Дата документу Справа № 1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-о/778/4/15
Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 квітня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 11-о/778/4/15 за нововиявленими обставинами відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

за заявою засудженого ОСОБА_8 щодо перегляду за нововиявленими обставинами вироку Запорізького обласного суду від 10.12.1999 року та ухвали Верховного суду України від 10.08.2000 року стосовно нього,

в с т а н о в и л а:
до Апеляційного суду Запорізької області надійшла заява засудженого ОСОБА_8 щодо перегляду за нововиявленими обставинами вироку Запорізького обласного суду від 10.12.1999 року та ухвали Верховного суду України від 10.08.2000 року, яка обґрунтоване наступним.

Вироком Запорізького обласного суду від 10 грудня 1999 року ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , засуджений за ч. 3 ст. 142, п. п. ж, і ст. 93, 42 КК України (в ред. 1960 р.) до покарання у виді смертної кари розстріл, з конфіскацією усього належного йому майна.

Також вказаним вироком засуджено ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Ухвалою Верховного Суду України від 10 серпня 2000 року, касаційні скарги засуджених ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та адвокатів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 і ОСОБА_13 залишено без задоволення, а вирок Запорізького обласного суду від 10 грудня 1999 року щодо ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , без змін.

В порядку ст. 363 КПК України (в ред. 1960 р.) вирок стосовно ОСОБА_8 змінено і призначене останньому за п.п. ж, і ст. 93 КК України (в ред. 1960 р.) покарання у виді смертної кари розстріл, замінено на довічне позбавлення волі. На підставі ст. 42 КК України (в ред. 1960 р.) ухвалено вважати засудженим ОСОБА_8 за сукупністю злочинів, передбачених п. п. ж, і ст. 93, ч. 3 ст. 142 КК України (в ред. 1960 р.) до довічного позбавлення волі у тюрмі суворого режиму із конфіскацією усього майна, яке є його особистою власністю. Врешті вирок залишено без змін.

З урахуванням висновку Парламентської Асамблеї Ради Європи № 190 від 26.09.1995 року Щодо вступу України до Ради Європи, Закону України Про приєднання України до статуту Ради Європи від 31.10.1995 року № 3981 95-ВР, Міжнародного Пакту Про громадянські та політичні права 1966 року, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 19.10.1973 року, Закону України Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини від 1950 р., Протоколів № 1, 2, 4, 7, 11 Конвенції від 17.07.1997 року № 475/97- ВР, у зв`язку із прийняттям та введенням в дію 28.06.1996 року Конституції України, - Рішенням Конституційного Суду України № 11-рп/99 від 29.12.1999 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 24, 58, 59, 60, 93, 190-1 Кримінального кодексу України в частині, що передбачає смертну кару як вид покарання (справа про смертну кару) положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України, які передбачають смертну кару як вид покарання, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Відповідно до приписів ст. 6 КК України (в ред. 1960 р.) закон, який усуває караність діяння або пом`якшує покарання, має зворотну силу, тобто розповсюджується з моменту вступу його в силу також на діяння, які вчиненні до його видання.

Таким чином, засуджений вважає, що оскільки злочин, передбачений п. п. ж, і ст. 93 КК України (в ред. 1960 р.), за який йому вироком призначено покарання у виді смертної кари розстріл, застосування якого відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 11-рп/99 від 29.12.1999 року визнано неконституційним, вчинено ним 29.04.1999 року, то суд неправомірно у порушення наведених вище нормативно-правових актів, зокрема Конституції України, яка прийнята та введення в дію 28.06.1996 року, п. 1 розділу ХVПерехідних положень цієї Конституції та ст. 6 КК України (в ред. 1960 р.), призначив йому вироком від 10.12.1999 року покарання у виді смертної кари розстріл, чим припустися судової помилки.

Крім того, зазначає, що розділом ІІ Закону України Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України від 22.02.2000 року № 1483 - ІІІ, передбачено, що перегляд вироків у справах, щодо осіб засуджених до смертної кари, вироки, щодо яких на час набрання чинності цим законом не було виконано, здійснюється судом, який постановив вирок.

Проте незважаючи на пряму вказівку наведеного вище Закону, вирок Запорізького обласного суду від 10.12.1999 року стосовно нього переглянуто не було, а замість цього Верховним Судом України відповідно до ухвали від 10.08.2000 року йому замінено покарання у виді смертної кари розстрілу на довічне позбавлення волі.

При цьому судом неправильно застосовано норми КК України (в ред. 1960 р.) порушено вимоги КПК України (в ред. 1960 р.) із змінами, внесеними Законом України від 22.02.2000 року № 1483-ІІІ), не враховано роз`яснення, викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 22.12.1990 року Про практику застосування судами України процесуального законодавства при вирішенні питань, пов`язаних із виконанням вироків (із змінами згідно до постанов Пленуму Верховного суду України № 3 від 04.06.1993 року, № 3 від 13.01.1995 року, № 12 від 03.12.1997 року), а також висновок Ради Науково-Правових Експертиз при інституті держави права ім. В.М. Корецького НАН України від 07.10.2008 року № 126/160-е. Внаслідок чого порушено його права та залишено поза увагою, що покарання у виді смертної кари повинно бути замінено на позбавлення волі на певний строк (не більше 15 років), як то було передбачено санкцією статті 93 КК України (в ред. 1960 року).

Через це, вважає застосування до нього на підставі ст. 25-2 КК України (із змінами внесеними Законом України від 22.02.2000 року) ухвалою від 10.08.2000 року кримінального покарання у виді довічного позбавлення волі, якого на час вчинення ним злочину, передбаченого п. п. ж, і ст. 93 КК України (в ред. 1960 року) - 29.04.1999 року, не існувало в санкції КК України (в ред. 1960 року), та яке розширює перелік видів покарань, визначених ст. ст. 23, 25 КК України (в ред. 1960 року), а також перевищує максимальну санкцію покарання за ст. 93 КК, яка була посилена Законом України від 22.02.2000 року № 1483-ІІІ, неправомірним.

Виходячи з наведеного, та вимог п. 4 ч. 2 ст. 459 КПК України, згідно до яких підставою для перегляду судового рішення, яке набрало законної сили за нововиявленими обставинами є визнання Конституційним Судом України неконституційності закону, іншого правового акту чи їх окремого положення, застосованого судом, засуджений ОСОБА_8 порушує питання щодо перегляду за нововиявленими обставинами вироку Запорізького обласного суду від 10.12.1999 року та ухвали Верховного суду України від 10.08.2000 року.

За наслідками розгляду його заяви просить скасувати вирок Запорізького обласного суду від 10.12.1999 року та ухвалу Верховного Суду України від 10.08.2000 року, постановити у справі новий обвинувальний вирок, застосувавши до нього покарання у виді позбавлення волі на певний строк та на підставі фактичного відбуття ним кримінального покарання у виді позбавлення волі строком понад 15 років, звільнити з місць позбавлення волі у зв`язку із закінченням строку відбування покарання.

Заслухавши доповідь судді про сутність заяви та судових рішень; заслухавши засудженого та захисника, які підтримали заяву та просили її задовольнити; прокурора, який вважав, що у задоволенні заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами необхідно відмовити; колегія суддів перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи заяви, вважає, що у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 щодо перегляду за нововиявленими обставинами вироку Запорізького обласного суду від 10.12.1999 року та Верховного Суду України від 10.08.2000 року необхідно відмовити, з огляду на наступне.

Вироком Запорізького обласного суду від 10 грудня 1999 року, зокрема ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 142, п. п. ж, і ст. 93 КК України (в ред. 1960 р.) і призначено покарання: за ч. 3 ст. 142 КК України у виді 14 років позбавлення волі, з конфіскацією усього належного йому майна; за п. п. ж, і ст. 93 КК України у виді смертної кари розстрілу; на підставі ст. 42 КК України остаточно призначено покарання у виді смертної кари розстрілу, з конфіскацією усього належного йому майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 10 серпня 2000 року, касаційні скарги засуджених ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та адвокатів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 і ОСОБА_13 залишено без задоволення, а вирок Запорізького обласного суду від 10 грудня 1999 року щодо ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , без змін.

В порядку ст. 363 КПК України (в ред. 1960 р.) вирок стосовно ОСОБА_8 змінено і призначене останньому за п. п. ж, і ст. 93 КК України (в ред. 1960 р.) покарання у виді смертної кари розстріл, замінено на довічне позбавлення волі. На підставі ст. 42 КК України (в ред. 1960 р.) ухвалено вважати засудженим ОСОБА_8 за сукупністю злочинів, передбачених п. п. ж, і ст. 93, ч. 3 ст. 142 КК України (в ред. 1960 р.) до довічного позбавлення волі у тюрмі суворого режиму із конфіскацією усього майна, яке є його особистою власністю. Врешті вирок залишено без змін.

Згідно ст. 6 КК України (в ред. 1960 р.) злочинність і караність діяння визначаються законом, який діяв під час вчинення цього діяння (аналогічна норма міститься в ч. 2 ст. 4 КК України 2001 р.).

Закон, що усуває караність діяння або пом`якшує покарання, має зворотну силу, тобто, поширюється з моменту набрання ним чинності також і на діяння, вчинені до його видання (ст. 5 КК України 2001 р.).

Конституційний Суд України у Рішенні від 29 грудня 1999 року визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального Кодексу України 1960 року, які передбачали смертну кару як вид покарання. Відповідно до частини другої статті 152 Конституції України положення Кримінального Кодексу України 1960 року, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення про їх неконституційність. Резолютивна частина зазначеного рішення містить вимогу, адресовану Верховній Раді України, привести Кримінальний Кодекс України 1960 року у відповідність з рішенням Конституційного Суду України. Крім того, Конституційний Суд України зауважив, що стосовно положення статті 25 Кримінального Кодексу України щодо заміни смертної кари іншим видом покарання, то це питання підлягає вирішенню у законодавчому порядку (пункт 14 частини першої статті 92 Конституції України) (абзац четвертий пункту 6 мотивувальної частини вказаного рішення).

На виконання зазначеного рішення Конституційного Суду України Верховна Рада України прийняла Закон України від 22 лютого 2000 року № 1483-ІІІ Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України (далі - Закон № 1483-ІІІ), яким покарання у виді смертної кари було замінено на довічне позбавлення волі.

Конституційний Суд України у своєму Рішенні № 1-рп/11 від 26 січня 2011 року зазначив, що Кримінальний Кодекс України 1960 року містив положення про смертну кару як виняткову міру покарання у Загальній частині (статті 24, 25, 48, 49, 52-1) та в санкціях статей Особливої частини, що передбачали відповідальність за умисні вбивства, вчинені за обтяжуючих обставин (статті 58, 59, 60, 93, 190-1) , а також у санкціях статей, що встановлювали покарання за деякі військові злочини, які були вчинені у бойовий час або у бойовій обстановці (статті 232, 234, 236, 241, 242, 243, 245, 249, 251, 254, 254-2, 254-3, 255, 256, 257, 258, 260, 261). При цьому зазначені санкції статей Особливої частини Кримінального Кодексу України 1960 року мали альтернативний характер: поряд із смертною карою як видом покарання вони передбачали і позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Такі санкції, встановлені Верховною Радою України, були співмірними з особливою тяжкістю вказаних злочинів та підвищеною суспільною небезпекою осіб, які їх вчиняли.

Згідно з правовими позиціями Конституційного Суду України частина друга статті 152 Основного Закону України закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність і не підлягають застосуванню. За цим же принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю (абзац третій пункту 4 Рішення від 24 грудня 1997 року N 8-зп у справі щодо призначення заступників голів місцевих державних адміністрацій; абзац шостий пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 14 грудня 2000 року N 15-рп/2000 у справі про порядок виконання рішень Конституційного Суду України). Виходячи з цього положення Кримінального Кодексу України 1960 року щодо смертної кари як виду покарання з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29 грудня 1999 року не підлягали застосуванню судами, а органи виконавчої влади не повноважні виконувати вироки стосовно осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких не були виконані на день ухвалення зазначеного рішення.

Проте до дня ухвалення цього рішення положення Кримінального Кодексу України 1960 року щодо смертної кари мали юридичну силу і підлягали застосуванню судами при призначенні покарання особам, які вчинили відповідні злочини.

Верховна Рада України шляхом прийняття Закону N 1483 привела Кодекс 1960 року у відповідність з Рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року. У Законі N 1483 комплексно вирішені питання, що стосувалися заміни смертної кари як виду кримінального покарання таким видом покарання, як довічне позбавлення волі. Цей висновок ґрунтується на аналізі структури та змісту Закону N 1483. Згідно з пунктом 1 розділу I Закону N 1483 із Кримінального Кодексу України 1960 року виключено статтю 24, що передбачала смертну кару як виняткову міру покарання; КК України 1960 року доповнено новою статтею 25-2, яка визначила новий вид кримінального покарання - довічне позбавлення волі, що встановлюється за вчинення особливо тяжкого злочину і застосовується у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк; слова смертна кара в усіх випадках їх застосування у тексті КК України 1960 року замінено на слова довічне позбавлення волі у відповідних відмінках. Положеннями пунктів 2, 3 розділу I Закону N 1483 внесено зміни до Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України, якими врегульовано питання, що випливали із зазначених змін у КК України 1960 року. У розділі II Закону N 1483 передбачено, що перегляд вироків у справах щодо осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим Законом не було виконано, здійснюється судом, який постановив вирок. У розділі III Закону N 1483 встановлено, що цей Закон набирає чинності з дня його опублікування. Закон N 1483 був опублікований у газеті Голос України 29 березня 2000 року.

Конституційний Суд України у Рішенні № 1-рп/11 від 26 січня 2011 року виходив з того, що з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом N 1483 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до Кримінального Кодексу України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями КК України 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом N 1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень КК України 1960 року щодо смертної кари.

Однак наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей Кримінального Кодексу України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що Кримінальний Кодекс України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94). Проте законодавець не визнавав саме таке покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).

Конституційний Суд України також зазначив, що альтернативний характер санкцій статей Кримінального Кодексу України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Як зазначив Конституційний Суд України у справі про призначення судом більш м`якого покарання (абзац п`ятий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 2 листопада 2004 року N 15-рп/2004), окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та межі покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Такий висновок узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні по справі Скоппола проти Італії від 17 вересня 2009 року (заява N 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Крім того, Конституційний Суд України вважав, що після Рішення від 29 грудня 1999 року Кримінальний Кодекс України 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, і зміна покарання можлива тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність.

Як зазначив Конституційний Суд України у справі про зворотну дію кримінального закону в часі (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 19 квітня 2000 року N 6-рп/2000), зіставлення положень статей 8, 58, 92, 152, пункту 1 розділу XV Перехідні положення Конституції України та статті 6 КК України дає підстави дійти висновку, що виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи. Висновок про те, що скасування або пом`якшення кримінальної відповідальності особи здійснюється саме законами, ґрунтується, зокрема, на положеннях Кримінального кодексу України, відповідно до якого поліпшення правового становища особи, яка вчинила злочин, здійснюється згідно із законом, що пом`якшує покарання, нововиданим законом (частина друга статті 6, частина третя статті 54 Кримінального Кодексу України 1960 року), законом про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, санкцією нового закону (частина перша статті 5, частина третя статті 74 Кримінального Кодексу України 2001 року).

Конституцією України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (частина перша статті 58).

Вказані положення Основного Закону України передбачають загальновизнані принципи дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, а саме: принцип їх безпосередньої дії, тобто поширення тільки на ті відносини, які виникли після набуття чинності законами чи іншими нормативно-правовими актами, та принцип зворотної дії в часі, якщо вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Суть зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їх приписи поширюються на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності, за умови, якщо вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи (абзац другий пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 19 квітня 2000 року N 6-рп/2000 у справі про зворотну дію кримінального закону в часі).

Як зазначив Конституційний Суд у Рішенні № 1-рп/11 від 26 січня 2011 року, положенням Конституції України щодо законів, які мають зворотну дію в часі, відповідала частина друга статті 6 Кримінального Кодексу України 1960 року, згідно з якою закон, що усуває караність діяння або пом`якшує покарання, має зворотну силу, тобто поширюється з моменту набрання ним чинності також на діяння, вчинені до його видання. Частина перша статті 5 Кримінального Кодексу України 2001 року розвиває положення частини першої статті 58 Конституції України, а саме: Закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію в часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість. Водночас частиною другою статті 5 КК України передбачено: Закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

Зазначені положення кримінальних кодексів щодо законів, які мають зворотну дію в часі, узгоджуються з міжнародно-правовими актами з цього питання. Так, у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права визначено: якщо після вчинення злочину законом встановлюється більш м`яке покарання, дія цього закону поширюється на даного злочинця (пункт 1 статті 15).

У Резолюції 1984/50 Економічної і Соціальної Ради ООН Заходи, що гарантують захист прав тих, хто засуджений до страти від 25 травня 1984 року закріплено, що якщо після вчинення злочину були внесені зміни до законодавства, які передбачають більш м`які міри покарання, то вони повинні поширюватися й на правопорушника, який вчинив цей злочин (пункт 2).

Згідно зі статтею 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року особі не може призначатися покарання, суворіше від того, яке застосовувалося на час вчинення кримінального правопорушення.

Європейський суд з прав людини вважає, що стаття 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року є важливою частиною принципу верховенства права. Він також підтвердив, що зазначена стаття Конвенції допускає принцип ретроспективності більш м`якого кримінального закону. На цьому принципі ґрунтується правило, що в разі наявності відмінностей між діючим на час вчинення злочину кримінальним законом та кримінальним законом, що набрав чинності перед винесенням остаточного судового рішення, суди повинні застосовувати той закон, положення якого є більш сприятливими для обвинуваченого (рішення у справі Скоппола проти Італії від 17 вересня 2009 року, заява N 10249/03).

Новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом N 1483, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою.

Такий висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань (пункт 1-1 частини першої статті 23 Кримінального Кодексу України 1960 року) поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк (частина перша статті 25 Кримінального Кодексу України 1960 року, частина друга статті 87 Кримінального Кодексу України 2001 року); особам, засудженим до довічного позбавлення волі, забезпечується можливість мати соціальні зв`язки у межах, визначених законом (статті 28, 38, 39, 41, 42, 43, 44, 58 Виправно-трудового кодексу України від 23 грудня 1970 року; статті 107, 108, 109, 110, 112, 113, 114, 127, 151, 151-1 Кримінально-виконавчого кодексу України від 11 липня 2003 року). У разі виявлення підстав для перегляду справи існує реальна можливість для реабілітації особи, засудженої до довічного позбавлення волі.

Отже, оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кримінальним Кодексом України 1960 року на час вчинення особливо тяжких злочинів, то положення цього Кодексу (1960 року) із змінами, внесеними Законом N 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та поліпшують правове становище ОСОБА_8 , який вчинив особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом, і який був засуджений до смертної кари і вирок щодо нього на час набрання чинності Законом N 1483 не було виконано.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах Алакрам Хумматов проти Азербайджану від 18 травня 2006 року, заяви N 9852/03, N 13413/04, Ткачов проти України від 13 грудня 2007 року, заява N 39458/02).

Переглядаючи рішення Запорізького обласного суду у касаційному порядку, Верховний суд, у межах своїх повноважень, 10 серпня 2000 року, згідно до Закону України від 22 лютого 2000 року № 1483-ІІІ Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України (далі - Закон № 1483-ІІІ), яким покарання у виді смертної кари було замінено на довічне позбавлення волі і який набув чинності 04 квітня 2000 року, привів у відповідність вирок Запорізького обласного суду від 10 грудня 1999 року на підставі ст. 363 КПК України (в ред. 1960 р.) і змінив зазначений вирок стосовно ОСОБА_8 призначивши останньому за п. п. ж, і ст. 93 КК України (в ред. 1960 р.) покарання у виді довічного позбавлення волі.

Таким чином, доводи засудженого ОСОБА_8 про те, що в 1999 році Запорізький обласний суд не мав права призначати йому покарання у виді смертної кари розстріл, а також те, що 10.08.2000 року Верховний Суд України безпідставно замінив йому це покарання на довічне позбавлення волі, замість покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років, оскільки це суперечить вимогам чинного законодавства України, Рішенню Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року, а також міжнародних договорам, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, необґрунтовані, оскільки, відповідно до ст. 93 КК України (в ред. 1960 р.) за умисне вбивство при обтяжуючих обставинах було встановлено покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років або смертна кара.

Посилання засудженого ОСОБА_8 на висновки Парламентської Асамблеї Ради Європи № 190 від 26.09.1995 року Щодо вступу України до Ради Європи, Закону України Про приєднання України до статуту Ради Європи від 31.10.1995 року № 3981 95-ВР, Міжнародного Пакту Про громадянські та політичні права 1966 року, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 19.10.1973 року, Закону України Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини від 1950 р., Протоколів № 1, 2, 4, 7, 11 Конвенції від 17.07.1997 року № 475/97- ВР, є безпідставними, оскільки вони не передбачають заміну останньому покарання у виді смертної кари розстрілу (довічного позбавлення волі) на покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років.

Необґрунтованими є доводи засудженого ОСОБА_8 і про застосування до нього висновків науко-правової експертизи, оскільки відповідно до вимог ч. 1 ст. 242 КПК України, не допускається проведення експертизи для з`ясування питань права.

Таким чином, керуючись нормами кримінального та процесуального права, правовою позицією Конституційного Суду України, викладених у Рішенні № 11-рп/99 від 29 грудня 1999 року та Рішенні № 1-рп/11 від 26 січня 2011 року, міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, колегія суддів відмовляє засудженому ОСОБА_8 у задоволенні його заяви про приведення вироку Запорізького обласного суду від 10.12.1999 року та ухвали Верховного Суду України від 10.08.2000 року щодо нього у відповідність до вимог чинного законодавства.

Керуючись ст. ст. 459 467 КПК України колегія суддів,

у х в а л и л а:
заяву засудженого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Запорізького обласного суду від 10 грудня 1999 року та ухвали Верховного Суду України від 10 серпня 2000 року стосовно нього залишити без задоволення.

Зазначена ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з часу її проголошення, а засудженим, який утримується під вартою, в той самий строк, - з моменту отримання копії вказаної ухвали.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4