АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп/796/374/2015 Головуючий у суді 1 інст.: ОСОБА_1
Категорія: ч. 1 ст. 358, ч. 1 ст. 222 КК Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:
головуючого - судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
з участю прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою заступника прокурора м. Києва ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року, яким затверджено угоду про визнання винуватості, укладену 29 жовтня 2014 року та визнано винним:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Коростень Житомирської обл., громадянина України, з середньою освітою, одруженого, який має на утриманні малолітню дитину, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 358, ч. 1 ст. 222 КК України та призначено йому покарання: за ч. 1 ст. 358 КК України у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 гривень; за ч. 1 ст. 222 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 гривень без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом повного складання призначених покарань, ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді штрафу в розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5100 гривень без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю.
Цим же вироком вирішено питання судових витрат та речових доказів.
В С Т А Н О В И Л А :
Того ж дня, ОСОБА_7 , перебуваючи в приміщенні фотоательє, в роздрукованому ним бланку довідки із завідомо неправдивими даними про працевлаштування в ТОВ «ДІЄСА» та отримання ним заробітної плати, поставив у довідці свій підпис в графі «Головний бухгалтер», а також вигаданий підпис в графі «Директор департаменту управління персоналом».
В той же день, ОСОБА_7 , перебуваючи в магазині «Ельдорадо» за адресою: м. Київ, пр-т Московський, 23-В, з метою реалізації умислу, спрямованого на підроблення офіційного документа, підійшов до інформаційного столу, де знаходилась печатка ТОВ «ДІЄСА» з відтиском «Магазин 034, м. Київ, та скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, поставив відтиск вказаної печатки на виготовленій та роздрукованій ним довідці, яка містила завідомо неправдиві відомості про те, що ОСОБА_7 працює на посаді техніка налагоджувань та випробувань ТОВ «ДІЄСА», а також про розмір отриманої ним заробітної плати. Таким чином, ОСОБА_7 підробив офіційний документ довідку за місцем роботи, яка видається підприємством, з метою використання її в подальшому при укладенні кредитного договору в установі банку.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та юридичну кваліфікацію його дій, просить вирок суду скасувати у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону та направити кримінальне провадження до органу досудового розслідування для завершення досудового розслідування в загальному порядку. В обґрунтування поданої апеляційної скарги прокурор стверджує, що у кримінальному провадженні незаконно затверджено угоду про визнання винуватості, оскільки в ньому бере учать потерпілий, а відповідно до вимог ст. 469 КПК України укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні, в якому бере участь потерпілий, не допускається.
Розглянувши кримінальне провадження в межах поданої апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення прокурора, який підтримав апеляцію заступника прокурора міста Києва та просив її задовольнити, пояснення обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити вирок суду без змін, провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, за які він засуджений за обставин, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, юридична кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 358, ч. 1 ст. 222 КК України учасниками кримінального провадження не оспорюється, а тому, відповідно до положень ст. 404 КПК України, зазначені обставини не є предметом апеляційного розгляду.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, 29 жовтня 2014 року між старшим прокурором прокуратури Шевченківського району м. Києва ОСОБА_9 та підозрюваним ОСОБА_7 укладено угоду про визнання винуватості у вчиненні ОСОБА_7 злочинів, передбачених ч. 1 ст. 358, ч. 1 ст. 222 КК України.
Вироком суду першої інстанції за наявності для цього правових підстав, передбачених Главою 35 КПК України, зазначу угоду затверджено та призначено узгоджену сторонами міру покарання.

Вирок суду постановлено на законних підставах і доводи апеляційної скарги прокурора з цього приводу не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Дійсно, відповідно до вимог ст. 469 КПК України укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні, в якому бере участь потерпілий, не допускається.

В апеляційній скарзі прокурор посилається на те, що у даному кримінальному провадженні бере участь потерпілий - юридична особа «АТ «Імекс Банк». Вважає, що відповідного процесуального статусу банк набув з моменту подання його працівником заяви про вчинення злочину.

Разом з тим, такі висновки прокурора є помилковими, оскільки не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до вимог ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути юридична особа, якій злочином завдано майнової шкоди.

Оскільки надання юридичній особі статусу потерпілого автоматично надає їй право вимагати від обвинуваченого відшкодування шкоди, тому така шкода має бути наявною, дійсною і реальною на момент розгляду справи. Тобто матеріали справи повинні містити дані про фактичні обставини, які свідчать про заподіяння юридичній особі шкоди діянням, з приводу якого проводилося досудового розслідування.

Поняття «потерпілий», яке вживає КПК України є аналогічним поняттю «жертва», яким оперують міжнародні договори, відповідно до яких, підставою для визнання потерпілим називають необхідність реального заподіяння шкоди.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, зокрема положення КПК України, у випадку, коли юридичній особі не заподіяна шкода, а створена лише загроза, підстави для визнання її потерпілим не виникають.

При цьому, згідно пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, він вчинив дії щодо підробки офіційного документу, за допомогою якою уклав кредитний договір з АТ «Імекс Банк» на суму 52 000 гривень.

Проте, внаслідок вчинення таких дій, майнової шкоди банку завдано не було, оскільки відповідних грошових коштів обвинувачений не отримав.

З урахуванням викладеного, АТ «Імекс Банк» в розумінні ст. 55 КПК України не є потерпілим у цьому кримінальному провадженні.

Крім того, слід зазначити, що згідно ст. 55 КПК України, потерпілим є особа, яка подала заяву про вчинення щодо неї злочину або заяву про залучення її до провадження як потерпілого, в зв`язку з завданням злочином шкоди.

Розглядаючи питання про те, в яких випадках юридична особа вважатиметься заявником, необхідно вказати, що правоздатність юридичної особи реалізується через її органи, через осіб, які відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступають від її імені, або на підставі інституту представництва.

Згідно матеріалів кримінального провадження, заяву про вчинення злочину подано працівником АТ «Імекс-Банк» ОСОБА_10 .

Разом з тим, в матеріалах кримінального провадження відсутні дані про те, що ОСОБА_10 є особою, яка наділена повноваженнями виражати волю юридичної особи та вчиняти від її імені дії, які тягнуть для юридичної особи конкретні правові наслідки. Відповідно не має даних і про межі повноважень ОСОБА_10 щодо вчинення будь-яких дій в інтересах і від імені АТ «Імекс-Банк».

Сам по собі факт перебування ОСОБА_10 у трудових відносинах з АТ «Імекс-Банк» не свідчить про те, що будь-які його дії є вираженням волі юридичної особи, в тому числі не може вважатися такою і заява про відомий йому злочин.

Таким чином, матеріали кримінального провадження не дають змоги стверджувати про те, що АТ «Імекс-Банк» є заявником у цьому кримінальному провадженні.

Що стосується іншої правової підстави, передбаченої ст. 55 КПК України, для набуття статусу потерпілого у кримінальному провадженні, то з матеріалів кримінального провадження слідує, що заява про залучення АТ «Імекс-Банк» до провадження як потерпілого, в зв`язку з завданням злочином шкоди, також не подавалася.

Таким чином, АТ «Імекс-Банк» у передбаченому КПК України порядку, процесуального статусу потерпілого не отримувало.

На підставі викладено, колегії суддів вважає, що вирок, яким затверджено угоду про визнання винуватості у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_7 , є законним, а тому його необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора, з викладених у ній доводів - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 418, 419, 376 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4