Справа №471/1695/14-к 14.05.2015 14.05.2015 14.05.2015
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2015 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області
в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за № 0000469

за апеляційною скаргою прокурора прокуратури Братського району Миколаївської області ОСОБА_5 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 лютого 2015 року у відношенні

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Артем Приморського краю, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ст.ст. 15 ч.1, 115 ч.1 КК України.

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_5

обвинувачений ОСОБА_6

захисник ОСОБА_7

представник потерпілої ОСОБА_8 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі, з урахуванням внесених змін, прокурор просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. ст. 15 ч. 1, 115 ч. 1 КК України та призначити йому покарання у виді 9 років позбавлення волі.

Просить збільшити стягнення до 38530 грн за позовом прокуратури Братського району Миколаївської області про стягнення на користь Миколаївського обласного протитуберкульозного диспансеру Управління охорони здоров`я Миколаївської обласної державної адміністрації витрат на лікування потерпілої ОСОБА_9 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 лютого 2015 року ОСОБА_6 засуджений за ст. 121 ч. 1 КК України до 6 років позбавлення волі.

Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь:

- потерпілої ОСОБА_9 в рахунок відшкодування майнової шкоди в сумі 5 332 грн 52 коп та моральної шкоди - 20 000 грн;

- Миколаївського обласного протитуберкульозного диспансеру Управління охорони здоров`я Миколаївської обласної державної адміністрації витрати на стаціонарне лікування ОСОБА_9 в сумі 13 664 грн 91 коп.;

- держави - судові витрати в сумі 9 656 грн 64 коп. за проведення судових експертиз.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт вважає вирок незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

На думку апелянта, дії ОСОБА_6 підлягають кваліфікації за ст. ст. 15 ч.1, 115 ч.1 КК України, але суд першої інстанції дійшов невірного висновку про вчинення ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України.

Апелянт зазначає, що ОСОБА_6 після сварки з потерпілою, маючи умисел на позбавлення життя, застосував кухонний ніж і завдав один удар в життєво важливий орган, заподіявши потерпілій колото-різану рану шиї зліва, з проникнення до стравоходу, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя. Після чого через тривалий час викликав фельдшера для огляду потерпілої.

Вказує, що під час спричинення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_6 мав умисел на позбавлення її життя. Про це, на думку апелянта, свідчить характер, послідовність, рішучість і динамічність його дій, сила удару, локалізація поранення, механізм спричинення ушкодження. При цьому ОСОБА_6 вчинив усі необхідні дії для досягнення злочинного результату.

Просить врахувати висновок, викладений в ухвалі Верховного Суду України від 26.06.2014 року, в якому роз`яснено, які обставини слід враховувати, вирішуючи в справах про злочини проти життя та здоров`я особи питання про те, з прямим чи непрямим умислом діяв винуватий.

Зазначає, що суд, дійшовши висновку, що у діях обвинуваченого наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 121 ч.1 КК України, у порушення вимог п. 2 ч.3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку не зазначив формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини та мотивів.

При призначенні покарання за ст.ст. 15 ч.1, 115 ч.1 КК України просить врахувати наступні обставини, які обтяжують покарання: тяжкі наслідки від вчинення злочину, оскільки потерпіла є лежачою хворою та в подальшому буде потребувати постійного лікування, вчинення злочину ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння, а також ту обставину, що обвинувачений не відшкодував потерпілій завдані збитки.

Крім того, вважає невірним висновок суду про часткове задоволення позову прокурора про стягнення витрат на лікування потерпілої, а саме лише в частині витрат на придбання медикаментів та на її харчування. Зазначає, що сума витрат визначена бюджетною лікувальною установою на підставі існуючих вимог та нормативів, у зв`язку з чим усі витрати понесені цією установою підлягають стягненню з ОСОБА_6 у повному обсязі.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
5 листопада 2014 року біля 16 год. 30 хв. в АДРЕСА_1 , між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , які перебували в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин виникла сварка, в ході якої ОСОБА_9 вийшла на подвір`я домоволодіння. В цей час у ОСОБА_6 виник умисел на спричинення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_6 схопив зі столу ніж господарсько-побутового призначення та, наздогнавши потерпілу ОСОБА_9 на подвір`ї, ножем наніс їй один удар в область шиї, чим спричинив тілесні ушкодження у вигляді колото-різаної рани шиї ліворуч, з проникненням до стравоходу, що відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Кваліфікуючи дії ОСОБА_6 за ст. 121 ч.1 КК України, суд вказав, що вони не можуть бути кваліфіковані за ст.ст. 15 ч.1, 115 ч.1 КК України, оскільки суду не надано доказів того, що умисел ОСОБА_6 був направлений на умисне заподіяння смерті потерпілій ОСОБА_9 .

