Ухвала іменем україни
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3., ОСОБА_4

при секретарі судового засідання ОСОБА_5.,

за участю прокурора ОСОБА_6,

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 19 березня 2015 року матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000212 за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції на ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 24 липня 2014 року щодо ОСОБА_1

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 травня 2014 року

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця м. Камінь - Каширський Волинської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1,

засуджено за ч. 1 ст. 175 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 8500 грн.

За обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України виправдано на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв'язку з тим, що не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачувався ОСОБА_1

Вирішено питання речових доказів у кримінальному провадженні.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 24 липня 2014 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

За обставин встановлених судом та детально описаних у вироку, ОСОБА_1 визнано винуватим та засуджено за те що він, працюючи на посаді генерального директора Товариства з додатковою відповідальністю «Довірче товариство - Перша Волинська фінансово-будівельна компанія «Траст - Інвест - Буд», будучи наділеним повноваженнями з організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов'язків, у період з 01 лютого 2012 року по 01 серпня 2013 року в порушення вимог статей 97, 115, 116 Кодексу законів про працю України та статей 15, 24 Закону України "Про оплату праці" умисно безпідставно не виплачував працівникам підприємства заробітну плату, утворивши заборгованість по ній за вказаний період на загальну суму 33705 грн. 11 коп.

Крім того, згідно обвинувального акту, ОСОБА_1 обвинувачувався у тому, що в силу займаної посади генерального директора Товариства з додатковою відповідальністю «Довірче товариство - Перша Волинська фінансово-будівельна компанія «Траст - Інвест - Буд», будучи службовою особою, достовірно знаючи про прийняті впродовж 2011 - 2013 р.р. рішення судів, що набрали законної сили, не виконав їх.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у цьому суді з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Вказує, що апеляційний суд, розглядаючи апеляційну скаргу прокурора, всупереч вимогам ст. 419 КПК України не перевірив належним чином всіх її доводів. Надаючи доказам власну оцінку, прокурор обґрунтовує винуватість ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України та вважає, що аналогічні його доводи без обґрунтованих відповідей залишив апеляційний суд. Посилається на залишення без вмотивованих відповідей тверджень прокурора щодо відсутності достатніх підстав для застосування судом першої інстанції положень ст. 69 КК України та не призначення додаткового покарання засудженому.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора на підтримання касаційних вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_1 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 1 ст. 175 КК України, доведеність цього обвинувачення та правильність кваліфікації вказаного діяння прокурором в касаційній скарзі не оспорюються.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни касаційним судом судового рішення є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Прокурор, не погоджуючись з постановленою у цій справі ухвалою суду апеляційної інстанції, як на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, допущене при розгляді цієї справи посилається на її невідповідність вимогам ст. 419 КПК України.

Стаття 419 КПК України містить вимоги до ухвали апеляційного суду в якій має бути зазначено: імена учасників судового провадження, короткий зміст вимог апеляційної скарги і судового рішення суду першої інстанції, узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу і узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження, встановлені судом першої інстанції обставини, встановлені судом апеляційної інстанції обставини з посиланням на докази, а також мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Як убачається з матеріалів провадження, прокурор, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції щодо виправдання ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 382 КК України наводив доводи щодо невідповідності висновків суду викладених у вироку фактичним обставинам справи, не погоджувався з оцінкою доказів.

За змістом ст. 94 КПК України оцінка доказів є виключно компетенцією суду, який постановив вирок.

Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

З матеріалів кримінального провадження видно, що рішення суду про виправдання ОСОБА_1 є правильним. Вирок відповідає вимогам ст. 374 КПК України, оскільки обґрунтований належними та допустимими доказами, дослідженими в судовому засіданні, яким суд дав вірну оцінку, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи. Свої висновки щодо досліджених доказів та їх оцінки суд належним чином мотивував. З цими висновками погоджується й колегія суддів.

Колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції, розглянувши апеляційну скаргу прокурора, відповідно до вимог ст. 419 КПК України належним чином перевірив всі її доводи та прийняв правильне рішення про обґрунтованість виправдання ОСОБА_1 за ч. 2 ст. 382 КК України. З наведеними у ній висновками погоджується і суд касаційної інстанції.

Що стосується посилань прокурора про невідповідність призначеного покарання за ч. 1 ст. 175 КК України тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, то відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК, суд при виборі покарання зобов'язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом'якшують та обтяжують покарання.

Місцевий суд, призначаючи ОСОБА_1 покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України класифікується як невеликої тяжкості, дані про особу винного, який позитивно характеризувався, раніше судимим не був, визнав обставинами, які пом'якшують покарання - добровільне відшкодування заподіяної потерпілим шкоди, а також зайняття тривалий час суспільно корисною працею та дійшов обґрунтованого висновку про наявність достатніх підстав для застосування ч. 2 ст. 69 КК України та не призначення засудженому додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю.

З призначеним судом першої інстанції покаранням погодився також апеляційний суд та правильно визнав безпідставними доводи апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м'якості.

З призначеним ОСОБА_1 покаранням із застосуванням ч. 2 ст. 69 КК України погоджується і суд касаційної інстанції та вважає його законним, справедливим і таким, що сприятиме перевихованню засудженого та попередженню нових злочинів.

Переконливих доводів про необхідність призначення ОСОБА_1 більш суворого покарання у касаційній скарзі прокурора не наведено.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у справі колегією суддів не встановлено, а тому підстав, передбачених ст. 438 КПК України для скасування оскаржуваного судового рішення та задоволення касаційної скарги прокурора немає.

Керуючись статтями 433 - 436 КПК, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 24 липня 2014 року щодо ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4