Ухвала

іменем україни

28 серпня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Тельнікової
І.Г.,

суддів Літвінова
Є.В., Суржка А.В.,

при секретарі Лукашеві Р.М.,

розглянувши у судовому засіданні
кримінальне провадження, внесене до
ЄРДР за № 0000046 за обвинуваченням

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженця м. Дніпропетровська,
проживаючого за адресою: АДРЕСА_1,

у вчиненні кримінального
правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286
КК України,

за участю прокурора Голюги В.В.,

захисника ОСОБА_2,

за касаційною скаргою захисника ОСОБА_3
в інтересах засудженого ОСОБА_1 на
вирок Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 15 січня
2014 року,

в с т а н о в и л а :

У касаційній скарзі захисник
засудженого ставить питання про зміну
вироку апеляційного суду та
призначення покарання ОСОБА_1 із
застосуванням ст. 75 КК України. Вказує,
що вчинений його підзахисним злочин є
необережним і тяжких наслідків ОСОБА_1
передбачити не міг. Повідомляє, що
засуджений повністю усвідомив
тяжкість наслідків своїх дій, щиро
розкаявся у вчиненому, продовжує
добровільно відшкодовувати спричинену
шкоду. Наголошує, що ОСОБА_1 раніше не
судимий, працює, позитивно
характеризується, не перебуває на
обліках у лікарів нарколога та
психіатра, проживає з бабусею, яка
потребує постійного догляду та
піклування. Вважає, що з урахуванням
зазначених обставин ОСОБА_1 можливо
призначити покарання із випробуванням.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
захисника ОСОБА_2 на підтримку
касаційної скарги, думку прокурора,
який заперечував проти її задоволення,
перевіривши матеріали кримінального
провадження та обговоривши доводи
касаційної скарги, колегія суддів
вважає, що вона не підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Вироком Нікопольського міськрайонного
суду Дніпропетровської області від 24
жовтня 2013 року ОСОБА_1 засуджено за ч. 2
ст. 286 КК України на 5 років позбавлення
волі з позбавленням права керувати
транспортними засобами строком на 3
роки.

На підставі ст. 75 КК України
засудженого звільнено від
призначеного основного покарання з
випробуванням, встановлено іспитовий
строк 3 роки та покладено обов'язки,
передбачені ст. 76 КК України.

Вирішені питання про речові докази,
судові витрати та цивільний позов у
провадженні.

Апеляційним судом Дніпропетровської
області вирок суду першої інстанції
скасовано в частині призначеного
покарання і постановлено свій вирок
від 15 січня 2014 року, яким ОСОБА_1
призначено покарання за ч. 2 ст. 286 КК
України 5 років позбавлення волі з
позбавленням права керувати
транспортними засобами строком на 3
роки.

В решті вирок суду залишено без зміни.

ОСОБА_1 визнано винним та засуджено за
те, що він ІНФОРМАЦІЯ_2 приблизно об 12
год. 45 хв., керуючи технічно справним
автомобілем «ВАЗ-21099», державний номер
НОМЕР_1, рухаючись по а/д
«Дніпропетровськ - Нікополь» по
території Нікопольського району
Дніпропетровської області з м.
Нікополя в напрямку м.
Дніпропетровська, у порушення пунктів
1.3, 1.5, 2.3 (б), 10.1 і 11.3 Правил дорожнього
руху України, втратив контроль над
керуванням автомобіля, виїхав на ліву
смугу дороги, в результаті чого сталося
лобове зіткнення з автомобілем «ЗАЗ
ТF698Р», державний номер НОМЕР_2, під
керуванням ОСОБА_4, який рухався в
зустрічному напрямку.

Внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди водію автомобіля «ЗАЗ ТF698Р»
ОСОБА_4 були спричинені тяжкі тілесні
ушкодження, від яких він помер на місці
події, а пасажиру цього автомобіля
ОСОБА_5 - середньої тяжкості тілесні
ушкодження.

Винуватість ОСОБА_1 у вчиненні
інкримінованого кримінального
правопорушення та кваліфікація його
дій за ч. 2 ст. 286 КК України у касаційній
скарзі не оспорюються.

Що стосується покарання, призначеного
апеляційним судом ОСОБА_1 то колегія
суддів дійшла наступного.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України,
при призначенні покарання суд повинен
урахувати ступінь тяжкості вчиненого
злочину, особу винного та обставини, що
обтяжують та пом'якшують покарання, а
згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання
має на меті не тільки кару, а й
виправлення засудженого. Особі, яка
вчинила злочин, має бути призначене
покарання, необхідне й достатнє для її
виправлення та попередження нових
злочинів.

Суд першої інстанції, ухвалюючи вирок
щодо ОСОБА_1 ці вимоги закону врахував
не в повній мірі.

Скасовуючи вирок в частині
призначеного покарання, суд
апеляційної інстанції правильно
вказав, що суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку щодо виду та
розміру призначеного основного і
додаткового покарання, проте
застосування ст. 75 КК України не
відповідає встановленим обставинам,
які свідчать, що застосування положень
вказаної норми закону не впливає на
поведінку засудженого та не сприяє
досягненню мети покарання.

Зокрема, суд апеляційної інстанції
зазначив, що судом першої інстанції
недостатньо враховано тяжкість
вчиненого необережного злочину,
наслідком якого стала смерть однієї
особи та спричинення середньої
тяжкості тілесних ушкоджень іншій
, невідшкодування шкоди
потерпілій.

З урахуванням усіх зазначених
обставин, суд апеляційної інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
можливість виправлення та
перевиховання ОСОБА_1 лише в умовах
ізоляції від суспільства.

На думку колегії суддів, призначене
судом апеляційної інстанції покарання
є законним, справедливим і сприятиме
перевихованню ОСОБА_1 та попередженню
нових правопорушень, а тому доводи
касаційної скарги захисника
засудженого про суворість
призначеного апеляційним судом
покарання є безпідставними.

Не є обґрунтованими доводи захисника
про пом'якшення покарання через
необхідність піклування про бабусю,
оскільки у засудженого є батьки.

Часткове, у незначних сумах
відшкодування матеріальної шкоди не
стало визначальним для зміни позиції
потерпілої, яка в суді першої інстанції
підтримала думку прокурора про
призначення реального покарання у виді
позбавлення волі.

Взявши до уваги усі відомості про особу
засудженого, серед яких ті, на які
посилається захисник у касаційній
скарзі, суд апеляційної інстанції,
розглядаючи справу в межах своїх
повноважень, призначив покарання,
наближене до мінімального,
передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК
України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
дотримався вимог закону при
призначенні покарання засудженому
ОСОБА_1, його вирок відповідає вимогам
кримінального процесуального закону
та не містить підстав, передбачених ст.
438 КПК України, для зміни чи скасування
судового рішення через суворість
призначеного покарання.

Керуючись ст. ст. 434, 436 КПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 15 січня
2014 року щодо ОСОБА_1 залишити без зміни,
а касаційну скаргу захисника ОСОБА_3 -
без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та оскарженню не
підлягає.

Судді:

І.Г.Тельнікова Є.В. Літвінов А.В.Суржок