Справа № 1-101/2008р.
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2008
року
Олександрійський міськрайонний суд

Кіровоградської області

у складі головуючого - судді: Петрової О.Ф.

при
секретарі Сніжко І.М.

за
участю прокурора Афоненка О.М.,

захисників: ОСОБА_3.,

ОСОБА_4.

потерпілого
ОСОБА_5.,

законного представника потерпілого - ОСОБА_6.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в
м.Олександрія кримінальну справу за
обвинуваченням

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Тбілісі, Грузія, українця,
громадянина України, з базовою загальною середньою освітою, неодруженого, непрацюючого,
військовозобов'язаного, мешкаючого в АДРЕСА_1, судимого:

4 червня 2007 р.
Олександрійським міськрайонним судом Кіровоградської області за ч.2 ст. 185 КК
України з застосуванням ст.ст. 75, 104 КК України до 2 років позбавлення волі з
іспитовим строком 1(один) рік;

29 серпня 2007 р. Олександрійським міськрайонним судом
Кіровоградської області за ч.2 ст. 186 КК України з застосуванням ст.ст. 75,
76 КК України до 4 років позбавлення
волі з іспитовим строком 2(два) роки;

постановою
Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17 жовтня
2007 р. за сукупністю вироків призначена остаточна міра покарання - 4 роки 6
місяців позбавлення волі з іспитовим строком
3(три) роки;

у вчиненні
злочину, передбаченого ч.2ст.186 КК
України,

ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця м. Олександрії Кіровоградської обл., українця,
громадянина України, з професійно-технічною освітою, неодруженого,
непрацюючого, обмежено здатного до військової служби, мешкаючого в АДРЕСА_2,
судимого:

4 серпня
1999 р. Олександрійським міським судом Кіровоградської області за ч.2 ст. 140
КК України до 2(двох) років позбавлення волі,

звільненого
на підставі Закону України « Про амністію» від 11 травня 2000р.;

20 квітня
2001р. Олександрійським міським судом Кіровоградської обл. за ч. 3 ст.140 КК
України до 4(чотирьох) років позбавлення волі,

постановою
Ленінського районного суду м.
Кіровограда від 12 лютого 2003р.
звільнений умовно - достроково на
1(один) рік 3(три) місяці 10(десять) днів;

31 січня
2005р. Олександрійським міськрайонним судом
Кіровоградської області за ч.3 ст. 185 КК України з застосуванням ст.71
КК України до 4(чотирьох) років позбавлення волі;

постановою Ленінського районного суду м.
Кіровограда від 2 листопада 2007р. звільнений умовно-достроково на 10 місяців
22 дні;

у вчиненні
злочину, передбаченого ч.2ст.186 КК
України, -

ВСТАНОВИВ:

Підсудні
вчинили відкрите викрадення чужого майна (грабіж) за попередньою змовою групою
осіб повторно за таких обставин:

10 січня
2008 р. близько 22 год. 40 хв., підсудні, являючись особами, що мають
непогашену судимість за крадіжки,діючи повторно, за попередньою змовою між
собою, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння ,біля диско-бару «Плазма», що
знаходиться по вул.Нагорна.93 м. Олександрії, з застосуванням насильства, що не
є небезпечним для життя та здоров'я потерпілого, спричинивши ОСОБА_5 тілесні
ушкодження у вигляді синця обличчя,
крововиливу в білкову оболонку ока, забою м'яких тканин волосяної частини
голови, саден тіла, лівої руки які відносяться до категорії легких тілесних
ушкоджень, відкрито викрали його майно, а саме:
куртку вельветову вартістю 120 грн., ботинки вартістю 36 грн., мобільний
телефон «Самсунг Х-660» вартістю 475грн. зі стартовим пакетом мобільного зв'язку «Лайф» вартістю 25грн.,
навушники до мобільного телефону вартістю 18грн. 90коп., шапку вартістю 17грн.,
рукавички вартістю 10грн., гроші на суму 150грн.,

