Ухвала

іменем україни

24 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_17
суддів:при секретарі ОСОБА_18., ОСОБА_19., ОСОБА_20.,

розглянувши у судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_5 та його захисника - адвоката ОСОБА_21 на вирок Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 09 квітня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 17 вересня 2014 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000459, за обвинуваченням

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця м. Шостки Сумської області, який мешкає у АДРЕСА_1, раніше неодноразово судимого - останнього разу вироком Харківського районного суду Харківської області від 24 січня 2008 року за ст. 391 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців, звільненого 29 квітня 2013 року після відбуття покарання,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15, п. 2 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 129, ч. 2 ст. 122, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345 КК;

за участю прокурора ОСОБА_22.,

засудженого ОСОБА_5,

захисника ОСОБА_7,

в с т а н о в и л а:

Згідно із зазначеним вироком, залишеним без зміни апеляційним судом, ОСОБА_5 засуджено: за ч. 3 ст. 15, п. 2 ч. 2 ст. 115 КК − до покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років; за ч. 1 ст. 129 КК − до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців; за ч. 2 ст. 122 КК − до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки; за ч. 2 ст. 146 КК − до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 2 ст. 342 КК − до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців та за ч. 2 ст. 345 КК − до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим ОСОБА_5 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років.

Постановлено стягнути із засудженого на користь потерпілої ОСОБА_8 у рахунок відшкодування моральної шкоди − 20 000 грн; на користь представника малолітнього потерпілого ОСОБА_9 - ОСОБА_8 у рахунок відшкодування моральної шкоди − 25 000 грн; на користь потерпілого ОСОБА_10 у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди 909,85 грн та 20 000 грн відповідно.

Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат 0у кримінальному провадженні.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_5 просить змінити судові рішення щодо нього у зв'язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Стверджує, що він не мав прямого умислу на вбивство малолітнього ОСОБА_9, а порізав ножем останнього з необережності, перебуваючи у стані сильного душевного хвилювання. Крім того, заперечує факт умисного позбавлення волі своєї дружини ОСОБА_8 та її малолітніх дітей, а також доведеність своєї винуватості в умисному заподіянні тілесних ушкоджень потерпілим ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 Просить перекваліфікувати його дії з ч. 3 ст. 15, п. 2 ч. 2 ст. 115 КК на ч. 1 ст. 129 КК, з ч. 2 ст. 122 КК − на ст. 128 КК, а кримінальне провадження в частині засудження за ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 345 КК закрити за відсутності в його діях складу цих злочинів.

У доповненні до касаційної скарги засуджений ОСОБА_5 порушує питання про застосування до нього положень Закону України «Про амністію в 2014 році» з огляду на відбутий ним строк позбавлення волі та пом'якшуючі покарання обставини. Також зазначає про фальсифікацію матеріалів кримінального провадження, тиск із боку працівників міліції та порушення його права на захист.

Адвокат ОСОБА_21 у касаційній скарзі просить: змінити судові рішення щодо ОСОБА_5, перекваліфікувати його дії з ч. 3 ст. 15, п. 2 ч. 2 ст. 115 КК на ч. 1 ст. 129 КК, з ч. 2 ст. 122 КК − на ст. 128 КК; провадження в частині обвинувачення ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 345 КК закрити; пом'якшити остаточно призначену міру покарання та зменшити розмір стягнутої на користь потерпілих моральної шкоди. Вказує на помилкове тлумачення судом норм матеріального закону, оскільки прямого умислу на вбивство ОСОБА_5 не мав, а злочин вчинив з необережності у стані сильного душевного хвилювання. Вважає недоведеною винуватість свого підзахисного у незаконному позбавленні волі ОСОБА_8 та її малолітніх дітей, а також в умисному заподіянні тілесних ушкоджень потерпілим ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 через відсутність об'єктивних доказів та причинного зв'язку між діями ОСОБА_5 і наслідками, що настали.

На касаційну скаргу засудженого надійшло заперечення від потерпілої ОСОБА_8, в якому вона стверджує про безпідставність викладених у скарзі доводів, у зв'язку з чим просить залишити її без задоволення, а судові рішення − без зміни.

Згідно з вироком суду 05 вересня 2013 року близько 07.20 год. ОСОБА_5 зайшов у будинок АДРЕСА_2 де, через ревнощі та особисту неприязнь, демонструючи кухонний ніж та сокиру, спочатку шляхом зачинення вхідних дверей незаконно позбавив волі свою дружину ОСОБА_8 та її малолітніх дітей від першого шлюбу − ОСОБА_9 та ОСОБА_14, а потім, приставляючи ножа до грудей ОСОБА_8, став погрожувати їм убивством, внаслідок чого потерпілі цю погрозу сприймали, реальну.

Після того, як ОСОБА_8 вдалося вийти з будинку, ОСОБА_5, передавши ОСОБА_14 крізь вікно ОСОБА_15, продовжував силоміць утримувати малолітнього ОСОБА_9, при цьому погрожував йому вбивством, приставивши до шиї лезо кухонного ножа.

Крім того, з метою залякування ОСОБА_10, який вбіг до дитячої кімнати, ОСОБА_5 двічі ударив його ножем по руках, заподіявши тілесних ушкоджень середньої тяжкості, які спричинили тривалий розлад здоров'я.

Продовжуючи силоміць утримувати малолітнього ОСОБА_9, ОСОБА_5 побачив працівників міліції − співробітників Ярмолинецького РВ УМВС України в Хмельницькій області ОСОБА_11 та ОСОБА_12, які намагалися припинити його протиправні дії. Тоді з метою помсти ОСОБА_8 він вирішив убити її сина. Для цього ОСОБА_5 умисно здійснив круговий рух кухонним ножем по шиї ОСОБА_9, порізавши її. Проте задуманого довести до кінця він не зміг, оскільки був затриманий працівниками міліції. Внаслідок цього потерпілому ОСОБА_9, було заподіяно легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров'я.

Крім того, ОСОБА_5 чинив опір працівникам правоохоронного органу - ОСОБА_11 та ОСОБА_12, які виконували свої службові обов'язки. При цьому він не тільки активно фізично протидіяв їм, але й умисно завдав порізів кухонним ножем по руках, заподіявши кожному легкіх тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров'я.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечив проти задоволення касаційних скарг, пояснення засудженого ОСОБА_5 та адвоката ОСОБА_7 на підтримку касаційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених зазначеним Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як свідчать дані журналу судового засідання, носіїв технічних засобів фіксування кримінального провадження в суді, а також зміст вироку, при розгляді справи за обвинуваченням ОСОБА_5 суд дослідив усі обставини, які могли мати значення для прийняття рішення у справі, повно й усебічно перевірив зібрані докази і дав їм у сукупності належну оцінку відповідно до вимог ст. 94 КПК, на що вказує наведений у вироку розгорнутий аналіз доказів, з яким погоджується і колегія суддів.

Тому висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні замаху на умисне вбивство малолітнього, незаконного позбавлення волі потерпілих, у заподіянні умисного тілесного ушкодження середньої тяжкості та у скоєнні насильства щодо працівників правоохоронного органу за обставин, установлених судом, є правильними.

Суди першої та апеляційної інстанцій ретельно перевірили доводи засудженого ОСОБА_5 про те, що у нього не було умислу на вбивство малолітнього ОСОБА_9, які є аналогічними наведеним у касаційних скаргах. Викладені в судових рішеннях мотиви про визнання цих доводів безпідставними колегія суддів вважає обґрунтованими, оскільки вони підтверджуються показаннями потерпілих ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12, котрі були очевидцями події злочину і послідовно стверджували, що коли увірвались у будинок, то побачили там ОСОБА_5, який однією рукою тримав малолітнього ОСОБА_9 за підборіддя, а в іншій руці біля горла потерпілого тримав ніж і погрожував зарізати останнього. У відповідь на їх вимогу відпустити ОСОБА_9 ОСОБА_5 зробив рух ножем по шиї дитини і на цьому місці з'явилася кров. Такі показання потерпілих є незмінними, послідовними та логічними. До того ж вони об'єктивно узгоджуються не тільки між собою, а й з іншими доказами у кримінальному провадженні, зокрема висновком судово-медичного експерта, протоколом слідчого експерименту та показаннями експерта ОСОБА_16 Згідно з цими доказами, механізм та характер завдання тілесного ушкодження, а також його локалізація на ділянці шиї потерпілого ОСОБА_9, тобто у місцізнаходженні життєво важливих органів людини (сонної артерії, яремних вен, які знаходяться на шиї дитини у глибину на відстані 0,7−0,8 см, а також стравоходу та гортані), виключає можливість їх мимовільного (випадкового) утворення, а рубець довжиною - 14 см свідчить про цілеспрямованість руху при заподіянні порізу. Пошкодження вказаних життєво важливих органів призводить до великої крововтрати та, як правило, до смерті.

Показання потерпілих ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, допитаних у справі свідків, характер заподіяного малолітньому ОСОБА_9 тілесного ушкодження, його локалізація, знаряддя злочину, сама агресивна поведінка озброєного ножем та сокирою ОСОБА_5, який і раніше неодноразово погрожував ОСОБА_8 та її дітям убивством, а також факт припинення цих дій тільки внаслідок втручання працівників міліції та ОСОБА_10, суд обґрунтовано визнав як докази, що свідчать про прямий умисел на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_9 Однак з причин, що не залежали від волі ОСОБА_5, останній не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, оскільки був затриманий.

У зв'язку з наведеним твердження засудженого ОСОБА_5 про відсутність у нього наміру на вбивство малолітнього ОСОБА_9 суд правильно визнав нічим іншим, як захисною позицією та спробою ухилитися від відповідальності чи зменшити обсяг обвинувачення.

Доводи захисника ОСОБА_21 та засудженого ОСОБА_5 про те, що останній під час подій був у стані сильного душевного хвилювання, на думку колегії суддів, є безпідставними.

Виходячи із системного тлумачення положень ст. 116 КК стан сильного душевного хвилювання (фізіологічного афекту) характеризується раптовістю виникнення, неочікуваністю, миттєвістю, бурхливістю як реакція на протизаконне посягання на життя, систематичне знущання або тяжку образу з боку потерпілого. Наявність такого стану встановлюється за допомогою судово-психіатричної експертизи.

Як убачається з матеріалів провадження, у висновку амбулаторної судово-психіатричної експертизи не було встановлено, що ОСОБА_5 страждає або страждав у період вчинення інкримінованого діяння на будь-яке психічне захворювання, тобто він міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Крім того, під час вчинення інкримінованого злочину він не перебував у стані тимчасового розладу душевної діяльності чи у стані якогось із психічних розладів, а також не знаходився у стані фізіологічного афекту або психологічного стресу.

За таких обставин колегія суддів вважає доводи, наведені в касаційних скаргах, з цього приводу безпідставними.

Непереконливими є доводи скарг про відсутність наміру у ОСОБА_5 позбавляти волі ОСОБА_8 та її дітей, оскільки з огляду на значну фізичну перевагу засудженого, який озброївшись ножем та сокирою, погрожуючи потерпілим вбивством, проти волі останніх утримував їх у замкненому просторі будинку, всіляко позбавляючи можливості залишити його, і тільки завдяки втручанню працівників міліції вказані особи були звільнені.

Про наявність умислу на заподіяння ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 тілесних ушкоджень свідчать самі об'єктивні дії засудженого, котрий усупереч законним вимогам працівників міліції чинив їм опір, у ході якого активно боровся, погрожував ножем і заподіював ним хаотичних ударів, у наслідок чого потерпілі отримали поранення.

Отже, правильно проаналізувавши зібрані у кримінальному провадженні докази в їх сукупності, в тому числі й ті, на які посилаються у касаційних скаргах заявники, та надавши їм належну оцінку, суд дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, за які його засуджено.

Виходячи з фактичних обставин справи дії ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 15, п. 2 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 129, ч. 2 ст. 122, ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345 КК місцевий суд кваліфікував правильно.

Жодних даних про упередженість органів досудового слідства чи суду та істотних порушень норм кримінального процесуального закону, які потягли би за собою скасування чи зміну постановлених судових рішень, колегією суддів не встановлено.

Що стосується розміру суми стягнутої у рахунок відшкодування моральної шкоди на користь потерпілих, то суд першої інстанції правильно виходив із засад розумності, виваженості та справедливості. При цьому він урахував конкретні обставини й наслідки вчинених засудженим злочинів, негативний вплив їх на фізичне здоров'я та емоційно-вольову сферу потерпілих, і дійшов обґрунтованого висновку про стягнення на користь потерпілих зазначених у вироку сум.

Апеляційний розгляд справи проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Всі наведені в апеляції засудженого доводи, аналогічні за своїм змістом доводам, викладеним у касаційних скаргах, належним чином було перевірено і визнано безпідставними. Свій висновок апеляційний суд переконливо мотивував у своєму рішенні, і вважати його необґрунтованим чи сумнівним немає підстав.

Покарання ОСОБА_5 призначено відповідно до вимог ст. 65 КК, воно є справедливим та достатнім для виправлення засудженого й попередження скоєння ним нових злочинів.

Заява ОСОБА_5 про звільнення його від покарання на підставі Закону України «Про амністію в 2014 році» задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до п. «є» ст. 8 цього Закону амністія не застосовується до осіб, яких засуджено за незаконне позбавлення волі або викрадення людини (частини 2, 3 ст. 146 КК у редакції 2001 року та ч. 2 ст. 123 КК 1960 року).

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень кримінального процесуального закону не допущено, то касаційні скарги засудженого ОСОБА_5 та його захисника - адвоката ОСОБА_21 задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 09 квітня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 17 вересня 2014 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_5 та адвоката ОСОБА_21 - без задоволення.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_17 ОСОБА_18 ОСОБА_19