивільну відповідальність за шкоду, завдану при експлуатації джерела підвищеної небезпеки, що підтверджується полісом обов`язкового страхування ПАТ « Страхова група «ТАС» № ВЕ/3498720.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди, визначений вироком суду першої інстанції є явно не відповідним характеру та обсягу душевних страждань потерпілої ОСОБА_8 .

Одночасно при ухвалені вироку судом першої інстанції порушено вимоги процесуального закону щодо оцінки сукупності доказів у кримінальному провадженні та безпідставно визнав його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України;

- захисник ОСОБА_7 просить скасувати вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_6 , а кримінальне провадження закрити за ст. 284 КПК України.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції у вироку навів показання свідків без зазначення суттєвих моментів, які виправдовують ОСОБА_6 , при цьому навів докази, що свідчать на користь обвинувачення.

Суд послався як на доказ на фотознімки, на яких зафіксовано гальмівний шлях мотоциклу, що починається на зустрічній смузі руху. При цьому, апелянту не зрозуміло, чому суд зробив висновок, що гальмівний шлях автомобіля починається на зустрічній смузі руху, оскільки ніяких даних відносно проїзної частини фотографії не містять, а також чому дії водія автомобіля змусили водія мотоцикла діяти в умовах аварійної ситуації, та застосувати екстрене гальмування.

Як беззаперечний доказ, суд вважає висновок судової автотехнічної експертизи № 746/747 від 06.03.2014 року, проте будь-якими даними, що гальмівний слід залишено саме колесом автомобіля «FordTranzit100», не підтверджено, а тому твердження експерта, що автомобіль знаходився на зустрічній смузі руху, є безпідставними. Суд не надав оцінки тому, що зазначений висновок експерта суперечить показанням очевидців ДТП. Також, домислом є висновок експерта про те, що гальмування мотоцикла було в умовах екстреної ситуації, що також не відповідає матеріалам кримінального провадження, а тому на думку апелянта висновок експерта № 746/747 від 06.03.2014 року, необхідно виключити як доказ.

Суд не прийняв до уваги висновок автотехнічної експертизи № 120 від 24.01.2014 року, відповідно до якого слідам гальмування мотоциклу відповідає швидкість його руху біля 66 км/год., без урахування витрат кінетичної енергії при ударі з автомобілем. При цьому, суд у вироку, а експерт у висновку, не зазначили, чиї ж дії фактично знаходяться у прямому причинному зв`язку зі смертю потерпілого та якими доказами це підтверджується.

На думку апелянта, у суду не було підстав для твердження, що саме дії ОСОБА_6 , як водія автомобіля, призвели до загибелі водія мотоцикла;

- потерпіла ОСОБА_8 просить вирок суду першої інстанції скасувати у кримінальному провадженні призначити новий судовий розгляд, у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у вироку фактичним обставинам кримінального провадження.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що суд у вироку послався на висновок судово-медичної експертизи №310 від 30.08.2010 року як на доказ знаходження її сина в стані алкогольного сп`яніння під час керування транспортним засобом. Однак, апелянт вважає, що даному доказу суд не дав належної оцінки, так як поза увагою залишено її показання, де вона стверджувала, що син не вживав алкогольних напоїв, вів здоровий спосіб життя, а також залишено поза увагою показання лікарів карети «Швидкої допомоги». За таких обставинах, вважає, що із вироку повинно бути виключено формулювання, що при судово-токсикологічному дослідженні крові потерпілого ОСОБА_12 виявлений етиловий спирт в концентрації, що відповідає легкому ступеню алкогольного сп`яніння відносно живих осіб, так як відсутні об`єктивні докази цього факту.

Крім того, на думку апелянта із вироку суду необхідно виключити формулювання про наявність причинного зв`язку в діях її сина з фактом зіткнення транспортних засобів, оскільки вони безпідставно ставлять потерпілого і обвинуваченого на один рівень відповідальності за скоєне та перевищення швидкості на 6 км.

Одночасно, апелянт не погоджується з мірою покарання, яка була призначена судом ОСОБА_6 із застосуванням п. п. «в» і «г» ст. 1 Закону України « Про амністію у 2014 році», оскільки судом належним чином не перевірено документи, які стали підставою для застосування акту амністії.

Також вважає безпідставним рішення суду в частині зменшення розміру матеріальних витрат, пов`язаних з похованням її сина з посиланням на наказ Держжитлокомунгоспу України № 193 від 19.11.2003 року, що ритуальний обід не входить до визначеного переліку видів ритуальних послуг.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_11 , які підтримали апеляції обвинуваченого і захисника ОСОБА_7 , та заперечили проти задоволення апеляції потерпілої ОСОБА_8 , заслухавши потерпілу ОСОБА_8 , яка змінила свої апеляційні вимоги просила вирок суду першої інстанції змінити призначити обвинуваченому ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, а у задоволенні апеляцій сторони захисту просила відмовити. Заслухавши потерпілого ОСОБА_10 , який підтримав думку потерпілої ОСОБА_8 та обговоривши доводи апеляцій й перевіривши матеріали кримінального провадження, дотримуючись меж перегляду судових рішень, визначених ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Згідно вироку суду першої інстанції ОСОБА_6 визнано винним у тому, що він, вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого за таких обставин.

20.07.2010 року приблизно о 12 год. ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «FordTranzit100», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_13 , рухаючись по вул. Кременчуцькій м. Олександрія Кіровоградської області, зі сторони середньої загальноосвітньої школи № 8 в напрямку площі Кірова, в порушення вимог п.п. 11.1, 11.2, 11.3 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР України ), без нагальної потреби, здійснював рух по смузі, яка призначена для руху транспортних засобів у зустрічному напрямку.