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідь судді, прокурора на підтримку апеляційної скарги, думку представника потерпілої, обвинуваченого та його захисника, які просили залишити вирок без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, апеляційній суд встановив наступне.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 121 ч. 1 КК України, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені дослідженими судом доказами, які правильно оцінені та обґрунтовано покладені судом в основу вироку.

Дослідивши докази та надавши їм оцінку, суд дійшов обґрунтованого висновку, що у ОСОБА_6 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, в ході сварки з потерпілою ОСОБА_9 , виник умисел на спричинення потерпілій тілесних ушкоджень, реалізуючи який він схопив зі столу ніж господарсько-побутового призначення та, наздогнавши потерпілу ОСОБА_9 на подвір`ї, ножем наніс їй один удар в область шиї, спричинивши тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя у вигляді колото-різаної рани шиї ліворуч.

У мотивувальній частині вироку суд зазначив формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини та мотивів. Тому є безпідставними доводи апелянта про недотримання судом вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України.

Доводи апелянта про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, про неправильність перекваліфікації дій ОСОБА_6 з ч.1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України, не знайшли свого підтвердження.

Органами досудового розслідування ОСОБА_6 пред`явлено обвинувачення у замаху на умисне вбивство та його дії кваліфіковані за ч.1 ст. 15, ч.1 ст.115 КК України. Проте, це обвинувачення не конкретне, оскільки не мітить посилань, чи є замах закінчений (ч.2 ст. 15 КК України) або незакінчений (ч.3 ст. 15 КК України).

Разом з тим, встановлення направленості умислу обвинуваченого є суттєвим для вирішення питання стосовно кваліфікації його дій.

Із апеляційної скарги вбачається, що висновок прокурора про наявність у ОСОБА_6 умислу на вбивство ґрунтується лише на даних про характер знаряддя злочину та локалізацію заподіяного тілесного ушкодження.

Проте, не лише ці дані свідчать про спрямованість умислу винного.

Згідно ч.1 ст. 15 КК України та відповідно до роз`яснень, що містяться в п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», замах на умисне вбивство особи може бути вчинено лише з прямим умислом, тобто коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеному в ухвалі 26 червня 2014 року, про який зазначає в апеляційній скарзі апелянт, вирішуючи в справах про злочини проти життя та здоров`я особи питання про те, з прямим чи непрямим умислом діяв винуватий, суд має виходити із сукупності всіх обставин справи й ураховувати не тільки поведінку винуватого, потерпілого і їх взаємостосунки до злочину, під час і після його вчинення, але й спосіб учинення злочину, застосовані засоби і знаряддя, сам характер заподіяних потерпілим поранень. Про наявність саме прямого умислу можуть свідчити, зокрема, діяння винуватого, які завідомо для нього повинні були потягти смерть потерпілих і не призвели до смертельного наслідку лише в силу обставин, які не залежали від його волі.

Однак, при розгляді справи в суді не доведено обвинувачення в тому, що ОСОБА_6 діяв з прямим умислом на вчинення вбивства ОСОБА_9 .

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 стверджував, що не мав умислу на вбивство потерпілої. Пояснив, що потерпіла ОСОБА_9 та його співмешканка ОСОБА_10 разом вживали спиртні напої за місцем його та ОСОБА_10 проживанням. Він теж до них приєднався, а потім стругав лучини для розпалювання пічки. Між ним та ОСОБА_9 виникла сварка, оскільки, уходячи, та хотіла взяти з хати якесь майно, і раніше вже виносила речі. Тому він виштовхнув потерпілу з будинку, але, коли та стала повертатися, він, забувши, що тримає в руці ніж, вдарив ним потерпілу. Потім нічого не пам`ятає, але, коли його розбудила співмешканка, побачив, що потерпіла лежить на ліжку, та пішов до фельдшера, яку покликав для здійснення медичної допомоги ОСОБА_9 .

