Справа № 738/849/15-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/614/2015
Категорія - кримінальна Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 липня 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_6

засудженого ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові в режимі відеоконференції матеріали за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Менського районного суду Чернігівської області від 17 червня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 17 червня 2015 року, відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно - дострокове звільнення від відбування покарання.

Своє рішення суд мотивував тим, що за час відбуття покарання поведінка засудженого не є сумлінною і не вказує про його виправлення, про що свідчить характеристика, згідно якої засуджений ОСОБА_7 не став на шлях виправлення.

Не погоджуючись з рішенням суду засуджений ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Менського районного суду Чернігівської області від 17 червня 2015 року та застосувати щодо нього положення ст. 81 КК України, звільнивши умовно-достроково від подальшого відбування покарання. Вважає, що дисциплінарні стягнення від 29 грудня 2014 року та 24 квітня 2015 року є недопустимими доказами, оскільки були накладені з порушенням права на захист, та на основі матеріалів складених с грубим порушенням законодавства України. Зазначає, що суд не маючи на те підстав провів засіданні у режимі відеоконференції.

Заслухавши доповідача, думку засудженого ОСОБА_7 , який підтримав подану апеляційну скаргу та просив застосувати щодо нього умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання, міркування прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.2 ст.81 КК України, п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 2 від 26 квітня 2002 року „Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким" умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому, головною умовою прийняття такого рішення є доведеність при умовно-достроковому звільненні від відбування покарання - того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

На думку колегії суддів, розглядаючи подання про умовно-дострокове звільнення суд належним чином перевірив сумлінну поведінку та сумлінне ставлення особи до роботи за весь період відбування ним покарання, врахував тяжкість вчиненого злочину, особу засудженого в цілому, однак прийшов до помилкового висновку відмовивши у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 засуджений вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2014 року за ч.4 ст. 296, ч.1 ст122,ч.1 ст. 70 КК України до 3 років позбавлення волі. В строк відбування покарання зараховано строк перебування під вартою з 11 лютого 2014 р. по 10 квітня 2014 року. Строк відбування покарання рахується з 19 червня 2014 року. На момент розгляду клопотання, ОСОБА_7 відбув встановлену частину строку покарання, відповідно до ч.3 ст. 81 КК України.

Під час апеляційного перегляду було достеменно встановлено, що ОСОБА_7 своєю сумлінною поведінкою довів, що став на шлях виправлення та може бути умовно-достроково звільнений від відбування покарання.

Зокрема з характеристики ОСОБА_7 та матеріалів особової справи вбачається, що він працевлаштований художником на майстернях установи, до своїх обов`язків ставиться посередньо, заохочень не має у зв`язку з не тривалим терміном перебування в установі та роботі. При цьому, добросовісно ставиться до виконання робіт з благоустрою установи та не допускає порушень вимог пожежної безпеки та безпеки праці.

За час відбування покарання, а саме 29.12.2014 та 24.04.2015 на засудженого було накладено стягнення у виді догани за порушення режиму утримування та за зберігання забороненого предмету. Культурно-масові заходи, які проводяться у відділенні та установі відвідує, реагує на них посередньо. З представниками адміністрації намагається бути чемним та ввічливим, на зауваження реагує не завжди належним чином. У конфліктні ситуації з іншими засудженими не вступав, товариські зв`язки підтримує із засудженими різної спрямованості. До негативних вчинків інших засуджених ставиться байдуже.

З вищевикладеного вбачається, що доводи суду про те, що засуджений своїм ставленням до праці не довів своє виправлення нічим не підтверджується. Натомість з характеристики вбачається, що засуджений добросовісно ставиться до роботи з благоустрою установи, працевлаштований.

Висновки, викладені в характеристиці, про те, що ОСОБА_7 посередньо ставиться до своїх обов`язків, колегія суддів вважає формальними та не достатньо обґрунтованими, оскільки засуджений, на час розгляду клопотання, в Менській виправленій колонії перебуває не значний проміжок часу, крім того, покладені на нього обов`язки художника, носять творчий характер та не підлягають обліку.

На ряду з вище вказаним твердження засудженого про те, що суд без причин провів засідання в режимі відеоконференції не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду.

Суд першої інстанції, з повним дотриманням вимог статті 336 КПК України, провів засідання в режимі відеоконференції задля забезпечення оперативного розгляду клопотання засудженого та дотримання строків його розгляду. При цьому, судом в повній мірі було виконано прохання засудженого щодо забезпечення його участі в судовому засіданні. Крім того, із відеозапису судового засідання вбачається, що ОСОБА_7 під час судового засідання не заперечував проти його проведення в режимі відеоконференції та жодних клопотань з цього приводу не заявляв.

Твердження засудженого про визнання дисциплінарних стягнень 29.12.2014 та 24.04.2015 недопустимими доказами, як такі, що накладені з порушенням права на захист, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки до повноважень Апеляційного суду не входить вирішення питань, щодо перевірки питання законності накладених стягнень.

Разом з тим, колегія суддів приходить до висновку, що стягнення за зберігання забороненого предмету (сім-картки) та заливання підлоги водою в камері під час прийому душу є малозначними, оскільки самі по собі не можуть призвести до жодних негативних наслідків.

З врахуванням досліджених матеріалів особової справи та вищевикладених доводів, колегія суддів приходить до висновку, що засуджений відбув встановлену законом частину строку покарання, своєю поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення, враховуючи те, що ОСОБА_7 зарекомендував себе з позитивного боку, не порушував вимоги режиму відбування покарання, колегія суддів вважає за можливе застосувати умовно-дострокове звільнення відповідно до вимог статті 81 КК України.

Таким чином, ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 в умовно-достроковому звільненні від відбування покарання підлягає скасуванню.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 81 КК України, ст. ст. 404, 405, 407, 539 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу Менського районного суду Чернігівської області від 17 червня 2015 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, скасувати.

Засудженого ОСОБА_7 звільнити умовно-достроково від відбування покарання за вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 червня 2014 року на термін 3 місяці 28 днів.

Ухвала є остаточною і подальшому оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4