ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №668/16479/14-к

05.06.2015 року Суворовський районний суд м. Херсона в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1

при секретарях: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4

за участю прокурора: ОСОБА_5

представника потерпілого: ОСОБА_6

потерпілого: ОСОБА_7

захисника: ОСОБА_8

обвинуваченого: ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Херсоні кримінальне провадження №0005610 за обвинуваченням:

- ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Херсона, українець, громадянин України, освіта середня спеціальна, не одружений, має на утриманні малолітню дитину 2005 р.н., на військовому обліку не перебуває, фізичних та психічних вад здоров`я не має, інвалідності не має, надає послуги водія служби таксі «Нове» без оформлення трудових відносин, не є потерпілим внаслідок аварії на ЧАЕС, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не засуджувався

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, -

встановив:
ОСОБА_9 14.10.2014 року близько 18-45 год., знаходячись навпроти магазину «Зодчий», що по пр. 200 років Херсона, 3-а у м. Херсоні, переслідуючи прямий умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , в ході раптово виниклого конфлікту завдав ОСОБА_7 один удар кулаком лівої руки в область щелепи з правої сторони та один удар кулаком правої руки в область щелепи з лівої сторони, внаслідок чого заподіяв ОСОБА_7 тілесні ушкодження у виді закритого двостороннього перелому нижньої щелепи кута з права, суглобного відростку зліва, крововиливу обличчя в області тіла нижньої щелепи з права, які відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_9 вину у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав. Разом з цим, не заперечив проти того, що в день, визначений органом досудового розслідування як час вчинення ним інкримінованого йому діяння щодо потерпілого, у вечірній час біля магазину «Зодчий» між ним та останнім стався конфлікт. Розповів, що рухаючись зі сторони Миколаївського шоссе у напрямку мікрорайону «Таврійський» на площі Перемоги у м. Херсоні, почув, як інший автомобіль, який їхав позаду нього, подав звуковий сигнал, після чого бачив, як той автомобіль почав його переслідувати. В той момент, коли він зупинився перед світлофором біля магазину «Зодчий», вказаний автомобіль перегородив йому дорогу, заїхавши наперед його автомобіля та зупинившись, з нього вийшов раніше незнайомий йому чоловік, яким є потерпілий, і почав бігти в бік його автомобіля, висловлюючись при цьому нецензурною лайкою. З ним з автомобіля вийшов ще один чоловік, яким є свідок ОСОБА_10 . Злякавшись через те, що автомобіль під керуванням потерпілого переслідував його, і не розуміючи у зв`язку з цим, що буде далі, але вважаючи, що потерпілий має намір його вдарити і йому потрібно буде захищатися, він також вийшов зі свого автомобіля. В той момент, коли він та потерпілий наблизилися один до одного, потерпілий завдав йому рукою удар в обличчя. У відповідь на це він завдав потерпілому удар кулаком в обличчя, після чого він та потерпілий відійшли до багажника його автомобіля, це сталося за його (обвинуваченого) бажанням, оскільки йому було соромно перед дівчиною, яка тоді перебувала в салоні його автомобіля, через те, що перед цим відбулося між ним та потерпілим, і він не хотів, щоб вона далі спостерігала за з`ясування ними стосунків. Там потерпілий почав пред`являти йому претензії з приводу його поведінки на дорозі. Після закінчення тієї розмови в той момент, коли він повернувся, щоб йти до водійських дверей свого автомобіля та стояв по відношенню до потерпілого боком, той наніс йому ще один удар кулаком в щелепу. У відповідь на це, повернувшись до потерпілого обличчям, він також наніс потерпілому ще один удар кулаком в обличчя, після чого сів у свій автомобіль та, об`їхавши автомобіль потерпілого, поїхав, а потерпілий та свідок залишилися. Пояснив, що завдаючи удари потерпілому, захищався від дій останнього, але разом з цим вказав, що наніс удари потерпілому, щоб вгамувати його, та заявив, що діяв тоді так, як мав діяти в тій ситуації чоловік у присутності дівчини, яка перебувала в салоні його автомобіля. Показав, що після конфлікту з потерпілим у нього тілесних ушкоджень не було, за медичною допомогою він не звертався.

Пред`явлений потерпілим цивільний позов не визнав.

Про такі ж обставини конфлікту між ним та потерпілим ОСОБА_9 розповів під час проведення слідчого експерименту (а.с. 119-121).

Суд вважає, що винуватість ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину підтверджується сукупністю зібраних в ході досудового слідства та перевірених і досліджених судом доказів, які суд визнає належними та допустимими.

Потерпілий ОСОБА_7 суду показав, що 14.10.2014 року близько 18-35 - 18-40 год. їхав на своєму автомобілі в районі площі Перемоги у м. Херсоні, де бачив, як інший тоді незнайомий йому водій, яким є обвинувачений ОСОБА_9 , на його думку, порушував правила дорожнього руху, у зв`язку з чим, наздогнавши автомобіль під керуванням ОСОБА_9 перед світлофором біля магазину «Зодчий», що по пр. 200 років Херсону, заїхав наперед того автомобіля та зупинився, після чого вийшов з автомобіля, щоб зробити ОСОБА_9 зауваження з приводу поведінки останнього на дорозі. За ним (потерпілим) також вийшов свідок ОСОБА_10 , який їхав з ним в автомобілі. ОСОБА_9 , який зупинився там же, також вийшов зі свого автомобіля та пішов йому на зустріч. В салоні автомобіля обвинуваченого він тоді нікого не бачив. Підійшовши до ОСОБА_9 , який в той час знаходився біля водійських дверей свого автомобіля, він зробив йому зауваження з вказаного вище приводу та доторкнувся до його грудної клітини пальцями в області серця. У відповідь на це ОСОБА_9 наніс йому один удар кулаком лівої руки в щелепу з правої сторони, після чого вони відійшли до багажника автомобіля обвинуваченого, де він запитав у ОСОБА_9 «Що ти робиш?» та штовхнув його долонею в область шиї. Відразу ж після цього ОСОБА_9 наніс йому ще два удари кулаками в ліву та праву сторони обличчя (в область щелепи). Потім між ним та обвинуваченим став свідок ОСОБА_10 , ОСОБА_9 відійшов до свого автомобіля, сів та поїхав. Він (потерпілий) в той же день звернувся до лікарні з приводу отриманих внаслідок дій ОСОБА_9 тілесних ушкоджень.

Аналогічні показання були надані потерпілим під час проведення слідчого експерименту (а.с. 111-114).

Свідок ОСОБА_11 суду показав, що працює хірургом стоматологічного відділення Херсонської обласної лікарні, та підтвердив факт звернення потерпілого за медичною допомогою у день завдання йому обвинуваченим ударів. Розповів, що саме він провів первинний огляд потерпілого, під час якого у останнього були виявлені переломи щелепи та призначено відповідне лікування.

Наведені показання свідка відповідають даним, що зафіксовані у медичній картці стаціонарного хворого №18503 на ім`я ОСОБА_7 (а.с. 122).

Висновками судово медичної експертизи №1426 від 12.11.2014 року стверджено, що у ОСОБА_7 виявлені середньої тяжкості тілесні ушкодження, що спричинили тривалий розлад здоров`я, у виді закритого двостороннього перелому нижньої щелепи кута з права, суглобного відростку зліва, крововиливу обличчя в області тіла нижньої щелепи з права, які утворилися від дії тупого предмета, не виключено 14.10.2014 року (а.с. 100).

Наведені вище показання як обвинуваченого, так і потерпілого, щодо обставин, на яких ґрунтується пред`явлене ОСОБА_9 обвинувачення, зокрема щодо дій останнього під час інкримінованого йому діяння, узгоджуються з показаннями свідка очевидця ОСОБА_12 , який у судовому засіданні дав показання, аналогічні показанням потерпілого, про обставини, які передували зустрічі потерпілого та обвинуваченого. Крім того, щодо характеру розвитку подій, які відбулися у подальшому за участю останніх біля магазину «Зодчий», та дій кожного з них під час тих подій, суду показав, що конфлікт між потерпілим та обвинуваченим розпочався з розмови на підвищених тонах, яка мала місце біля водійських дверей автомобіля обвинуваченого. Під час тієї розмови між ними виникла штовханина, яка розпочалася з того, що ОСОБА_9 штовхав у груди потерпілого, пред`являючи при цьому йому претензії з приводу того, що він поспішає на виклик, а той перегородив йому дорогу. У відповідь на це потерпілий вдарив обвинуваченого долонею по щоці, після чого обвинувачений наніс потерпілому удар кулаком в область обличчя. Потім потерпілий та обвинувачений відійшли до задньої частини автомобіля обвинуваченого (до багажника), де знову почали спочатку сваритися, а потім штовхатися. В ході тієї сварки обвинувачений наніс потерпілому декілька ударів кулаками в обличчя, після чого він втрутився в конфлікт та з метою його припинення відштовхнув обвинуваченого від потерпілого, обвинувачений сів у свій автомобіль і поїхав. Зазначив, що під час повідомлених ним подій він в салоні автомобіля обвинуваченого нікого не бачив.

По суті про це ж показав свідок ОСОБА_12 і під час проведення слідчого експерименту (а.с. 115-118).

Згідно з даними протоколів пред`явлення особи для впізнання від 22.10.2014 року, під час проведення цієї слідчої дії потерпілий та свідок ОСОБА_12 в присутності понятих вказали на ОСОБА_9 як на особу, яка в інкримінований останньому час заподіяла потерпілому тілесні ушкодження (а.с. 101-106).

Крім того, в ході слідчого експерименту свідком ОСОБА_12 було повідомлено, що нанесенню обвинуваченим потерпілому ударів біля багажника автомобіля обвинуваченого також передував удар потерпілого обвинуваченому долонею по щоці, що відповідає показанням обвинуваченого.

Разом з цим, суд вважає, що показання обвинуваченого та свідка з приводу поведінки потерпілого, яка передувала нанесенню йому обвинуваченим ударів (завдання потерпілим ударів в обличчя обвинуваченому), висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину не спростовують та на кваліфікацію його дій не впливають, оскільки факт нанесення обвинуваченим потерпілому ударів кулаками в щелепу свідок ОСОБА_12 підтвердив, цього не заперечує і сам обвинувачений, і на підставі цих даних у сукупності з іншими даними, що містяться у наведених вище доказах, достовірно встановлено, що виявлені у потерпілого тілесні ушкодження є наслідком дій саме обвинуваченого.

При цьому суд вважає, що встановлені в ході судового розгляду цієї справи обставини розвитку подій під час конфлікту між обвинуваченим та потерпілим не є достатніми для того, щоб давали суду підстави визнати, що тоді обвинувачений перебував у стані необхідної оборони, про що порушила питання сторона захисту.

У ст. 36 КК України (необхідна оборона) йдеться про те, що дії з припинення суспільно небезпечного посягання будуть правомірними, якщо вони зумовлені потребою негайного відвернення чи припинення посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці.

Пленум Верховного Суду України у п. 2 своєї постанови «Про судову практику у справах про необхідну оборону» №1 від 26.04.2002 року роз`яснив, що стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. Суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

Так, під час судового розгляду було достовірно встановлено, що між нанесенням ударів обвинуваченим потерпілому був певний розрив у часі, у проміжок часу між нанесенням тих ударів вони спілкувалися, ті удари мали місце в різних місцях, а саме: обвинувачений та потерпілий в ході конфлікту переміщалися від водійських дверей автомобіля обвинуваченого до багажника, причому, як було встановлено, не в результаті неправомірних дій когось із них, а з добровільних спонукань (за показаннями обвинуваченого через те, що він не хотів, щоб дівчина, яка тоді перебувала в салоні його автомобіля, спостерігала за з`ясуванням ними стосунків), що свідчить про те, що обвинувачений тоді мав можливість вибирати варіанти поведінки і робив це. Крім того, обвинувачений, як було зазначено вище, показавши, що завдаючи удари потерпілому, захищався від дій останнього, разом з цим заявив, що діяв тоді у відповідь на поведінку потерпілого так, як мав діяти в тій ситуації чоловік у присутності дівчини, яка перебувала в салоні його автомобіля, про інші свої активні дії з метою припинення дій потерпілого, крім нанесення потерпілому інкримінованих йому ударів, не повідомив. Також обвинувачений не зміг пояснити суду, чому об`їхавши після закінчення конфлікту автомобіль потерпілого і поїхавши тоді першим з місця подія, він не зробив цього до початку конфлікту, коли потерпілий перегородив йому дорогу, а натомість добровільно вийшов з свого автомобіля до потерпілого для з`ясування намірів останнього, що ставить під сумнів те, що тоді обвинувачений дуже боявся подальших дій потерпілого, як він про це показав.

Отже, судом не встановлено з боку потерпілого такого суспільно небезпечного посягання, яке б потребувало негайного відвернення чи припинення шляхом завдання йому ударів в обличчя, тобто яке за своїм характером створювало у обвинуваченого право на необхідну оборону, оскільки обвинувачений за встановлених обставин не був позбавлений можливості здійснювати свій захист від посягань потерпілого у інший спосіб або уникнути самого конфлікту шляхом залишення місця події. Тому, з огляду також на наслідки, що настали для кожного з них, не може йтися про те, що ОСОБА_9 під час конфлікту з потерпілим перебував в стані необхідної оборони. Наведені вище дані стосовно поведінки потерпілого дають підстави лише вважати, що дії обвинуваченого щодо потерпілого фактично були викликані діями потерпілого, що, відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 року, із змінами, може бути визнано обставиною, пом`якшуючою покарання обвинуваченому.

Тому сукупність зібраних у справі доказів переконливо свідчить про те, що ОСОБА_9 , мотивом якого були особисті неприязні стосунки, що виникли під час конфлікту, завдаючи удари в обличчя потерпілого, у повній мірі усвідомлював всю небезпеку своїх дій та діяв з прямим умислом на завдання потерпілому тілесних ушкоджень і досяг бажаного результату.

Наведені вище дані, що містяться в перевірених та досліджених доказах, які визнані належними, допустимими, є достовірними і узгоджуються між собою, дають суду підстави відкинути доводи обвинуваченого щодо невизнання ним своєї винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину та розцінити їх як обраний спосіб захисту і прагнення уникнути відповідальності за вчинений злочин.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_13 по суті дала показала, аналогічні показанням обвинуваченого, зокрема щодо послідовності дій обвинуваченого та потерпілого в ході конфлікту між ними, охарактеризувавши дії потерпілого під час тієї події як наступальні, дії обвинуваченого як захисні.

Про це ж вона показала і під час проведення слідчого експерименту (а.с. 107-110).

Разом з цим, суд не бере до уваги показання цього свідка, оскільки з витребуваної під час судового розгляду справи у оператора мобільного зв`язку «МТС» інформації про факти використання свідком сім - картки з номером, про який вона повідомила у судовому засіданні, видно, що на час інкримінованого ОСОБА_9 діяння свідок перебувала не на місці події, а в іншому місці у смт. Білозерка, що дає підстави вважати, що вона не була очевидцем подій у справі та відхилити її показання (а.с. 93, 139-140).

Оцінивши зазначені вище докази у сукупності, суд вважає їх достатніми для того, щоб дійти висновку про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину, і кваліфікує його дії за ч. 1 ст. 122 КК України як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст. 12 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоровя.

При обранні виду та розміру покарання обвинуваченому суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який за законом віднесений до злочину середньої тяжкості, особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, за матеріалами справи характеризується позитивно, має на утриманні малолітню дитину, зайнятий суспільно корисною працею, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, злочин вчинив вперше, обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання, судом не встановлено і вважає можливим виправлення обвинуваченого без відбування покарання за умови здійснення контролю за його поведінкою кримінально виконавчою інспекцією.

Також при обранні міри покарання ОСОБА_9 суд враховує думку прокурора, який у судових дебатах порушив питання про звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням та думки потерпілого і його представника, які не наполягали на суворому покаранні.

Вирішуючи пред`явлений потерпілим цивільний позов, суд, виходячи з встановленого ст. 60 ЦПК України обов`язку позивача довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, вважає, що він підлягає задоволенню частково.

При цьому, суд враховує також роз`яснення Верховного Суду України, викладені у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» №3 від 31.03.89 року, відповідно до яких при розгляді кримінальної справи суд зобов`язаний на основі всебічного, повного й об`єктивного дослідження обставин справи з`ясувати характер і розмір матеріальної шкоди, заподіяної злочином, наявність причинного зв`язку між вчиненим і шкодою, що настала.

Так, з ОСОБА_9 на користь потерпілого в рахунок відшкодування завданої майнової шкоди підлягає стягненню сума документально підтверджених належними та допустимими доказами витрат на придбання ліків і проведення обстеження (чеками №58796 від 15.10.14р., №50976 від 21.10.14р., квитанцією від 16.10.2014 року, а.с. 10) в сумі 909,09 грн..

Суд вважає, що позовні вимоги потерпілого про стягнення витрат на видалення зуба в сумі 8 529,24 грн. належними, тобто такими, які містять інформацію щодо предмета доказування, та допустимими доказами не підтверджені, що позбавляє можливості покласти такі витрати на обвинуваченого виходячи з наступного. На підтвердження таких витрат потерпілим надано акти виконаних робіт №13221 та №13283 від 23.10.2014 року (а.с. 10), які не завірені підписом особи, яка їх склала та видала. Крім того, за цими актами взагалі не можливо встановити, у якому медичному закладі відносно потерпілого були виконані зазначені у цих актах роботи. Також, як було вказано вище, для прийняття рішення про покладення на обвинуваченого обов`язку відшкодувати завдану злочином шкоду необхідно встановити наявність причинного зв`язку між вчиненим і шкодою, що настала.

Свідок лікар ОСОБА_11 , який проводив лікування потерпілого безпосередньо після отримання останнім тілесних ушкоджень, суду показав, що в період, коли потерпілий знаходився під його наглядом в умовах стаціонару та на час його виписки, показань до видалення у нього зуба не було, пояснивши разом з цим, що такі показання могли виникнути пізніше, але рішення про це мав би прийняти інший лікар в умовах подальшого амбулаторного лікування. Проте, матеріали справи не містять будь яких даних з приводу того, що видалення зубу потерпілому було необхідним за призначенням лікаря і що беззаперечно така необхідність виникла саме внаслідок дій обвинуваченого.

З огляду на це, позовні вимоги потерпілого у вказаній частині задоволенню не підлягають.

Крім того, суд не знаходить підстав для задоволення цивільного позову потерпілого в частині стягнення понесених ним витрат на загальну суму 170 грн. у якості сплати благодійних внесків, виходячи з наступного.

З наданих на підтвердження цієї обставини квитанцій №0092, №0015, №0091 не вбачається, що ці внески були сплачені саме потерпілим.

Крім того, благодійні внески в лікувальні установи здійснюються на підставі Закону України «Про благодійництво та благодійні організації», відповідно до якого благодійництво це добровільна безкорислива пожертва фізичних та юридичних осіб у поданні набувачам матеріальної, фінансової, організаційної та іншої благодійної допомоги, а благодійна організація недержавна організація, головною метою діяльності якої є здійснення благодійної діяльності в інтересах суспільства або окремих категорій осіб згідно із цим Законом.

Тобто, такі витрати не є обов`язковими, які б підлягали відшкодуванню виходячи з положень ч. 1 ст. 127 КПК України.

Позовні вимоги потерпілого про відшкодування моральної шкоди, виходячи з принципу розумності, виваженості і справедливості, можуть бути задоволені частково, з урахуванням ступеню вини обвинуваченого у заподіянні шкоди, характеру та обсягу душевних страждань потерпілого, їх тривалості, вимушеності змін в його житті, необхідності докладати додаткових зусиль для відновлення стану здоров`я, нормалізації психологічного стану, та зважаючи на надані ним докази, у розмірі 1000 грн., що, на думку суду, є достатнім для компенсації втрат потерпілого немайнового характеру.

Позовні вимоги потерпілого про відшкодування втраченого ним доходу в період непрацездатності внаслідок дій обвинуваченого в сумі 6 000,00 грн., а також про відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 3000,0 грн. є обґрунтованими, підтверджені належними та допустимими доказами, тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

З огляду на наведене, загальна сума, яка підлягає стягненню з ОСОБА_9 на користь потерпілого, становить 10 909,09 грн..

Відповідно до ст. 124 КПК України з обвинуваченого підлягають стягненню процесуальні витрати.

Керуючись ст.ст. 369, 373 - 376 КПК України, суд

ухвалив:
ОСОБА_9 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, і призначити покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_9 від відбування покарання звільнити з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік з покладенням на нього відповідно до ст. 76 КК України обов`язків повідомляти кримінально виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи і періодично з`являтися для реєстрації в кримінально виконавчу інспекцію.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_9 до набрання вироком законної сили не застосовувати.

Стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 10 909,09 грн. (десять тисяч дев`ятсот дев`ять грн. 09 коп.) грн..

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_9 на користь КЗ «Бюро судово медичної експертизи» 110,70 (сто десять грн. 70 коп.) грн. в рахунок відшкодування витрат на проведення судово медичної експертизи №1426 від 12.11.2014 року.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, та може бути оскаржений протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Херсонської області через Суворовський районний суд м. Херсона.

Копію вироку негайно після проголошення вручити засудженому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Головуючий: ОСОБА_1