Ці показання ОСОБА_6 не спростовані, а його показання про відсутність у нього умислу на вбивство потерпілої узгоджуються з доказами, дослідженими судом.

З показань свідка ОСОБА_10 слідує, що вона за місцем проживання, разом з потерпілою, вживала спиртні напої. Потім додому прийшов її співмешканець ОСОБА_6 , з яким вони продовжили вживати спиртні напої. Потім між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 вникла сварка, і останній став виганяти потерпілу.

Коли ОСОБА_9 вийшла у подвір`я, за нею пішов ОСОБА_6 . Вона ( ОСОБА_10 ) заснула, а коли прокинулась, на ліжку лежала ОСОБА_9 , яка поскаржилася, що ОСОБА_6 її вдарив, з шиї у неї текла кров. Потім вона направила ОСОБА_6 за фельдшером, і обвинувачений одразу пішов та повернувся з фельдшером.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснила, що до неї, як завідуючої фельдшерським пунктом в с. Соколівка, в нічний час звернувся ОСОБА_6 , який перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння, не міг зрозуміло пояснити, що сталося, але наполягав піти з нею до нього додому. За місцем проживання ОСОБА_6 та його співмешканки вона виявила ОСОБА_9 , яка лежала на ліжку, на шиї у неї була рана, і вона теж перебувала у стані алкогольного сп`яніння. Також пояснила, що викликала швидку допомогу та міліцію, і ОСОБА_6 міліція затримала, коли той перебував в сараї за будинком. Ніж був виявлений в будинку, між каструлями.

Отже, наведені показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 свідчать про те, що після заподіяння ОСОБА_6 тілесного ушкодження ОСОБА_9 , він не намагався та не вчиняв будь-які насильницькі дії щодо потерпілої, звернувся до фельдшера, наполягаючи на її виклику, а після виклику міліції не втік, а був затриманий на території домоволодіння.

Як свідчать висновки судово-медичної експертизи, у потерпілої ОСОБА_9 виявлено колото-різана рана шиї ліворуч, з проникненням до стравоходу, що відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя. Вірогідно, при заподіянні тілесних ушкоджень потерпіла та обвинувачений знаходилися обличчям один до одного.

Ці висновки підтвердив в судовому засіданні експерт ОСОБА_12 та пояснив, що удар ножем був один, та направлений зверху вниз.

Таким чином, дані щодо характеру, кількості та механізму заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій, співпадають з показаннями обвинуваченого, який пояснив, що він вдарив потерпілу один раз ножем в той момент, коли вона, незважаючи на те, що він її виганяв з дому, знову поверталася до домоволодіння.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, після вчинення злочину ОСОБА_6 не приховував знаряддя злочину, про що свідчить протокол огляду місця події від 06.11.2014 року, з якого слідує, що в будинку за місцем проживання ОСОБА_6 в кімнаті, де на ліжку знаходилася потерпіла ОСОБА_9 , виявлений ніж, на поверхні клинка якого (згідно висновку експертизи) виявлена кров ОСОБА_9 .

Відповідно до висновку експертизи, виявлений ніж є господарсько-побутовим ножем загального призначення та виготовлений саморобним способом.

Таким чином, суд першої інстанції, дослідивши докази у справі, дійшов правильного висновку про відсутність умислу ОСОБА_6 на заподіяння смерті ОСОБА_9 , оскільки встановлено, що між обвинуваченим та потерпілою відбулася сварка, в ході якої обвинувачений хоча і застосував ніж, але заподіяв лише один удар, після чого, незважаючи на те, що потерпіла залишалася тривалий час в будинку, не застосовував до неї будь-якого насильства, а звернувся до фельдшера, наполягав, щоб фельдшер прийшла для здійснення допомоги, та, хоча була викликана міліція, не приховував знаряддя злочину та не залишив місце злочину.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає правильними висновки суду про доведеність вини ОСОБА_6 в умисному спричиненні потерпілій тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя потерпілої в момент заподіяння, а тому його дії вірно кваліфіковані судом за ч.1 ст. 121 КК України.

