Провадження № 1-кп/127/269/15
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 квітня 2015 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

адвоката ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.07.2014 р. за № 0005044, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниці, громадянина України, освіта вища, не працюючого, одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,
ВСТАНОВИВ:

13.07.2014 р. біля 15.00 год. у ОСОБА_5 , який знаходився в будинку АДРЕСА_3 , під час спільного розпивання алкогольних напоїв з ОСОБА_6 виникла сварка, в ході якої ОСОБА_5 на ґрунті неприязних стосунків з останньою вирішив спричинити останній тілесні ушкодження. Реалізовуючи свій злочинний умисел на спричинення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, наніс ОСОБА_6 один удар рукою в область обличчя.

Згідно з висновком проведеної судово-медичної експертизи № 1138 від 15.07.2014 р. у ОСОБА_6 мало місце тілесне ушкодження у вигляді синця на обличчі, яке належить до легких тілесних ушкоджень, виникло від дії тупого твердого предмету, можливо, 13.07.2014 р.

Крім того, в цей же день у вечірній час ОСОБА_5 знаходячись за вищевказаною адресою побачив, що від вжитих алкогольних напоїв ОСОБА_6 сп`яніла та заснула, залишивши свій мобільний телефон на столі в приміщенні вищевказаного помешкання. В цей момент у ОСОБА_5 виник злочинний умисел на заволодіння вказаним мобільним телефоном. Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_5 , скориставшись тим, що ОСОБА_6 спала, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, взяв зі столу мобільний телефон останньої марки «Самсунг» вартістю 450 грн., після чого залишив вищевказане помешкання, завдавши ОСОБА_6 матеріальну шкоду на вищевказану суму.

Органами досудового розслідування дії ОСОБА_5 за даними фактами кваліфіковано за ч. 2 ст. 186 КК України, за ознаками відкритого заволодіння чужим майном із застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав частково та суду пояснив, що 13.07.2014 р. біля 11-ї год. він зайшов до свого знайомого, який проживає по АДРЕСА_3 , в якого він зустрів ОСОБА_7 . Вони всі разом розпивали алкогольні напої. Коли спиртне в них закінчилось, вони вирішили його докупити, проте у них не було грошей, тому потерпіла комусь зателефонувала і вони поїхали за грошима. Потім вони повернулись у квартиру до його знайомого, де продовжили розпивати спиртне. Під час розпивання спиртного в нього з потерпілою виникла сварка, в ході якої він вдарив останню по обличчю, однак вони помирились і продовжили розпивати спиртне. В подальшому потерпіла заснула і він побачив на столі її мобільний телефон, який він забрав і пішов з квартири. Чи бачив ОСОБА_8 , як він забирав мобільний телефон точно сказати не може, оскільки вони всі були п`яні й той міг спати.

Тілесні ушкодження потерпілій він спричинив приблизно за годину півтори до того, як забрав її мобільний телефон.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що на гарячу лінію надійшов виклик стосовно викрадення мобільного телефону. По приїзду на місце виклику ОСОБА_10 повідомила, що маловідомий їй чоловік викрав у неї мобільний телефон та зник. За допомогою бази Армор було встановлено особу вказаного чоловіка. Коли вони приїхали до нього, він повідомив, що забрав мобільний телефон потерпілої. Потерпіла також їм повідомляла, що ОСОБА_11 декілька разів вдарив її по обличчю і в неї дійсно було видно почервоніння обличчя.

Судом також було досліджено й інші докази, зібрані у справі, а саме:

· висновок судово-медичної експертизи № 1138 від 15.07.2014 р., згідно з яким у ОСОБА_6 мало місце тілесне ушкодження у вигляді синця на обличчі, яке належить до легких тілесних ушкоджень, виникло від дії тупого твердого предмету, можливо, 13.07.2014 р.

Стороною обвинувачення в ході проведення підготовчого судового засідання було заявлене клопотання про виклик потерпілої та свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , однак незважаючи на неодноразові їхні виклики та застосування до свідків приводу, а до потерпілої - грошового стягнення, останні в судові засідання не з`являлись. Кримінальне провадження було направлене до суду 01.08.2014 р. і прийняте суддею ОСОБА_1 до свого провадження 10.12.2014 р.

Згідно з ч. 3 ст. 26 КПК України суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом. Зі змісту ч. 3 ст. 23 КПК України випливає, що сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом. При цьому ч. 1 ст. 28 КПК України регламентовано, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки.
Таким чином, зважаючи на ту обставину, що протягом розумного строку стороною обвинувачення не виконувався обов`язок, встановлений ч. 3 ст. 23 КПК України щодо забезпечення явки потерпілої та свідків сторони обвинувачення, суд з метою забезпечення дотримання розумних строків розгляду кримінального провадження вважає за доцільне вирішити кримінальне провадження за наявних у ньому доказів, наданих сторонами кримінального провадження.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні не заперечував факту нанесення потерпілій тілесного ушкодження, повідомивши, що вдарив потерпілу під час сварки між ними. Факт наявності у потерпілої тілесного ушкодження також підтверджується і висновком проведеної під час досудового розслідування судово-медичної експертизи. Однак, обвинувачений в судовому засіданні заперечував факт нанесення потерпілій тілесних ушкоджень саме з метою заволодіння майном останньої, повідомивши, що умисел на викрадення мобільного телефону потерпілої у нього виник, коли остання заснула внаслідок сп`яніння від вжитих ними алкогольних напої. Відомостей, які б поза розумним сумнівом свідчили про спричинення вказаних тілесних ушкоджень, виявлених у потерпілої, саме з метою заволодіння майном останньої суду надано не було. Крім того, з оголошеної ОСОБА_5 підозри випливає, що заволодіння мобільним телефоном потерпілої було здійснене обвинуваченим з використанням її безпорадного стану.

При цьому суд враховує роз`яснення, дані в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.2009 р., «Про судову практику у справах про злочини проти власності», згідно з якими розрізняючи крадіжку і грабіж, слід виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій. У зв`язку з цим викрадення належить кваліфікувати як крадіжку не лише тоді, коли воно здійснюється за відсутності потерпілого, але й у присутності сторонніх осіб, які не усвідомлюють факту викрадення майна і не можуть дати йому належної оцінки (психічно хворі, малолітні). Викрадення є таємним і в тому разі, коли воно відбувається у присутності потерпілої особи за умови, що винна особа не знає про це чи вважає, що робить це непомітно для неї, а також тоді, коли викрадення вчиняється у присутності особи, якій доручено майно, але вона перебуває в такому стані, що виключає можливість усвідомлювати значення того, що відбувається (сон, непритомність, стан сп`яніння).
Як було встановлено в судовому засіданні, на час заволодіння мобільним телефоном потерпіла спала. Власник помешкання ОСОБА_8 зі слів обвинуваченого теж був сильно п`яний і за його діями не спостерігав.
Відповідно до ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.
Зі змісту ч. 1 ст. 92 КПК України випливає, що обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.
Згідно з ч. 2 ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Зі змісту ч. 3 ст. 62 Конституції України випливає, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Таким чином, аналізуючи надані сторонами кримінального провадження докази в їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні не було доведено поза розумним сумнівом факту відкритого викрадення обвинуваченим майна потерпілої із застосуванням до неї насильства, що не є небезпечним для її життя та здоров`я. За таких обставин суд вважає, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, в судовому засіданні доведена не була. Однак, зі змісту ч. 3 ст. 337 КПК України випливає, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
З огляду на викладене, враховуючи ту обставину, що ОСОБА_5 в судовому засіданні не заперечував факту спричинення потерпілій легких тілесних ушкоджень, що узгоджується з висновком проведеної судово-медичної експертизи, а також факту таємного заволодіння її мобільним телефоном, зважаючи на наявність відповідної заяви потерпілої про вжиття заходів з цього приводу, суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено факт вчинення ОСОБА_5 злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, тобто умисного легкого тілесного ушкодження, а також передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, тобто таємного викрадення чужого майна (крадіжка).
При обранні виду та міри покарання суд приймає до уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання.

Обвинувачений ОСОБА_5 вчинив нетяжкий злочин та злочин середньої тяжкості, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, у вчиненому розкаявся.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого., є щире каяття.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, є вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, його негативного ставлення до вчиненого, обставин, які пом`якшують та обтяжують його покарання, суд вважає, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, а покаранням, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, буде покарання у виді громадських робіт.

Відповідно до ст. 100 КПК України викрадені у потерпілої речі, які органами досудового розслідування йому повернуто, слід залишити потерпілій.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України витрати за проведення товарознавчого дослідження підлягають покладенню на обвинуваченого.

Керуючись ст. ст. 371, 373, 374 КПК України, суд
УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 та ч. 1 ст. 185 КК України, та призначити покарання:

- за ч. 1 ст. 125 КК України у виді 100 (ста) год. громадських робіт,

- за ч. 1 ст. 185 КК України у виді 200 (двохсот) год. громадських робіт.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити ОСОБА_5 остаточне покарання у виді 200 (двохсот) год. громадських робіт.

Речові докази, що знаходяться на зберіганні у потерпілої ОСОБА_6 , залишити останній.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 307 (триста сім) грн. 45 коп. вартості проведення криміналістичного дослідження.

На вирок суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: