Справа № 305/1145/15-к
А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

02.07.2015 м. Ужгород
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі: головуючого судді ОСОБА_1 , суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі судових засідань ОСОБА_4 , за участі прокурора ОСОБА_5 , обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , законного представника ОСОБА_16 , розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді, апеляційні скарги ОСОБА_6 , захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_11 , прокурора прокуратури Рахівського району на вирок Рахівського районного суду від 18.02.2015 року, яким
ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, Рахівським районним судом 02.06.2011 року за ст.296 ч.2 КК України до 2 років позбавлення волі, з наданням йому на підставі ст.75 КК України дворічного іспитового строку,
- Визнано винним за ч.2 ст.186 КК України та призначено покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі.
На підставі ст.71 КК України до покарання призначеного за цим вироком частково приєднано покарання згідно вироку Рахівського районного суду від 02.06.2011 року та остаточно до відбуття призначено ОСОБА_6 чотири роки і один місяць позбавлення волі.
Запобіжний захід ОСОБА_6 залишено без змін тримання під вартою.
Термін відбуття покарання ОСОБА_6 рахувати з 21.03.2013 року, з моменту його затримання.
ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с.Ч.Тиса, мешканця АДРЕСА_2 , громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, раніше несудимого,
-визнано виннми за ч.2 ст.186 КК України та призначено покарання у виді чотирьох років позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з наданням однорічного іспитового строку та покладенням на нього обов`язків у відповідності до ст.76 КК України.
ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця та мешканця АДРЕСА_3 , громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, раніше несудимого,
-визнано винним за ч.2 ст.186 КК України та призначено йому покарання у виді чотирьох років позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання з наданням йому однорічного іспитового строку та покаледнням на нього обов`язків у відповідності до ст.76 КК України.
ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця та мешканця АДРЕСА_4 , громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, несудимого,
-визнано винним за ч.2 ст.186 КК України та призначено покарання у виді чотирьох років позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування покарання з наданням йому однорічного однорічного іспитового строку та покладенням обов`язків у відповідності до ст.76 КК України.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено попередній домашній арешт без застосування електронних засобів контролю.
Стягнуто з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 солідарно в користь ОСОБА_21 дві тисячі гривень моральної шкоди.
Питання про речові докази вирішено у відповідності до ст.100 КПК України.
Згідно встановлених судом обставин, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , 19.03.2013 року о 20год. 15 хв. в смт.В.Бичків по вул..Промисловій Рахівського району, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи за попередньою змовою між собою, заздалегідь підготувавши та надівши на обличчя маски, з метою заволодіння чужим майном(грабежу), умисно, нанесли декілька ударів руками та ногами по тілу неповнолітнього потерпілого ОСОБА_21 , спричинивши йому легкі тілесні ушкодження,і відкрито заволоділи його мобільним телефоном марки «Нокіа-710», вартістю 2800 гривень.
В апеляційних скаргах:
-обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок суду в частині його засудження за ч.2 ст.186 КК України скасувати та постановити щодо нього виправдувальний вирок в зв`язку з недоведеністю його участі в скоєнні кримінального правопорушення, що йому інкримінується. В обґрунтування доводів апеляції зазначає, що судом першої інстанції допущено неповноту та однобічність проведеного у справі судового слідства, що мало своїм наслідком невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Вважає, що судом першої інстанції належним чином не перевірено часткове визнання ним своєї вини у вчиненні хуліганських дій, а не грабежу, і його версія того, що сталось 19.03.2013 року, не перевірена та не спростована, а покази обвинувачених та свідків по справі не оцінені судом в сукупності з його показами та іншими доказами в даному провадженні. Наміру привласнювати будь-чиє майно в нього не було. Крім того, на його думку, при призначенні йому міри покарання, судом першої інстанції не було враховано ряд пом`якшуючих його відповідальність обставин;
-захисник ОСОБА_11 просить вирок суду першої інстанції змінити та призначити ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст.69 КК України, позаяк призначене її підзахисному покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого. Вважає, що пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення не знайшло свого підтвердження в ході судового слідства і в діях її підзахисного був відсутній умисел на вчинення кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст.186 КК України, оскільки умислу привласнювати будь-яке майно потерпілого, так само, як і завдавати будь-якої шкоди останньому, в обвинуваченого не було і доказами, зібраними органом досудового слідства наявність таких намірів та умислу в діях ОСОБА_6 не доведено. В свою чергу, на її думку, судом першої інстанції не було належним чином оцінено та перевірено версії обвинуваченого в сукупності з показами інших обвинувачених та свідків по справі, які саме виправдовують її підзахисного.