Підстави для кваліфікації дій ОСОБА_6 за ст. ст. 15 ч.1, 115 ч.1 КК України за вчинення замаху на умисне вбивство, про що просить апелянт, відсутні.

Покарання ОСОБА_6 призначено з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, даних про особу винного, його вік та стан здоров`я, а також обставини, які обтяжують покарання: вчинення злочину щодо особи похилого віку та вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння. Обставини, які пом`якшують покарання, не встановлено.

Таким чином, покарання призначено у відповідності з вимогами ст. ст. 65-67 КК України, в межах санкції ст. 121 ч.1 КК України, є необхідне й достатнє для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Приймаючи рішення за позовом прокурора про стягнення на користь Миколаївського обласного протитуберкульозного диспансеру витрат на стаціонарне лікування ОСОБА_9 , суд стягнув з ОСОБА_6 13 664 грн 91 коп.

Проте, як вбачається з довідки лікувального закладу, потерпіла ОСОБА_9 перебувала на лікуванні з 06.11.2014 року по 15.12.2014 року, тобто 40 ліжко-днів, та загальна сума витрат на її лікування склала 38530 грн., а саме: вартість перебування у лікарні 26206 грн., вартість медикаментів 12324 грн. (а.п.24-28).

Частково задовольняючи позов прокурора в сумі 13 664 грн 91 коп., тобто в сумі, яка складається з вартості медикаментів 12324 грн.11 коп. та вартості харчування в сумі 1340 грн. 80 коп. (33 грн. 52 коп за 1 ліжко-день), суд не врахував дані, що містяться у розрахунку бухгалтерiї лікувального закладу, та не в повному обсязі стягнув усі понесені закладом витрати.

Суд не врахував, що відповідно до «Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженого Постановою КМУ N 545 від 16 липня 1993 р. (із змінами, внесеними згідно з Постановою КМУ N 868 від 19.09.2012 року), а також до роз`яснень, що містяться в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 вiд 07.07.1995 року «Про вiдшкодування витрат на стацiонарне лiкування особи, яка потерпiла вiд злочину, та судових витрат», сума коштiв, що пiдлягає вiдшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лiкуваннi потерпiлий, з урахуванням кiлькостi лiжко-днiв, проведених ним у стацiонарi, та щоденної вартостi його лiкування.

Термiн i обгрунтованiсть перебування потерпiлого вiд злочину на стацiонарному лiкуваннi визначається на пiдставi даних лiкувального закладу, де вiн перебував на лiкуваннi. До справи має бути приєднана довiдка - розрахунок бухгалтерiї цього закладу iз записом про вартiсть одного лiжко-дня та загальну суму фактичних витрат на лiкування потерпiлого.

Витраченi на стацiонарне лiкування кошти пiдлягають вiдшкодуванню у повному обсязi i зараховуються до вiдповiдного державного бюджету залежно вiд джерел фiнансування закладу охорони здоров`я або на рахунок юридичної особи, якiй належить останнiй.

За таких обставин, сума, яка підлягає стягненню з ОСОБА_6 , а саме, витрати на стаціонарне лікування ОСОБА_9 , підлягає збільшенню до 38530 грн, тобто в сумі, визначеній закладом охорони здоров`я, в якому перебувала на лiкуваннi потерпiла, з урахуванням кiлькостi лiжко-днiв, проведених ним у стацiонарi, та щоденної вартостi її лiкування.

Тому вирок суду в частині вирішення цивільного позову підлягає зміні в порядку п.3 ч.1 ст. 408 КПК України.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу прокурора прокуратури Братського району Миколаївської області задовольнити частково.

Вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 лютого 2015 року у відношенні ОСОБА_6 змінити в частині вирішення цивільного позову прокуратури Братського району Миколаївської області про стягнення на користь Миколаївського обласного протитуберкульозного диспансеру Управління охорони здоров`я Миколаївської обласної державної адміністрації з ОСОБА_6 витрат на стаціонарне лікування ОСОБА_9 та збільшити суму стягнення до 38530 грн.

В іншій частині вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 лютого 2015 року у відношенні ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку в колегію суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді: