Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого - судді Шибко Л.В.,
суддів Міщенка С.М., Солодкова
А.А., секретаря судового засідання
Зінорук В.В.,розглянула в
судовому засіданні в м. Києві 30 вересня
2014 року касаційну скаргу захисника
засудженої ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 у
кримінальному провадженні внесеного
до Єдиного реєстру досудових
розслідувань за № 0000203 на вирок
Києво - Святошинського районного суду
Київської області від 6 вересня 2013 року
та ухвалу Апеляційного суду Київської
області від 12 листопада 2013 року.

Вироком Києво - Святошинського
районного суду Київської області від 6
вересня 2013 року

ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженку м. Києва, зареєстровану та
проживаючу в АДРЕСА_1, раніше не судиму,

засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України до
покарання у виді штрафу в сумі 3400
гривень з позбавленням права керувати
транспортними засобами на строк 2 роки.

Постановлено стягнути
з ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_7
137494,06 гривень на відшкодування
матеріальної шкоди та 30000 на
відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Апеляційного суду Київської
області від 12 листопада 2013 року вирок
місцевого суду залишено без зміни.

Кримінальне провадження розглянуто за
участю:

прокурора
Саленка І.Д.,

засудженої
ОСОБА_5,

захисника
ОСОБА_6,

потерпілої
ОСОБА_7,

представника потерпілої
ОСОБА_8,

У касаційній скарзі, як слідує з її
змісту, захисник порушує питання про
скасування судових рішень та
призначення нового розгляду у суді
першої інстанції. При цьому
посилається на те, що допущені судом
першої інстанції, а в подальшому й
апеляційним судом, однобічність та
неповнота судового розгляду, істотні
порушення кримінального
процесуального закону призвели до
невідповідності висновків суду,
викладених у вироку, фактичним
обставинам справи та неправильного
застосування судом кримінального
закону. Крім того, вказує на
неправильне вирішення судами
цивільного позову, а також зазначає, що
докази, якими обґрунтовується винність
засудженої, отримані із порушеннями
норм КПК України. Вважає, що вирок суду
не відповідає вимогам ч. 3 ст. 374 КПК
України, а ухвала апеляційного суду не
відповідає вимогам ст. 419 КПК України,
оскільки апеляційний суд не виправив
допущені судом першої інстанції
порушення.

У запереченнях на касаційну скаргу
потерпіла ОСОБА_7 просить відмовити
захиснику у задоволенні касаційної
скарги та залишити судові рішення без
зміни.

За вироком суду, ОСОБА_5 визнана
винуватою у тому, що вона 22 червня 2012
року, приблизно о 15 години 40 хв., керуючи
автомобілем «Wolkswagen» д.н.з. НОМЕР_1,
рухаючись в правій смузі руху
автомобільної дороги «Київ-Одесса», зі
сторони м. Одеса в напрямку м. Києва,
порушила вимоги п. 1.5; п. 2.3 п. «б»; п. 10.1 та
п. 10.4 ПДР України, виконуючи маневр
перестроювання з правої смуги для руху
в ліву проявила неуважність та
безпечність, в результаті чого скоїла
зіткнення з автомобілем марки «Suzuki»,
д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням потерпілої
ОСОБА_7, що рухався в попутному
напрямку, в результаті чого остання
отримала тілесні ушкодження
середнього ступеня тяжкості.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
захисника засудженої - адвоката ОСОБА_6,
засуджену ОСОБА_5, які частково
підтримали касаційну скаргу та просили
скасувати судові рішення в частині
вирішення цивільного позову,
представника потерпілої - адвоката
ОСОБА_8, потерпілу
ОСОБА_7, які заперечували проти
задоволення касаційних вимог
захисника засудженої, думку прокурора,
який вважав, що скарга не підлягає
задоволенню, перевіривши матеріали
кримінального провадження, та
обговоривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів вважає, що скарга
захисника задоволенню не підлягає з
таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин і не має права
досліджувати докази, встановлювати та
визнавати доведеними обставини, що не
були встановлені в оскарженому
судовому рішенні, вирішувати питання
про достовірність того чи іншого
доказу.

Як встановлено ч. 1, 2 ст. 438 КПК України
підставами для скасування або зміни
судових рішень при розгляді справи в
суді касаційної інстанції є лише:
істотне порушення вимог кримінального
процесуального закону; неправильне
застосування закону України про
кримінальну відповідальність;
невідповідність призначеного
покарання тяжкості кримінального
правопорушення та особі засудженого.
При вирішенні питання про наявність
зазначених у частині першій цієї
статті підстав суд касаційної
інстанції має керуватися статтями 412-414
цього Кодексу.

Перевіркою матеріалів справи
встановлено, що висновки суду про
винність засудженої у вчиненні
злочину, за обставин встановлених
судом і викладених у вироку,
ґрунтуються на зібраних органами
досудового слідства та досліджених у
судовому засіданні доказах, які
отримали належну оцінку. Вирок суду
відповідає вимогам ст. 374 КПК України, є
законним та вмотивованим.

Дії засудженої за ч. 1 ст. 286 КК України
кваліфіковано судом правильно.

Відповідно до ч. 3 ст. 374 КПК України, у
мотивувальній частині вироку,
зазначаються: формулювання
обвинувачення, визнаного судом
доведеним, із зазначенням місця, часу,
способу вчинення та наслідків
кримінального правопорушення, форми
вини і мотивів кримінального
правопорушення; статті (частини статті)
закону України про кримінальну
відповідальність, що передбачає
відповідальність за кримінальне
правопорушення, винним у вчиненні
якого визнається обвинувачений; докази
на підтвердження встановлених судом
обставин, а також мотиви неврахування
окремих доказів; мотиви зміни
обвинувачення, підстави визнання
частини обвинувачення
необґрунтованою, якщо судом приймалися
такі рішення; обставини, які
пом'якшують або обтяжують покарання;
мотиви призначення покарання,
звільнення від відбування покарання,
застосування примусових заходів
медичного характеру при встановлені
стану обмеженої осудності
обвинуваченого, застосування
примусового лікування відповідно до
статті 96 Кримінального кодексу
України, мотиви призначення
громадського вихователя
неповнолітньому; підстави для
задоволення цивільного позову або
відмови у ньому, залишення його без
розгляду; мотиви ухвалення інших
рішень щодо питань, які вирішуються
судом при ухваленні вироку, та
положення закону, якими керувався суд.

Зі змісту вироку вбачається, що суд,
відповідно до вимог названої норми
закону, у мотивувальній частині вироку
виклав формулювання обвинувачення,
визнаного доведеним, з достатньою
конкретизацією встановив та зазначив
місце, час, спосіб вчинення злочину,
його наслідки, у тому числі конкретні
тілесні ушкодження заподіяні
потерпілій та до якої категорії
тяжкості вони відносяться, зазначив
дії і роль засудженої, тому доводи
касаційної скарги в цій частині є
неспроможними.

Одночасно не заслуговують на увагу
доводи захисника про те, що докази,
якими обґрунтовується вина засудженої
отримані із порушеннями норм КПК
України.

Як убачається, місцевим судом
об'єктивно, повно і всебічно
встановлено обставини кримінального
провадження. Вина ОСОБА_5
підтверджується сукупністю зібраних
по провадженню доказів, безпосередньо
досліджених в судовому засіданні.
Оцінка доказів судом проведена згідно
з вимогами процесуального
законодавства, з наведенням у вироку
відповідних висновків щодо належності,
допустимості, достовірності, доказів
та їх достатності для постановлення
вироку.

У вироку суду у повній відповідності до
вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено
докази, на яких ґрунтується висновок
суду про доведеність вини ОСОБА_5, які
досліджені та оцінені із дотриманням
положень ст. 94 КПК України. В основу
обвинувального вироку покладені
виключно ті докази, які не викликають
сумнівів у своїй законності.