Під час руху у вказаному напрямку, навпроти будинку № 94 по вул. Кременчуцькій, ОСОБА_6 грубо порушуючи вимоги п. п. 1.5, 2.3 «б» і «д» ПДР України, проявив неуважність та безпечність до дорожньої обстановки, яка проявилась у виявленні в зустрічному напрямку, мотоцикла «Defiant», незареєстрованого у Державтоінспекції, під керуванням водія ОСОБА_12 , який в порушення вимог п. п. 2.9 «а» і «в» та 12.4 ПДР України перебував у стані алкогольного сп`яніння та рухався у межах своєї смуги у зустрічному напрямку зі швидкістю понад 66 км./год.

З моменту виявлення зустрічного транспортного засобу, ОСОБА_6 грубо порушуючи вимоги п. п. 13.1 та 13.3 ПДР України, не вжив заходів для своєчасного зайняття своєї (правої) смуги, чим створив небезпеку для руху та змусив водія мотоцикла застосувати екстрене гальмування, внаслідок чого відбулась втрата поперечної стійкості мотоцикла.

Під час зближення транспортних засобів, проявивши особисту безпечність та неуважність, виявивши, що водій мотоцикла з метою уникнути зіткнення змінює напрямок свого руху до середини проїзної частини дороги, ОСОБА_6 в порушення вимог п. 10.1 ПДР України, не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, розпочав рух у напрямку своєї (правої) смуги руху, при цьому допустив зіткнення з мотоциклом «Defiant», без номерного знаку, під керуванням водія ОСОБА_12 .

Всі вищезазначені невідповідні та протиправні дії водія ОСОБА_6 змусили водія мотоцикла «Defiant» ОСОБА_12 діяти в умовах екстреної ситуації та знаходяться в причинному зв`язку з фактом зіткнення транспортних засобів.

У результаті дорожньо-транспортної події (далі- ДТП) водій мотоциклу «Defiant», ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження у вигляді: перелому грудини; гематоми серцевої сумки; крововиливів у стінку серця; крововиливів у корені легень; саден лівого гомілково-ступневого суглобу; лівого коліна, кистей, лівого ліктя, лівого боку шиї, які відносяться до категорії тяжких, як небезпечні для життя в момент заподіяння, та в даному випадку призвели до смерті. Смерть ОСОБА_12 знаходиться в прямому причинному зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України за обставин, встановлених вироком є правильним, так як ґрунтується на об`єктивному, повному і всебічному досліджені належних, допустимих, достовірних і достатніх доказах правильно оцінених судом.

Тому доводи апеляції обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_8 про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження і зібраним доказам, а також доводи апеляцій сторони захисту про обвинувальний ухил під час судового розгляду є безпідставними.

Так, обвинувачений ОСОБА_6 під час судового розгляду винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України не визнав і суду показав, що він, 20.07.2010 року керуючи мікроавтобусом, в м. Олександрія рухався по вул. Кременчуцькій зі сторони 8-ї школи в напрямку центра міста. Десь за 80-100 м побачив мотоцикліста, який рухався в зустрічному напрямку по правому краю дороги по смузі свого руху. Однак, не може пояснити яким чином мотоцикліст потрапив йому під машину, але наполягає, що рухався лише по смузі свого руху та на зустрічну смугу руху не виїжджав.

Після ДТП, так як мотоцикл з мотоциклістом затиснуло передньою частиною керованого ним автомобіля, він від`їхав назад десь на 0,5 м, при цьому вивертав колеса. Мотоцикліст був ще живий, він по телефону викликав карету «Швидка допомога».

Доводи апеляцій сторони захисту про відсутність в діях обвинуваченого ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, так як потерпілий ОСОБА_12 виїхав на смугу зустрічного руху, внаслідок чого сталося ДПТ з керованим ОСОБА_6 автомобілем «FordTranzit100», спростовуються дослідженими судом першої інстанції доказами, яким дано правильну оцінку, зокрема:

- показаннями потерпілої ОСОБА_8 , згідно яких 20.07.2010 року до неї додому приїхали знайомі та повідомили, що її син потрапив у ДТП. По приїзду на місце ДТП, побачила мікроавтобус, мотоцикл та труп сина - ОСОБА_12 , який лежав на дорозі;

- показаннями потерпілого ОСОБА_10 , згідно яких 20.07.2010 року перебував вдома, йому зателефонував знайомий ОСОБА_14 і повідомив, що син ОСОБА_12 потрапив у ДТП. Він негайно виїхав на місце ДТП, де вже перебувала карета «Швидка допомога», лікарі сказали, що син мертвий. Бачив обстановку після ДТП, на дорозі стояв мікроавтобус «Форд Транзит», його гальмівний шлях був у напрямку із зустрічної смуги на смугу його (автомобіля «Форд») руху;

- показаннями лікаря станції «Швидка допомога» свідка ОСОБА_15 , яка показала, що декілька років назад, у складі бригади лікарів карети «Швидка допомога» за викликом виїхала на місце ДТП, що сталося в районі школи № 8 м. Олександрія. Коли бригада приїхала на місце, то потерпілий лежав на узбіччі дороги, вона констатувала смерть, мотоцикл знаходився майже під мікроавтобусом;

- показаннями свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , згідно яких у 2010 році в складі чергової групи виїжджали на місце ДТП, де було виявлено труп потерпілого ОСОБА_12 , мотоцикл, яким він керував знаходився на дорозі біля мікроавтобуса «Форд», яким керував ОСОБА_6 . На дорозі не було роздільної полоси, гальмівний шлях мотоцикла починався на полосі руху мотоцикла;

- показаннями свідка ОСОБА_18 , згідно яких він, проживає по АДРЕСА_3 . Влітку 2010 року, вдень, знаходився неподалік від свого будинку і бачив зіткнення мотоциклу з мікроавтобусом. Мотоцикл вдарився в передню частину мікроавтобуса, на дорозі був слід гальмування мотоцикла, коли приїхала карета «Швидка допомога», лікар констатувала смерть водія мотоцикла;

- показаннями свідка ОСОБА_19 , згідно яких декілька років назад, йому зателефонувала ОСОБА_8 і повідомила, що її син ОСОБА_20 потрапив у ДТП. Він приїхав на місце ДТП, бачив обстановку після аварії, а саме: мікроавтобус стояв під кутом із зустрічної смуги руху на праву сторону руху, гальмівний шлях мікроавтобуса був у напрямку із зустрічної смуги, на свою, праву сторону руху мікроавтобуса. Біля мотоцикла лежала розбита диня, потерпілий лежав мертвим на узбіччі дороги;

- показаннями свідка ОСОБА_21 , відповідно до яких, вона бачила як мотоцикліст рухався по вул. Кременчуцькій в напрямку 8-ї школи по своїй смузі руху, на зустріч мотоциклу рухався мікроавтобус. В руці мотоцикліста була диня, яку він випустив та почав гальмувати. У зв`язку з цим, мотоцикл занесло, відбулося зіткнення з мікроавтобусом, від удару мотоцикліста відкинуло назад;

- показаннями свідка ОСОБА_22 , згідно яких, він бачив як мотоцикліст рухався по вул. Кременчуцькій в напрямку 8-ї школи, тримаючи диню в руці. Потім мотоцикліст зник з поля його зору, він почув сильний удар, сталося ДТП. На місці ДТП бачив гальмівний шлях мотоцикла, який починався на полосі руху мотоцикла;

- показаннями свідка ОСОБА_23 , згідно яких він, проїжджав повз місце ДТП і бачив потерпілого, який лежав на полосі руху мікроавтобуса неподалік від мотоцикла;

- показаннями свідків ОСОБА_24 і ОСОБА_25 , згідно яких, вони проїжджали повз місце ДТП, на дорозі бачили слід від шин мотоцикла, який починався з полоси руху мотоцикла до середини проїзної частини. Як колишній працівник ДАІ, ОСОБА_24 пояснив, що мікроавтобус стояв на уявній осьовій, гальмівний слід мотоцикла закінчувався біля заднього лівого колеса мікроавтобуса, мотоцикл лежав попереду мікроавтобуса;

- показаннями свідка ОСОБА_26 , згідно яких вона знаходилась на вул. Кременчуцькій поряд із своїм магазином, коли почула хлопок, обернулась і побачила мікроавтобус, а під його передньою частиною знаходився мотоцикл. Мікроавтобус стояв ближче до середини проїзної частини.

Крім того, винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України підтверджується матеріалами кримінального провадження, дослідженими судом першої інстанції, а саме :

- протоколами огляду місця ДТП від 20.07.2010 року та долучених до них фототаблицями, в тому числі протоколом огляду DVD та СD дисках фото місця ДТП від 10.03.2014 року, згідно яких на місці ДТП зафіксовано транспортні засоби, їх розташування після аварії, слід гальмування мотоциклу «Defiant», який починається від крайньої частини полоси руху мотоцикла та веде до середини проїзної частини. Зафіксовано слід гальмування автомобіля «FordTranzit100», який починається на зустрічній полосі руху та веде на полосу руху автомобіля, оглянуто труп потерпілого ОСОБА_12 (т.№ 2 м.к.п.9-26,т.№3 м.к.п.208-209);

- висновками експерта № 2689/18, № 2688/18 від 27.07.2010 року, № 1739 від 06.12.2013 року, №1740 від 09.12.2013 року, згідно яких встановлено, що гальмова система, рульове керування та ходова частина автомобіля «FordTranzit100» і мотоцикла «Defiant» на момент ДТП знаходилися у працездатному стані та не мали ознак наявності несправностей (т.№ 2 м.к.п.39-40, 44-45,187-188,192-194);

- висновками експерта № 2690/19 від 22.07.2010 року та № 1741 від 12.12.2013 року, згідно яких встановлено, що в умовах ДТП первинне контактування передньої нижньої частини автомобіля «FordTranzit100» відбулося із правою боковою частиною мотоцикла, який на момент контактування з автомобілем впав лівою стороною на проїзну частину (т.№ 2 м.к.п.49-50,198-200);

- висновками судово-медичного експерта № 310 від 13.12.2013 року та від 15.01.2014 року, якими встановлено локалізація, механізм утворення тілесних ушкоджень, виявлених на трупі потерпілого ОСОБА_12 , а також, що вони відносяться до категорії тяжких, як небезпечні для життя в момент заподіяння та знаходяться у прямому причинному зв`язку зі смертю. Смерть ОСОБА_12 настала від травматичного шоку в комплексі з гострою серцевою недостатністю, що виникла в результаті забою серця.

Роз`ясненням судово-медичного експерта ОСОБА_27 , згідно яких удар в грудну клітину потерпілого відбувся внаслідок контактування з кермом мотоциклу, як результат зіткнення мотоциклу із мікроавтобусом. Так як кермо мотоциклу не було вивернуто на 90 градусів, згідно фототаблиці до протоколу огляду місця події від 20.07.2010 року, можливість травмування об кермо мотоциклу до контакту з мікроавтобусом, виключається. (т.№ 2 м.к.п.180-183 т.№ 3 м.к.п.117-120);

- протоколами проведення слідчих експериментів від 09.01.2014 року, від 15.01.2014 року та від 03.03.2014 року з участю свідків ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_26 , а також з участю потерпілого ОСОБА_10 під час яких свідки і потерпілий розказали, та показали як відбулося ДТП, вказали розташування транспортних засобів під час та після ДТП (т.№ 2 м.к.п.228-241,т.№3 м.к.п.2-16, 60-68,171-178);

- протоколами огляду транспортного засобу від 29.01.2014 року та від 03.03.2014 року, згідно яких оглянуто мотоцикл «Defiant», яким керував потерпілий ОСОБА_12 і зафіксовано пошкодження, отримані внаслідок ДТП (т.№ 3 м.к.п.141-144,179-183);

- висновком експерта № 746/747 від 06.03.2014 року, згідно якого в умовах пригоди фактичні дії водія автомобіля не відповідали вимогам пунктів 11.2, 13.1, 13.3 ПДР України і, з позицій експертного аналізу, ці дії змусили водія мотоцикла діяти в умовах екстреної ситуації, тому вони знаходяться в технічному причинному зв`язку з фактом ДТП.

Оцінивши зібрані у кримінальному провадженні докази і доводи апеляцій сторони захисту в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що вина обвинуваченого ОСОБА_6 доказана повністю, його дії правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.

Доводи апеляцій сторони захисту, що суд першої інстанції з позиції сторони обвинувачення виклав у вироку та надав неправильну оцінку зібраним у кримінальному провадженні доказам, в тому числі й показанням свідків, якими підтверджуються показання обвинуваченого ОСОБА_6 про його невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України є необґрунтованими з таких підстав.

Під час досудового розслідування (протокол слідчого експерименту від 15.01.2014 року т.№3 м.к.п.44-55), а також в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 показав, що мотоцикліст виїхав на зустрічну смугу, на який він здійснював рух під час керування автомобілем «FordTranzit100», внаслідок чого сталося ДТП. Після ДТП, від`їжджаючи назад на 0.5 м, він тричі вивертав колеса автомобіля «FordTranzit100», у зв`язку із цим, змінилося розташування автомобіля на дорозі, як вказано на фото до протоколу огляду місця події від 20.07.2010 року.

Свідки ОСОБА_18 , ОСОБА_21 та ОСОБА_30 суду першої інстанції показали, що падіння мотоцикла під керуванням ОСОБА_12 відбулося внаслідок намагання потерпілого спіймати диню, яка випала у нього з руки та впала на дорогу. У зв`язку із цим, мотоцикл виїхав на зустрічну смугу руху, по якій рухався автомобіль «FordTranzit100» під керуванням ОСОБА_6 , в результаті чого сталося ДТП.

Показання обвинуваченого ОСОБА_6 та свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_21 та ОСОБА_30 у цій частині, суд першої інстанції правильно оцінив критично та відкинув, оскільки вони з технічної точки зору є неспроможними та спростовуються зібраними у кримінальному провадженні об`єктивними доказами, а саме:

- протоколом огляду місця події від 20.07.2010 року, долученою до нього схемою місця ДТП та фотознімками (т.№2 м.к.п.9-26), дослідженням яких з урахуванням слідів гальмування обох транспортних засобів, місця їх розташування, достовірно встановлено, що автомобіль «FordTranzit100», яким керував обвинувачений ОСОБА_6 , на момент аварійної ситуації, розташовувався на зустрічній смузі по якій рухався мотоцикл «Defiant», під керуванням потерпілого ОСОБА_12 . Зіткнення транспортних засобів відбулося під кутом в районі середини проїжджої частини дороги в момент виїзду мотоцикла в заносі на зустрічну смугу, коли автомобіль «FordTranzit100» повертався із зустрічної смуги на свою полосу в режимі гальмування.

Тобто, судом першої інстанції достовірно встановлено, що фактично мало місце маневрування обох учасників ДТП перед зіткненням у виді відвороту зі смуги руху мотоцикла на смугу руху автомобіля. При цьому, контакт з автомобілем «FordTranzit100» мотоцикла «Defiant» відбувся у його положенні на лівому боці.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано критично оцінив і правильно відкинув як неспроможні показання обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що після ДТП від`їжджаючи назад на 0.5 м, він тричі вивертав колеса автомобіля «FordTranzit100». У зв`язку із цим, змінилося розташування автомобіля на дорозі.

Висновок суду першої інстанції, що фактично мало місце маневрування обох учасників ДТП перед зіткненням у виді відвороту зі смуги руху мотоцикла на смугу руху автомобіля, об`єктивно підтверджується також характером пошкоджень, виявлених і вказаних в протоколах огляду мотоцикла «Defiant», яким керував потерпілий ОСОБА_12 від 29.01.2014 року та від 03.03.2014 року (т.№3 м.к.п.141-144,179-183), а також характером пошкоджень автомобіля «FordTranzit100», зафіксованих в протоколі огляду місця події від 20.07.2010 року та долучених до нього фототаблицях.

Крім того, достовірно встановлений факт керування ОСОБА_6 автомобілем «FordTranzit100» без нагальної потреби по смузі, яка призначена для руху транспортних засобів у зустрічному напрямку, а також не вжиття заходів для своєчасного зайняття своєї смуги і тим самим створення небезпеки для руху мотоцикла «Defiant», яким керував потерпілий ОСОБА_12 , що призвело в подальшому до ДТП, об`єктивно підтверджується висновком експерта № 746/747 від 06.03.2014 року.

Згідно зазначеного висновку, в момент зіткнення автомобіль повертався з зустрічної сторони проїзної частини і саме в момент зіткнення правим бортом був віддалений від правого краю проїзної частини. Водій ОСОБА_6 належним виконанням вимог п.п. 11.2,13.1 і 13.3 ПДР України мав технічну можливість виключити створення аварійної ситуації, яка змусила водія мотоцикла вжити дій по уникненню лобового зіткнення, тобто мав гарантовану технічну можливість уникнути ДТП. В умовах пригоди фактичні дії водія автомобіля не відповідали вимогам вимог п.п. 11.2,13.1 і 13.3 ПДР України і, змусили водія мотоцикла діяти в умовах екстреної ситуації, тому вони знаходяться в технічному причинному зв`язку з фактом ДТП (т.№3 м.к.п.150-164).

Також наведені докази об`єктивно спростовують показання свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_21 та ОСОБА_31 , згідно яких падіння мотоцикла відбулося внаслідок намагання потерпілого ОСОБА_12 спіймати диню, яка випала у нього з руки на дорогу. В результаті чого, мотоцикліст виїхав на зустрічну смугу, по якій рухався автомобіль «FordTranzit100» під керуванням ОСОБА_6 і допустив ДТП.

Так, на фото таблицях, долучених до протоколу огляду місця події від 20.07.2010 року та до висновку експерта № 746/747 від 06.03.2014 року, чітко зафіксовано, що диня, яка розбита від падіння на дорогу, знаходиться між автомобілем «FordTranzit100» і мотоциклом «Defiant» (т.№3 м.к.п.160-161).

Згідно показань обвинуваченого ОСОБА_6 в момент, коли він побачив мотоцикл, відстань між транспортними засобами становила 80…100 м. Експертним шляхом, під час проведення дослідження (висновок № 746/747 від 06.03.2014 року т.№3 м.к.п.150-164) встановлено, що між транспортними засобами, до їх зіткнення відстань становила 60…80 м.

Навіть якщо допустити, що мала місце обставина, на яку в своїх показаннях вказують свідки ОСОБА_18 , ОСОБА_21 та ОСОБА_30 , що диня випала з рук потерпілого під час руху мотоцикла, то загально відомо, що від падання на дорожнє покриття диня безумовно би розбилась. При цьому, за будь-яких обставин, у разі падіння з руки на дорогу, диня, під час руху мотоцикла, не могла котитися біля 60…100 м, перекотитись через мотоцикл і розбитись між транспортними засобами, як зафіксовано на фото (т.№3 м.к.п.160-161).

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відкинув показання свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_21 та ОСОБА_31 , оскільки вони є нічим інакшим, як суб`єктивним, хибним сприйняттям ними обставин ДТП та такими, що суперечать зібраним у кримінальному провадженні об`єктивним доказам, аналіз яким дано вище.

Суд першої інстанції також обґрунтовано критично віднісся до висновків експерта № 2687/18 від 27.07.2010 року, № 1742 від 11.12.2013 року, № 72 від 17.01.2014 року, № 120 від 24.01.2014 року (т.№ 2 м.к.п.54-56, 204-207, т.№ 3 м.к.п.124-125, 132-139), згідно яких у причинному зв`язку з фактом ДТП перебувають лише дії водія мотоцикла ОСОБА_12 , які проявилися у виїзді мотоцикла на зустрічну смугу.

Вказані висновки суперечать фактичним обставинам кримінального провадження та зібраним доказам, аналіз яким дано вище, зокрема - протоколу огляду місця події від 20.07.2010 року, схемі ДТП та фотознімкам, у тому числі й фотознімкам з місця ДТП на дисках (т.№2 м.к.п.9-26, т.№ 3м.к.п.157-167), дослідженням яких достовірно встановлено, що автомобіль «FordTranzit100» на зустрічній смузі по відношенню до його напрямку руху, залишив гальмівний шлях, який закінчується на його полосі руху.

Тобто, автомобіль «FordTranzit100» перед зіткненням, намагаючись уникнути ДТП повертався із зустрічної смуги на свою полосу руху в режимі гальмування (т.№2 м.к.п.9-26), а тому дії водія зазначеного транспортного засобу - ОСОБА_6 не відповідали вимогам п.п. 11.2,13.1 і 13.3 ПДР України та створили аварійну ситуацію для відвернення якої змусили водія мотоцикла потерпілого ОСОБА_12 вживати дій щоб уникнути лобового зіткнення.

Зазначене об`єктивно підтверджується висновком судової транспортно-трасологічної й автотехнічної експертизи № 746/747 від 06.03.2014 року (т. № 3м.к.п.150-164), який у колегія суддів немає жодної підстави піддавати сумніву тим більше визнавати неналежним та недопустимим доказом про, що в апеляції просить сторона захисту.

Однак, колегія суддів не може не вказати, що висновки № 2687/18 від 27.07.2010 року, № 1742 від 11.12.2013 року, № 72 від 17.01.2014 року, № 120 від 24.01.2014 року (т.№ 2 м.к.п.54-56, 204-207, т.№ 3 м.к.п.124-125, 132-139) експертом зроблені в рамках інженерно-транспортної (автотехнічної) експертизи, якою вирішується тільки вузьке коло питань стосовно механізму ДТП, а також відповідності дій водіїв транспортних засобів і даній дорожній ситуації технічним вимогам ПДР України, з встановленням причинно-наслідкового зв`язку між діями водія та ДТП. При цьому експертом взагалі не досліджувалися сліди, залишені транспортними засобами на місці ДТП.

У свою чергу висновок № 746/747 від 06.03.2014 року (т.№3 м.к.п.150-164) експертами зроблено в рамках комісійної судової транспортно -трасологічної й автотехнічної експертизи, яка з огляду на завдання і обсяг дослідження більш ґрунтовна та об`єктивна, оскільки крім завдань, які вирішує автотехнічна експертиза, предметом її дослідження ще й були сліди транспортних засобів з їх ідентифікацією до конкретної одиниці транспортного засобу з установленням механізму слідоутворення та механізму взаємодії транспортних засобів.