- прокурор просить змінити вирок суду в зв`язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції закону про кримінальну відповідальність в частині звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання. В обґрунтування доводів апеляції зазначав, що обвинувачений на момент вчинення кримінального правопорушення був неповнолітнім, а отже, суд, звільняючи ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням повинен був, окрім ст.75 КК України, послатись ще й на статтю 104 КК України. В зв`язку з наведеним, вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині його звільнення від відбування покарання.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, обвинуваченого ОСОБА_6 , який підтримав свою апеляційну скаргу та апеляційну скаргу захисника Поштак ю., подану в його інтересах, промову прокурора , який просив задовольнити апеляційну скаргу щодо ОСОБА_9 , а постановлений судом першої інстанції вирок щодо ОСОБА_6 вважає законним та обґрунтованим, тому просив в задоволенні апеляцій захисника та обвинуваченого ОСОБА_6 відмовити, оглянувши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи сторін кримінального провадження, частково відновивши судове слідство, провівши дебати та надавши останнє слово обвинуваченим, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
У відповідності до ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
В ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_6 в пред`явленому йому звинуваченні вину свою не визнав і показав, що під час події, яка мала місце з потерпілим ОСОБА_21 19.03.2013 року приблизно о 20:15 год., особисто він жодних побоїв останньому не наносив, умислу на заволодіння будь-яким майном потерпілого, а так само і на спричинення останньому якої-небудь шкоди, не мав, а про те, що від хлопця силоміць забрали мобільний телефон, дізнався після інциденту.
Незважаючи на невизнання обвинуваченим своєї вини, така повністю доведена наступними доказами.
З показань обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 даних ними як під час судового слідства, так і в ході апеляційного розгляду справи, вбачається, що їх дії по відношенню до потерпілого ОСОБА_21 , в яких приймав участь і ОСОБА_6 , були об`єднані єдиним умислом і спрямовані саме на заволодіння його майном, позаяк вони потребували грошей.
Показами свідка ОСОБА_22 даними під час судового слідства стверджено, що 19.03.2015 року він, проїжджаючи повз місце події, пригальмував, відкрив дверку та вигукнув, чому всі хлопці б`ють одного, тоді останні розбіглися, а потерпілий підійшов до автомобіля і, повідомивши, що у нього забрали мобільний телефон, попросив відвезти його додому. Зі слів пасажирки, яку підвозив свідок, остання бачила, що хлопці були в масках.
Свідок ОСОБА_23 в ході судового слідства ствердив, що 19.03.2013 року, йому як ДІМ зателефонували та повідомили, що у хлопця з ОСОБА_24 викрали телефон. Виїхавши по вулиці він побачив чотирьох хлопців, а коли вийшов з машини, останні почали тікати. На його законну вимогу двоє з них зупинились ними виявились ОСОБА_25 та ОСОБА_26 , а двоє втекли. У ОСОБА_25 при собі дійсно була маска, а у ОСОБА_26 мобільний телефон, належний потерпілому. У своїх поясненнях хлопці також повідомили, що разом з ними були ОСОБА_27 та ОСОБА_28 , яких того ж вечора було затримано.
Таким чином, суд першої інстанції, з врахуванням рекомендацій, викладених у Постанові ПВС № 10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», дійшов вірного висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_6 правильно кваліфіковано за ч.2 ст.186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна(грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений за попередньою змовою групою осіб.
Твердження захисника ОСОБА_11 та обвинуваченого ОСОБА_6 в апеляційних скаргах про те, що висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено ґрунтуються виключно на показаннях решти обвинувачених, зміст яких у вироку суду перекручено(згідно апеляції ОСОБА_28 жоден з обвинувачених не підтвердив його участь у злочині) без їх належної оцінки в сукупності з іншими доказами, які виправдовують ОСОБА_6 , та необхідність виправдання ОСОБА_6 за пред`явленим обвинуваченням, - є необґрунтованими і спростовані наведеними вище доказами, яким суд першої інстанції дав належну оцінку.
Обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 в ході апеляційного розгляду підтвердили участь ОСОБА_6 в нападі на потерпілого, який відбувся 19.03.2013 року. Всіма обвинуваченими стверджено, що їх дії були об`єднані єдиним умислом, спрямованим на заволодіння майном потерпілого, позаяк вони потребували грошових коштів для продовження вживання алкогольних напоїв.
Зазначені показання, як і решта доказів, зібраних органом досудового слідства, які суд перевірив під час судового слідства і поклав в основу обвинувачення, є логічними і послідовними, оскільки вони будь-яких сумнівів у їх належності, допустимості, достовірності і достатності не викликають та в своїй сукупності відповідають фактичним обставинам справи.
Посилання в апеляційних скаргах захисника та обвинуваченого на неповноту та однобічність проведеного у справі досудового та судового слідства, як і відсутність в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення. відповідальність за яке передбачена ч.2 ст.186 КК України, колегія суддів не може визнати обґрунтованими, позаяк такі свого підтвердження під час апеляційного розгляду не знайшли.
Як встановлено матеріалами кримінального провадження, досудове розслідування і судовий розгляд по ньому проведені з дотриманням вимог розділів ІІІ, ІV КПК України. Викладені у вироку висновки про винність обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України при обставинах, вказаних у вироку суду, ґрунтуються на зібраних доказах і відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
Покарання обвинуваченому ОСОБА_6 призначено у відповідності з вимогами ст.ст.65, 67 КК України, з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та даних, що характеризують винну особу, і таке покарання є справедливим, достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Вимоги ст.71 КК України, з врахуванням наявності щодо ОСОБА_6 вироку Рахівського районного суду від 02.06.2011 року, при призначенні остаточного покарання, дотримані.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд врахував пом`якшуючі та обтяжуючі його відповідальність обставини, зокрема те, що останній характеризується позитивно, проживає у важких матеріально-побутових умовах в багатодітній сім`ї, раніше судимий, скоїв злочин в період іспитового строку, в стані алкогольного сп`яніння тощо і належним чином вмотивував в цій частині своє рішення.
Отже, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисника ОСОБА_11 та обвинуваченого ОСОБА_6 задоволенню не підлягають.
Разом з тим, оцінюючи доводи апеляційної скарги прокурора прокуратури Рахівського району, колегія суддів відмічає, що відповідно до ч.ч.1, 2 ст.104 КК України звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується до неповнолітніх відповідно до статей 75 - 78 цього Кодексу, з урахуванням положень, передбачених цією статтею. Звільнення від відбування покарання з випробуванням може бути застосоване до неповнолітнього лише у разі його засудження до арешту або позбавлення волі, а згідно ч.3 цитованої статті іспитовий строк установлюється тривалістю від одного до двох років.
В свою чергу, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» при звільненні особи від відбування покарання з випробуванням суди у резолютивній частині вироку мають посилатись на ст.75 КК України, а щодо неповнолітньої особи ще й на статтю 104 КК України, як на підстави прийняття такого рішення. Іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного до трьох років (ч. 3 ст. 75 КК), а неповнолітньому - від одного до двох років (ч. 3 ст. 104 КК). Дані положення перекликаються, з рекомендаціями, викладеними в п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини неповнолітніх».
Цих вимог закону та рекомендацій судом першої інстанції не дотримано, як в мотивувальній, так і в резолютивній частині вироку відсутні посилання на ст.104 КК України.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість апеляційних вимог прокурора, в зв`язку з чим, у відповідності до ст.ст.407-409, 413 КПК України, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції в частині звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання зміні.
Інших порушень вимог кримінально-процесуального закону, які б тягнули за собою скасування або зміну вироку по справі не встановлено.
Керуючись ст.ст.404, 407, 418, 419 КПК України,
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_11 залишити без задоволення, апеляційну скаргу прокурора прокуратури Рахівського району задовольнити.
Вирок Рахівського районного суду від 18.02.2015 року щодо ОСОБА_9 в частині звільнення його від відбування покарання з випробуванням - змінити.
На підставі ст.ст.75, 76, 104 КК України звільнити засудженого ОСОБА_9 від відбування покарання, призначеного цим вироком, якщо він протягом однорічного іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки, а саме: не виїжджати на постійне проживання за межі України без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміню місця проживання чи роботи, періодично з`являтись в кримінально-виконавчу інспекцію для реєстрації.
В решті вирок суду залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення.
Судді: