У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого

Верещак В.М.

суддів

Кузьменко О.Т., Мороза М.А.

за участю прокурора

Кравченко Є.С.

розглянула
в судовому засіданні в м. Києві 5 квітня 2007 року кримінальну справу за
касаційним поданням заступника прокурора Львівської області.

Вироком Галицького районного суду
Львівської області від 16 листопада 2005 року

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1, судимості не має,

визнано винуватим за ч.2 ст.185 КК України й звільнено на підставі ст.105
КК України від покарання із застосуванням примусових заходів виховного
характеру у вигляді передачі під нагляд батьків.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_2, судове рішення щодо якого не оскаржено.

В апеляційному порядку справа не переглядалась.

ОСОБА_1 визнано винуватим у тому, що він 09.08.2005 р. у м. Львові за
попередньою змовою з ОСОБА_2 таємно викрали майно ОСОБА_3 вартістю 530 грн.

У касаційному поданні прокурор, посилаючись на те, що судом, у порушення
вимог ст.105 КК України не встановлено тривалість примусових заходів виховного
характеру щодо ОСОБА_1, просить вирок змінити й встановити ОСОБА_1 тривалість
примусових заходів виховного характеру у вигляді передачі під нагляд батьків строком
на 1 рік.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, яка підтримала подання, перевіривши
матеріали справи та, обговоривши доводи подання, колегія суддів вважає, що
подання підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Дана кримінальна справа надійшла до суду з обвинувальним висновком, згідно
з яким неповнолітній ОСОБА_1 обвинувачувався у вчиненні злочину середньої
тяжкості, передбаченого ч.2 ст.185 КК України.

Прийшовши до висновку про можливість застосування до ОСОБА_1 примусових
заходів виховного характеру, суд вироком визнав його винним у вчиненні
зазначеного злочину і на підставі ст. 105 КК України звільнив від покарання із
застосуванням примусових заходів виховного характеру у вигляді передачі під
нагляд батьків.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.447 КПК України, якщо суд при розгляді
справи, що надійшла з обвинувальним висновком, визнає можливим виправлення
неповнолітнього, який вчинив злочин невеликої або середньої тяжкості, він
виносить ухвалу, а суддя - постанову про закриття кримінальної справи і вирішує
питання про застосування щодо неповнолітнього одного з примусових заходів
виховного характеру, передбаченого ч.2 ст.105 КК України.

На порушення зазначених вимог закону суд не виніс постанову про закриття
кримінальної справи, а постановив щодо ОСОБА_1 вирок, визнавши його винуватим у
вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, та звільнив від
покарання, застосувавши зазначений у вироку примусовий захід виховного
характеру.

Тому вирок щодо ОСОБА_1 підлягає
скасуванню, а справа, відповідно до ст.9 КПК України - закриттю з застосуванням
щодо нього обраного судом примусового заходу виховного характеру.

Що ж стосується доводів прокурора про те, що суд у порушення вимог ст.105
КК України не встановив ОСОБА_1 тривалість примусових заходів виховного
характеру, то вони відповідно до вимог ст.ст. 409 і 411 КПК України підлягають
вирішенню судом, який постановив вирок.

З огляду на викладене та керуючись статтями 395 і 396 КПК України, колегія
суддів, -

у х в а л и л а :

касаційне подання заступника прокурора Львівської області
задовольнити частково.

Вирок Галицького районного суду Львівської області від 16 листопада 2005
року щодо ОСОБА_1 скасувати, а справу відповідно до ст.9 КПК
України закрити, застосувавши до нього примусовий захід виховного характеру у
виді передачі під нагляд батьків.

Галицькому районному суду Львівської області в порядку, передбаченому
ст.ст. 409 і 411 КПК України, вирішити питання щодо встановлення ОСОБА_1
тривалості примусових заходів виховного характеру.

Судді:

ВЕРЕЩАК В.М. КУЗЬМЕНКО
О.Т. МОРОЗ М.А.