Отже, в даному випадку немає підстав для твердження, що висновки експерта № 2687/18 від 27.07.2010 року, № 1742 від 11.12.2013 року, № 72 від 17.01.2014 року, № 120 від 24.01.2014 року (т.№ 2 м.к.п.54-56, 204-207, т.№ 3 м.к.п.124-125, 132-139) та висновок експерта № 746/747 від 06.03.2014 року (т.№3 м.к.п.150-164) суперечать один одному, так як вони відрізняються за предметом і обсягом дослідження, незважаючи на те, що зроблені в одній галузі знань, але все ж таки у різних напрямках.

Тому піддавати сумніву або визнавати неналежним чи недопустимим доказом висновок судової транспортно-трасологічної й автотехнічної експертизи № 746/747 від 06.03.2014 року (т.№ 3м.к.п.150-164), у колегії суддів немає жодної підстави. Тим більше, що зазначений висновок експерта узгоджується із зібраними у кримінальному проваджені доказами та доповнює їх. До того ж сторона захисту не навела жодної із підстав, вказаних у ст.ст. 85-87 КПК України для визнання висновку експерта № 746/747 від 06.03.2014 року неналежним та недопустимим доказом.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно, якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

У апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 заявив клопотання про допит під час апеляційного розгляду свідків ОСОБА_29 та ОСОБА_28 , а в мотивувальній частині зазначив, що суд з урахуванням суперечностей у висновках експертів № 2687/18 від 27.07.2010 року, № 1742 від 11.12.2013 року, № 72 від 17.01.2014 року, № 120 від 24.01.2014 року (т.№ 2 м.к.п.54-56, 204-207, т.№ 3 м.к.п.124-125, 132-139) та № 746/747 від 06.03.2014 року (т.№ 3м.к.п.150-164), мав призначити експертизу та доручити її проведення іншій установі.

Дослідженням технічного запису фіксації кримінального провадження під час судового розгляду встановлено, що сторона захисту, в тому числі й обвинувачений ОСОБА_6 , не заперечував щоб свідків ОСОБА_29 і ОСОБА_28 було виключено із списку осіб, які підлягають допиту в суді першої інстанції.

За згодою обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисник ОСОБА_7 зняла з розгляду суду першої інстанції клопотання про проведення експертизи в іншому експертному закладі для усунення суперечностей між висновками.

За таких обставин, а також ураховуючи, що під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_6 за підтримки захисника ОСОБА_11 відмовився від клопотання про допит свідків ОСОБА_29 і ОСОБА_28 , а про проведення експертизи клопотання в апеляції не ставилось, кримінальний процесуальний закон України зобов`язує колегію суддів розглянути кримінальне провадження з дотриманням вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, тобто в межах апеляційних вимог.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відмова обвинуваченого від допиту свідків ОСОБА_29 і ОСОБА_28 , а також відмова сторони захисту від проведення експертизи в суді першої інстанції не вплинула і не могла вплинути на правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин кримінального провадження та його правову кваліфікацію.

Разом з цим, колегія суддів визнає безпідставними доводи потерпілої ОСОБА_8 про необхідність виключити із встановлених судом першої інстанції фактичних обставин кримінального провадження, твердження, що потерпілий ОСОБА_12 керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, перевищив допустиму в населеному пункті швидкість руху на 6 км/год., тобто, що його дії не відповідають вимогам п.п. 2.9 «а», 12.4 ПДР України.

Так, факт керування ОСОБА_12 мотоциклом «Defiant» в стані алкогольного сп`яніння об`єктивно підтверджується висновком експерта № 310 від 13.12.2013 року, згідно якого при судово-токсикологічному дослідженні крові потерпілого виявлено етиловий спирт в концентрації, що відповідає легкому ступеню алкогольного сп`яніння відносно живих осіб (т.№ 2 м.к.п.180-183), який немає жодної підстави піддавати сумніву.

Колегія суддів не приймає як обґрунтовані доводи апеляції потерпілої ОСОБА_8 про те, що висновок судово-токсикологічного дослідження крові потерпілого є не достовірним, оскільки при судово-імунологічному дослідженні не встановлено групову належність крові трупа ОСОБА_12 у зв`язку явними ознаками загнивання крові, а також під час дослідження трупа ОСОБА_12 в акті № 310 від 30.08.2010 року сказано прізвище ОСОБА_32 , 1955 року народження, що на думку апелянта, не виключає підміну зразків крові.

Так, суду першої інстанції експерт ОСОБА_27 , який досліджував труп ОСОБА_12 роз`яснив, що при судово-токсикологічному дослідженні крові потерпілого виявлено етиловий спирт в концентрації, що відповідає легкому ступеню алкогольного сп`яніння відносно живих осіб, що свідчить проте, що за 30 хв. до смерті ОСОБА_12 вживав алкоголь.

Дослідженням акту № 310 від 30.08.2010 року трупа ОСОБА_12 встановлено, що дійсно в першому абзаці висновків вказано прізвище « ОСОБА_32 , 1955 року народження», що є лише опискою експерта, яка не може бути підставою для твердження про підміну зразків крові.

Крім того, загально відомо, що на правильність та достовірність висновку судово-токсикологічного (хімічного) дослідження не може впливати факт загнивання крові, водночас загнивання крові ускладнює, а в деяких випадках унеможливлює встановлення групової належності крові при імунологічному дослідженні.

Таким чином, у колегія суддів немає жодного сумніву в об`єктивності судово-токсикологічного дослідженні крові потерпілого, а також у правильності встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи, що 20.07.2010 року ОСОБА_12 керував мотоциклом «Defiant» в стані алкогольного сп`яніння. При цьому, слід зазначити, що в кримінальному провадженні немає об`єктивних даних, що факт порушення потерпілим вимог «а» п. 2.9 ПДР України, під час керування транспортним засобом, знаходиться у прямому причинному зв`язку з ДТП та його наслідком смерть ОСОБА_12 .

Оцінюючи дії потерпілого ОСОБА_12 в умовах дослідженої дорожньо-транспортної обстановки, колегія суддів, на підставі аналізу доказів, даного вище, дійшла переконання, що суд першої інстанції правильно встановив, що в зазначених умовах, дії водія мотоцикла ОСОБА_12 також регламентувалися вимогами п. 12.4 ПДР України. Згідно цієї норми ПДР України швидкість руху передбачена не більш 60 км/год., а з моменту об`єктивного виявлення небезпеки для руху в умовах пригоди, яка викликана небезпечною поведінкою водія зустрічного автомобіля ОСОБА_6 , дії водія мотоцикла ОСОБА_12 передбачали зниження швидкості аж до зупинки, що об`єктивно підтверджується висновків експерта № 746/747 від 06.03.2014 року (т.№ 3 м.к.п.150-164).

З огляду на викладене, аналізуючи зібрані у кримінальному провадженні докази та доводи апеляцій сторони захисту і потерпілої ОСОБА_8 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини кримінального провадження, причинний зв`язок між порушенням обвинуваченим ОСОБА_6 вимог ПДР України, і наслідками ДТП, що призвело до смерті потерпілого ОСОБА_12 , і в цьому немає жодного сумніву.

За таких обставин, апеляції сторони захисту про скасуванню вироку суду першої інстанції та закриття кримінального провадження на підставі ст. 284 КПК України задоволенню не підлягають.

У статті ст. 415 КПК України визначено вичерпні підстави за наявності яких, апеляційний суд скасовує вирок суду першої інстанції та призначає новий судовий розгляд в суді, який ухвалив вирок.

Однак, в апеляційній скарзі потерпілою ОСОБА_8 не наведено жодної підстави, визначеної у ст. 415 КПК України для скасування вироку та призначення судового розгляду в суді першої інстанції.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів не встановлено, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону України, передбачені статтями 412,415 КПК України, які є безумовними підставами для скасування вироку і призначення у кримінальному провадженню нового судового розгляду, а тому апеляція потерпілої ОСОБА_8 не підлягає задоволенню. Проявів упередженості з боку суду першої інстанції до обвинуваченого ОСОБА_6 , колегією суддів також не встановлено.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_6 судом першої інстанції призначено відповідно до вимог статей 50, 65 КК України, а з дотриманням положень Закону України «Про амністію у 2014 році» його звільнено від призначеного покарання, а тому відсутні будь-які підстави для скасування вироку та призначення обвинуваченому більш суворого покарання про, що змінивши апеляційні вимоги просить потерпіла ОСОБА_8 .

Тим більш, відповідно до вимог ч. 4 ст. 403 КПК України внесення до апеляційної скарги змін, які тягнуть за собою погіршення становища обвинуваченого, за межами строків на апеляційне оскарження не допускається.

Так, при призначенні обвинуваченому покарання, суд першої інстанції в повній мірі врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу ОСОБА_6 , обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України є тяжким.

Характеризуючи особу обвинуваченого, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності притягується вперше, за місцем проживання характеризується посередньо, одружений, має на утриманні малолітню дитину, є інвалідом третьої групи.

Обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 судом першої інстанції, не встановлено.

Врахувавши тяжкості скоєного, особу ОСОБА_6 , відсутності обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, а також те, що кримінальне правопорушення вчинено з необережності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що обвинуваченому необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі із застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Отже, колегія суддів вважає, що обране обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України за своїм видом і розміром відповідає меті покарання, засадам його призначення, є не тільки обґрунтованим, необхідним і достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами, але й є справедливим.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 заявив клопотання у разі визнання його винним, застосувати до нього акт амністії та звільнити від відбування призначеного покарання, так як він є інвалідом третьої групи і має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_33 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про застосування амністії в Україні», установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.

Таким чином, суд першої інстанції зробив правильний висновок, що в даному випадку за наявності письмової заяви про застосування амністії, звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання на підставі акта амністії є не правом, а обов`язком суду.

Разом з цим, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, обвинувачений ОСОБА_6 вчинив 20.07.2010 року, а 28.07.2011 року набрав чинності Закон України «Про амністію у 2011 році» від 08.07.2011 року № 3680-VI. У статті 14 зазначеного Закону вказано, що особи, на яких поширюється дія цього Закону, звільненню від додаткових видів покарань не підлягають.

19.04.2014 року набрав чинності Закон України «Про амністію у 2014 році» від 08.04.2014 року № 1185-VII. У статті 14 вказаного Закону передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього Закону, можуть бути звільнені від відбування як основного, так і додаткового покарання.

Враховуючи, що при призначенні покарання до обвинуваченого ОСОБА_6 застосовано додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, а також те, що Закон України «Про амністію у 2014 році» № 1185-VII від 08.04.2014 року пом`якшує становище обвинуваченого, суд першої інстанції обґрунтовано застосував до нього положення цього Закону.

Відповідно до п.п. «в», «г» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році», звільненню від покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі за умисні злочини, які не є тяжкими або особливо тяжкими відповідно до ст. 12 КК України, та за злочини вчинені з необережності, які не є особливо тяжкими відповідно до ст.12 КК України, підлягають особи: не позбавлені батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, а також які на день набрання чинності цим Законом в установленому порядку визнані інвалідами першої, другої чи третьої групи.

Згідно посвідчення № 138178/9, довідок до акта огляду МСЕК Серії 10 ААА № 882467 від 16.01.2013 року, МСЄК Серії 10ААВ № 624568 від 15.01.2015 року, свідоцтва про народження ОСОБА_34 , ІНФОРМАЦІЯ_2 Серії НОМЕР_2 від 04.01.2002 року (т.№ 1м.к.п. 56-57, т.№ 4 м.к.п.48), обвинувачений ОСОБА_6 на день набрання чинності Законом України «Про амністію у 2014 році», визнаний інвалідом третьої групи, має малолітню дитину, відносно якої не позбавлений батьківських прав, скоїв необережний тяжкий злочин, просить застосувати до нього амністію.

Суд першої інстанції обґрунтовано застосував до ОСОБА_6 . Закон України «Про амністію у 2014 році», і звільнив його від призначеного покарання, як основного, так і додаткового.

За таких обставин, доводи апеляції потерпілої ОСОБА_8 про безпідставне застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 Закону України «Про амністію у 2014 році» та звільнення його від призначеного покарання, є не обґрунтованими.

Вирішуючи та задовольняючи цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 про відшкодування завданої злочином моральної шкоди в сумі 100000 грн., суд першої інстанції встановив, що потерпіла зазнала душевні переживання у зв`язку з втратою сина, порушилися нормальні життєві зв`язки через погіршення самопочуття на цьому ґрунті, почуття постійного відчаю, а заявлена сума відповідає характеру і обсягу страждань, яких зазнала потерпіла та засадам розумності, виваженості й справедливості.

Водночас вирішуючи та частково задовольняючи цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 про відшкодування завданих злочином матеріальних збитків у розмірі 19275 грн., суд першої інстанції виходив із наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1201 ЦК України, особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

Як правильно вказав суд першої інстанції загальні правові засади здійснення в Україні діяльності з поховання померлих, регулювання відносин, що виникають після смерті (загибелі) особи, щодо проведення процедури поховання, а також встановлення гарантій належного ставлення до тіла (останків, праху) померлого та збереження місця поховання визначаються Законом України «Про поховання та похоронну справу».

Статтями 2 і 12 цього Закону визначено, що поховання померлого це комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству; ритуальні послуги це послуги, пов`язані з організацією поховання та облаштуванням місця поховання. Виконавець, який надає ритуальні послуги може надавати їх у визначені необхідним мінімальним переліком окремих видів ритуальних послуг. Цей перелік затверджується спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері житлово-комунальної політики України.

Як визначено «Необхідним мінімальним переліком окремих видів ритуальних послуг», затвердженим наказом Держжитлокомунгоспу України від 19.07 2003 року № 193, ритуальний обід не входить до цього переліку, а тому позов в частині відшкодування вартості ритуального обіду в сумі 7000 грн., суд першої інстанції, не задовольнив.

Стосовно вирішення питання про відшкодування витрат на виготовлення пам`ятника, суд першої інстанції керувався роз`ясненням п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992 року, згідно якого витрати на спорудження надгробного пам`ятника визначаються виходячи із його фактичної вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам`ятників у даній місцевості.

На підтвердження витрат щодо виготовлення пам`ятника «габро» потерпілою ОСОБА_8 надано квитанцію (т.№1м.к.п.32), згідно якої його вартість становить 40000 грн.

Згідно довідки Олександрійського комунального підприємства «Ритуал» від 21.11.2014 року, у 2010 році по м. Олександрія гранична вартість пам`ятника «габро» складала 6500 грн. Тому суд першої інстанції стягнув з обвинуваченого ОСОБА_6 максимальну граничну вартість пам`ятника «габро» - 6500 грн.

Ритуальні послуги в сумі 12775 грн. підтверджені потерпілою документально (т.№ 1 м.к.п.31), суд першої інстанції стягнув на її користь в повному обсязі.

З урахуванням викладеного, матеріальна шкода завдана потерпілій ОСОБА_8 визначена судом першої інстанції як така, що підлягає задоволенню та стягненню в сумі 19275 грн. (6500 грн.+12775 грн.).

Разом з цим, в мотивувальній частині апеляції обвинувачений ОСОБА_6 заперечує допустимість доказів, наданих в обґрунтування завданої потерпілій ОСОБА_8 матеріальної шкоди та визначення судом розміру моральної шкоди без урахування його майнового становища. Також він зазначив, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з нього, а не із страхової компанії матеріальну і моральну шкоду, в той час коли у встановленому законом порядку була застрахована цивільна відповідальність за шкоду, завдану при експлуатації джерела підвищеної небезпеки, що підтверджується полісом обов`язкового страхування ПАТ «Страхова група «ТАС» (т.№2 м.к.п.32).

Потерпіла також в мотивувальній частині апеляції вказує на безпідставне зменшення судом матеріальних витрат на виготовлення пам`ятника.

Проте, ні обвинувачений ОСОБА_6 , а ні потерпіла ОСОБА_8 в своїх апеляційних скаргах не ставлять питання про зміну або скасування вироку суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову та постановлення нової ухвали, а суд апеляційної інстанції дотримуючись вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, не вправі самостійно вийти за межі апеляційних вимог, та за власною ініціативою дослідити правильність, повноту і обґрунтованість розгляду цивільного позову потерпілої ОСОБА_8 .

З огляду на викладене, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_8 , а тому вирок суду першої інстанції залишає без змін.

На підставі викладеного та керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03 грудня 2014 року стосовно ОСОБА_6 , залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4