Що стосується доводів захисника про
неможливість покладення в основу
обвинувачення звіту з
автотоварознавчої експертизи з
визначення вартості матеріальних
збитків, то такі не ґрунтується на
матеріалах провадження.

Так, відповідно до ст. 84 КПК України
доказами в кримінальному провадженні є
фактичні дані, отримані у
передбаченому цим Кодексом порядку, на
підставі яких слідчий, прокурор,
слідчий суддя і суд встановлюють
наявність чи відсутність фактів та
обставин, що мають значення для
кримінального провадження та
підлягають доказуванню.
Процесуальними джерелами доказів є
показання, речові докази, документи,
висновки експертів.

Згідно з ст. 26 КПК України сторони
кримінального провадження є вільними у
використанні своїх прав у межах та у
спосіб, передбачених цим Кодексом.

Ст. 93 КПК України встановлює, що
збирання доказів здійснюється
сторонами кримінального провадження,
потерпілим у порядку, передбаченому
цим Кодексом. Сторона захисту,
потерпілий здійснює збирання доказів
шляхом витребування та отримання від
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, підприємств,
установ, організацій, службових та
фізичних осіб речей, копій документів,
відомостей, висновків експертів,
висновків ревізій, актів перевірок;
ініціювання проведення слідчих
(розшукових) дій, негласних слідчих
(розшукових) дій та інших процесуальних
дій, а також шляхом здійснення інших
дій, які здатні забезпечити подання
суду належних і допустимих доказів.
Ініціювання стороною захисту,
потерпілим проведення слідчих
(розшукових) дій здійснюється шляхом
подання слідчому, прокурору
відповідних клопотань, які
розглядаються в порядку, передбаченому
статтею 220 цього Кодексу.

Також, як встановлюють положення
вимоги ст. 101 КПК України, кожна сторона
кримінального провадження має право
надати суду висновок експерта, який
ґрунтується на його наукових,
технічних або інших спеціальних
знаннях.

Таким чином, враховуючи що обов'язок
збирання доказів покладається на
сторони кримінального провадження, а
суд позбавлений за власної ініціативи
збирати будь-які докази, а також те, що
засудженою та її захисником на стадії
досудового розслідування, а також під
час розгляду провадження у суді своїх
висновків на спростування звіту,
наданого як доказ прокурором, не
долучено, то доводи захисника є
неспроможними.

Крім того, аналогічні за змістом доводи
касаційної скарги захисника щодо
невідповідності вироку суду вимогам ч.
3 ст. 374 КПК України були предметом
перевірки суду апеляційної інстанції,
який з наведенням мотивів
спростування, визнав їх неспроможними.

Ухвала апеляційної інстанції
відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Так, суд апеляційної інстанції,
розглядаючи кримінальне провадження
щодо ОСОБА_5, належним чином
проаналізував усі доводи поданої на
вирок місцевого суду апеляції
захисника, на кожний з доводів, що в ній
містяться, дав вичерпну відповідь і
обґрунтовано залишив подану апеляцію
без задоволення.

Доводи касаційної скарги та матеріали
кримінального провадження не містять
вказівки на порушення судом першої або
апеляційної інстанцій при розгляді
провадження норм кримінального
процесуального закону, які ставили би
під сумнів обґрунтованість прийнятого
рішення по справі.

На думку колегії суддів, цивільний
позов по справі вирішено правильно, а
тому підстав для скасування або зміни
постановлених судових рішень у цій
частині не вбачається.

Покарання засудженій призначено
відповідно до вимог закону, за своїм
видом та розміром є необхідним та
достатнім для виправлення ОСОБА_5 і
попередження нових злочинів, та
відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Керуючись ст.ст. 433, 434, 436 КПК України,
колегія суддів

ухвалила:

Вирок Києво - Святошинського районного
суду Київської області від 6 вересня 2013
року та ухвалу Апеляційного суду
Київської області від 12 листопада 2013
року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а
касаційну скаргу захисника без
задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та оскарженню не
підлягає.

Судді:

Шибко Л.В. Міщенко С.М.
Солодков А.А.