Підсудний ОСОБА_1. повністю визнав себе винним за
пред'явленим обвинуваченням та показав, що 10 січня 2008р. він разом з ОСОБА_7
та ОСОБА_2 відпочивали у останнього вдома, при цьому вживали спиртні напої.
Близько 21год. 50хв. разом з ОСОБА_2 пішли до бару «Плазма», щоб купити
цигарок. Через декілька хвилин він вийшов з бару, а ОСОБА_2 залишився стояти
біля барної стійки. За межами бару між ним та ОСОБА_5, якого до цього він не
знав, виникла сварка, причиною якої була нецензурна лайка з боку ОСОБА_5. З
приміщення бару вийшов ОСОБА_2 і став їх заспокоювати, після чого знову зайшов
в приміщення бару. Відійшовши декілька метрів від бару, він та ОСОБА_5
продовжували з'ясовувати відносини, між ними виникла бійка, вони попадали. В
цей час до них підійшов ОСОБА_2, намагався їх розборонити, однак він наказав
ОСОБА_2 зняти з ОСОБА_5 ботинки, і той підкорився. В період бійки у ОСОБА_5
задзвонив телефон і він наказав забрати і телефон, що ОСОБА_2 і зробив. З
ОСОБА_5 він, ОСОБА_1, власноручно зняв куртку. По дорозі додому згадав, що у
ОСОБА_7 забув ключі, тому повернувся додому до ОСОБА_2, вдома у якого
роздивився речі, які викрав, серед яких мобільний телефон з навушниками, в
кишені куртки знаходились шапка й рукавички, грошей там не було. Зазначені речі
відніс до себе додому. Хвилин через п'ять до нього прийшов дід ОСОБА_5,
викликав його на вулицю, а там працівники міліції побили його та затримали.

Підсудний
ОСОБА_2 свою винність не визнав та показав, що він був свідком сварки між
ОСОБА_1 та ОСОБА_5, яких вмовляв припинити її. З цією ж метою заходив в
приміщення бару, щоб попросити хлопців - відвідувачів бару, щоб ті забрали
ОСОБА_5, бо інакше буде бійка, але вони не відреагували. Коли знову вийшов з
бару, за рогом побачив бійку між ОСОБА_1 та ОСОБА_5: ОСОБА_1 сидів зверху на
ОСОБА_5 і таким чином утримував його. ОСОБА_1 наказав ,щоб він знав з ОСОБА_5
ботинки, бо його взуття порвалося. Він не хотів цього робити, але ОСОБА_1
погрожував йому, тому він виконав наказ. Коли у ОСОБА_5 задзвонив телефон, він
наказав забрати й телефон, що він і зробив. Особистих корисних мотивів при
цьому не переслідував. ОСОБА_1 зняв з ОСОБА_5 куртку. Після цього він, ОСОБА_2,
пішов додому, і його наздогнав ОСОБА_1. Вдома вони роздивлялися викрадені речі.
П'ятнадцять хвилин потому з'явилися працівники міліції і затримали його.

Винним себе не визнає через те, що умислу на заволодіння
чужим майном не мав, діяв під впливом погроз з боку ОСОБА_1, які сприйняв як
реальні. Він фізично більш слабкіший, ніж ОСОБА_1, а тому не міг протистояти
останньому.

Під час досудового слідства продовжував визнавати свою
вину, побоюючись фізичної розправи з боку працівників міліції.

Винність
підсудних в інкримінованому злочині підтверджується дослідженими в судовому
засіданні доказами.

Так,
потерпілий ОСОБА_5. показав, що 10 січня 2008р. близько 22 годин він стояв біля
бару «Плазма». Повз нього проходив ОСОБА_1 та зачепив його рукою. Він попросив
того бути обережнішим і у відповідь почув нецензурне слово. Він, ОСОБА_5,
відповів тим же. ОСОБА_1 вдарив його, і вони почали битися. ОСОБА_1 сидів
поверх нього й таким чином утримував його. В цей час підійшов ОСОБА_2. ОСОБА_1
сказав йому, щоб він знімав з нього, ОСОБА_5, ботинки. ОСОБА_2 запитав, навіщо
вони йому, радив цього не робити, але ОСОБА_1 відповів. що сам буде їх носити.
При цьому ОСОБА_1 ніяких погроз на адресу ОСОБА_2 не висловлював. ОСОБА_2 зняв
ботинки, а потім забрав у нього телефон. Відбираючи майно, ОСОБА_1 наносив
удари в обличчя, потилицю, груди, ребра, давив пальцями між очей, спричинив
рану в області носа, відібрав куртку, в одній кишені якої в упаковці з-під
пігулок «Мезим» знаходились 150грн., а в другій - шапка та рукавички. Йому
повернуто телефон, куртку і ботинки.

Свідок
ОСОБА_8. показав, що 10 січня 2008р. ввечері додому повернувся онук, він був
роздягнений та побитий. Онук розповів, що так з ним вчинили незнайомі особи, яких
він може впізнати. Він, свідок, викликав працівників міліції, які затримали
грабіжників. Коли онуку повернули куртку,
той зразу ж оглянув кишені та заявив, що відсутні 150 грн.

Свідок
ОСОБА_9 підтвердив показання, які він давав на досудовому слідстві, та
зазначив, що 10 січня 2008р. він разом з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проводили час вдома
у ОСОБА_2. Потім ОСОБА_1 та ОСОБА_2 пішли купити цигарок. Через декілька хвилин
вони повернулися з речами: вельветовою курткою, ботинками, мобільним телефоном.

Окрім показань
потерпілого, свідків ОСОБА_8., та ОСОБА_7. , винність підсудних підтверджується
також іншими доказами:

заявою
ОСОБА_8. про вчинення відносно його внука грабежу(а.с.2);

даними
протоколу огляду місця події та вилучення
за місцем проживання матері потерпілого
ботинків, куртки та мобільного телефону(а.с. 4);

даними
протоколу впізнання предметів, серед яких потерпілий впізнав як власні ботинки,
куртку та мобільний телефон (а,с,30-32);

даними
протоколу огляду цих предметів з зазначенням їх ознак(а.с.75);

висновком
судово-товарознавчої експертизи про вартість оглянутих речей (а.с.81-83);

даними
протоколу відтворення обстановки та обставин
події за участі ОСОБА_1 С.С. (а.с.103-104) , ОСОБА_2 (а.с.105-106) та за
участі ОСОБА_5. (а.с.93) які не мають суттєвих протиріч;

висновком
судово-медичної експертизи №18 від 23 січня 2008р. та додаткової експертизи
стосовно виявлених у ОСОБА_5 тілесних ушкоджень, їх локалізації, ступеню
тяжкості та механізму утворення (а.с.89-90, 97-98);

результатами
очних ставок між потерпілим ОСОБА_5. та підозрюваним ОСОБА_2 (а.с.64), та між
потерпілим ОСОБА_5. та підозрюваним ОСОБА_1 С.С. (а.с.63), під час яких
підозрювані частково підтвердили показання потерпілого.

Отже,винність
підсудних повністю доведена зібраними
доказами.

Суд не приймає
до уваги показання підсудних про те, що ОСОБА_2 скоїв злочин під
впливом погроз з боку ОСОБА_1 С.С., оскільки під час досудового слідства ні
підсудні, ні потерпілий не вказували на дану обставину. Матеріали справи свідчать
про зворотне. ОСОБА_2 мав декілька
варіантів поведінки, однак обрав єдиний - заволодіння чужим майном. Більш того,
у ОСОБА_2 не було підстав сприймати погрозу застосування насильства реальною,
навіть за умови її наявності, оскільки в цей час ОСОБА_1. утримував потерпілого
з метою примусити останнього віддати майно, а ОСОБА_2 мав змогу залишити місце
події. Винність ОСОБА_2 у вчиненні даного злочину не виключається,
оскільки заволодіння чужим майном
передбачає звернення майна в свою власність або в власність інших осіб.

Як свідчить постанова про відмову в порушенні
кримінальної справи, щодо підсудних працівниками міліції незаконні заходи
впливу не застосовувались.

Суд кваліфікує
їх дії за ч.2 ст.186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж) за
попередньою змовою групою осіб, вчинений
повторно, оскільки вони, являючись особами, що мають непогашену
судимість за крадіжки, заздалегідь домовившись, діючи узгоджено та переслідуючи
мету заволодіння чужим майном, в присутності потерпілого та з застосуванням до
нього насильства, що не є небезпечним для його життя та здоров'я, викрали майно
останнього.

Призначаючи
покарання, суд враховує, що підсудні вчинили умисний тяжкий злочин, який довели
до кінця, роль кожного у вчиненні злочину та вік підсудного ОСОБА_1 С.С.

За місцем
проживання скарг на них від сусідів не надходило. Обидва суспільно корисною
працею не займаються. ОСОБА_2 вчинив злочин в період умовно-дострокового
звільнення, а ОСОБА_1. - в період іспитового строку.

В якості
обставини, що пом'якшує покарання ОСОБА_1 С.С., суд визнає його щире каяття.

Обставиною,
яка обтяжує покарання, суд визнає вчинення підсудними злочину в стані
алкогольного сп'яніння.

З огляду на викладене суд вважає, що
виправлення підсудних можливе лише за
умови призначення покарання у виді позбавленням волі, яке вони повинні
відбувати реально.

Судові
витрати по справі відсутні.

Речові докази
необхідно залишити потерпілому за належністю.

На підставі
ст.1166 ЦК України цивільний позов
ОСОБА_5. про відшкодування майнової шкоди на суму 215 грн. підлягає
задоволенню в повному обсязі відповідно до заявлених вимог та наявних доказів
про вартість неповернутого майна.

На підставі
ст.23 ЦК України вимоги законного представника потерпілого про відшкодування
моральної шкоди на суму 1000 грн. також підлягають задоволенню повністю. При цьому суд враховує
ступінь моральних страждань потерпілого, який зазнав фізичного болю, в холодну пору був позбавлений
одягу та взуття .

Відшкодування
шкоди, завданої спільними діями підсудних, необхідно здійснювати солідарно
відповідно до ст.1190 ЦК України.

Керуючись
ст.ст.321-324 КПК України, суд -

З
А С У Д И В :

ОСОБА_1
визнати винним за ч.2 ст.186 КК України та призначити покарання - 4(чотири) роки 6(шість) місяців
позбавлення волі.

На підставі
ст.71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутого
покарання за попередніми вироками остаточно призначити покарання - 6 (шість)
років позбавлення волі.

ОСОБА_2 визнати винним за ч.2 ст.186 КК України та призначити покарання - 4 (чотири) роки позбавлення волі.

На підставі
ст.71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої
частини покарання за вироком Олександрійського міськрайонного суду від 31 січня
2005 р. остаточно призначити покарання - 4(чотири) роки 6(шість) місяців
позбавлення волі.

Строк відбуття покарання обчислювати: ОСОБА_1
починаючи з 15 січня 2008р., ОСОБА_2 - з 14 січня 2008р.

Стягнути з
засуджених ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно на користь ОСОБА_5 в порядку
відшкодування майнової шкоди 215 грн.,
моральної - 1000 грн., а всього 1 215грн.

Речові докази:
мобільний телефон «Самсунг Х-660», куртку вельветову та ботинки, що
знаходяться у потерпілого ОСОБА_5., залишити останньому за належністю.

До набрання
вироком законної сили запобіжний захід щодо засуджених залишити без змін -
тримання під вартою.

Апеляцію на вирок може бути подано до
Апеляційного суду Кіровоградської області
через Олександрійський міськрайонний суд протягом 15 діб з моменту проголошення
вироку, а засудженими в той же строк з моменту отримання копії вироку.

Головуючий