Справа № Провадження №11-387/12 11/1090/1943/12 Головуючий у І інстанціїКерекеза
Категорія62Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
УХВАЛА

Іменем України

04 квітня 2012 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - МИКОЛЮКА О.В.

суддів: ДИМАРЕЦЬКОГО В.М. та КАПІЧОН О.М.

за участю прокурора ТАРАСЮК Т.В., потерпілого ОСОБА_2, виправданого ОСОБА_3, захисника - адвоката ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальну справу за апеляціями прокурора РУСЕЦЬКОГО О.В., потерпілого ОСОБА_2 на вирок Переяслав - Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 10 січня 2012 року, яким

ОСОБА_3, 26.11.1980 р. н.,

уродженця ІНФОРМАЦІЯ_1

Амурської області Росія, раніше не судимого,

одруженого, маючого на утриманні двох малолітніх

дітей, проживаючого в ІНФОРМАЦІЯ_2

Яготинського району Київської області,

обвинуваченого у перевищенні влади, тобто умисному вчиненні службовою особою дій, які явно виходять за межі наданих їй прав та повноважень і заподіяли істотну шкоду охоронюваним законом правам та інтересам гр. ОСОБА_2, як окремого громадянина та супроводжувалися насильством, а також службовому підробленні, що виразилось у внесенні службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей і складанні та видачі завідомо неправдивих документів, судом першої інстанції в предявленому обвинуваченні:

- за ч. 2 ст. 365 КК України визнано невинним та виправдано за недоведеністю його участі у вчинені злочину;

- за ч. 1 ст. 366 КК України визнано невинним та виправдано за відсутністю в його діях складу злочину.

Як зазначено у вироку суду, останній проаналізувавши докази в їх сукупності, якими орган досудового слідства обгрунтовував обвинуачення ОСОБА_3 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, а саме: покази потерпілого ОСОБА_5, свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6П, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ПЛЯХИ Т.К., ОСОБА_15, протокол очної ставки між потерпілим ОСОБА_2 і обвинуваченим ОСОБА_3, висновок судово-медичної експертизи, прийшов до висновку, що основним, єдиним та прямим доказом винуватості ОСОБА_3 є показання самого потерпілого ОСОБА_2 і та обставина, що кров у потерпілого зявилася після того, як він поспілкувався із ОСОБА_3 При цьому суд у вироку вказує, що показання свідків ОСОБА_5, ОСОБА_12, ОСОБА_10, ОСОБА_13 базуються на поясненнях самого потерпілого ОСОБА_2 та їх припущеннях, оскільки вони не були очевидцями події. В судовому засіданні потерпілий ОСОБА_2 відмовився від дачі показань. Разом з тим останній повністю підтримав показання, які він надавав в ході судового слідства під головуванням судді РЕВИ О.І. 26.10.2006 року.

В той же час суд у вироку зазначає, що показання ОСОБА_2 повністю спростовуються показаннями підсудного ОСОБА_3, який як на досудовому слідстві, так і під час судового розгляду справи показував, що не наносив ніяких ударів ОСОБА_2 та показаннями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7І, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_5, ОСОБА_14, ПЛЯХИ Т.К., ОСОБА_15, а також показаннями судово-медичного експерта ОСОБА_16 Зокрема, показаннями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 підтверджується факт конфлікту, який виник, ще до приїзду на ферму ОСОБА_3, між потерпілим ОСОБА_2, який знаходився у нетверезому стані та сторожами. Під час цього конфлікту, як слідує з показів свідків ОСОБА_9, ОСОБА_8, останній під час конфлікту з ОСОБА_2 з метою захисту та припинення конфлікту декілька раз вдарив останього кулаком в обличчя. Проаналізувавши, як вказано у вироку суду, зазначені показання свідків, суд прийшов до висновку, що поява крові у потерпілого ОСОБА_2 після того, як він поспілкувався з ОСОБА_3 не може бути беззаперечним доказом вини ОСОБА_3 в нанесенні потерпілому тілесних ушкоджень, оскільки, беручи до уваги показання експерта ОСОБА_16 при такому переломі кров може зявитися через певний проміжок часу, а враховуючи те, що потерпілий перебував в стані алкогольного спяніння, він міг значний час після перелому не відчувати болі. Крім того, як вбачається з вироку, суд прийшов до висновку, що потерпілий ОСОБА_2 є особою, яка зацікавлена в обвинуваченні ОСОБА_3, як ініціатор порушення даної справи, беручи до уваги наявність у потерпілого підстав для оговору ОСОБА_3, оскільки між ними раніше були конфліктні ситуації, останній приймав участь в розкритті злочину, який вчинив та за який був засуджений до позбавлення волі брат потерпілого. Беручи до уваги наявність у потерпілого підстав для оговора ОСОБА_3, а також те, що будь-яких інших беззаперечних доказів вчинення ОСОБА_3 злочину, передбаченого ст. 365, ч. 2 КК України не здобуто, суд зробив висновок, що показання ОСОБА_2 можуть бути лише припущенням. Проаналізуавши зібрані по справі та досліджені в судовому засіданні докази, керуючись вимогами ст. 62 Конституції України про те, що ніхто не зобовязаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, обвинувачення не може грунтуватися на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, як вказано у вироку, суд прийшов до висновку, що їх (докази) не можна визнати достатніми для того, щоб зробити беззаперечний висновок про те, що ОСОБА_3 скоїв інкримінований йому злочин, передбачений ч. 2 ст. 365 КК України. А тому суд першої інстанції, приймаючи до уваги вищенаведені вимоги Конституції України, Постанови ПВС України від 29.06.1990 року № 5 ,,Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку, проаналізувавши докази, прийшов до висновку, що як досудовим, так і судовим слідством встановлено факт суспільно-небезпечного діяння, а саме: потерпілому ОСОБА_2 заподіяно тілесні ушкодження середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоровя, однак оскільки досліджені судом докази беззаперечно не підтверджують вчинення його підсудним ОСОБА_3, то суд прийшов до висновку про необхідність виправдання останього за ч. 2 ст. 365 КК України за недоведеністю його участі у вчиненні злочину.

Аналізуючи предявлене ОСОБА_17 органом досудового слідства обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, суд першої інстанції прийшов до висновку, що це обвинуваченя в даному випадку є похідним від обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України. Вказане обвинувачення органом досудового слідства обгрунтувано вищенаведеними доказами, а також постановою про відмову в порушенні кримінальної справи від 17.03.2006 року. Оцінивши, як зазначено у вироку, всі докази в їх сукупності, враховуючи, що обвинувачення ОСОБА_17 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, в даному випадку є похідним від обвинувачення щодо нього у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, яке визнане судом не доведеним, суд прийшов до висновку, що беззаперечних доказів наявності в діях ОСОБА_3 обєктивної та субєктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України немає, а тому відсутній і сам склад даного злочину.

В апеляції та доповненнях до неї прокурор просить вирок суду скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд. В обгрунтування апеляції посилається на таке. Вирок суду є незаконним та необгрунтованим, оскільки висновки суду, викладені у вироку не відповідають фактичним обставинам справи. Суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки та при наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у вироку не зазначив, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші, що суттєво вплинули на вирішення питання про невинуватість виправданого. Крім того, суд першої інстанції, аналізуючи докази у справі в їх сукупності, прийшов до висновку, що основним, прямим доказом винуватості ОСОБА_3 є показання потерпілого ОСОБА_2 і та обставина, що кров у потерпілого зявилася після того, як він поспілкувався із ОСОБА_3 Водночас визнаючи вказані фактичні дані у справі доказами винуватості ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованих злочинів, суд першої інстанції вказав, що показання потерпілого ОСОБА_2 повністю спростовуються показаннями підсудного ОСОБА_3 Таким чином, суд у вироку допустив суперечливі формулювання, які ставлять під сумнів обґрунтованість прийнятого судом рішення, що суперечить вимогам ч. 7 ст. 334 КПК України.

Потерпілий ОСОБА_2 в апеляції вважає вирок суду незаконним і несправедливим, а тому просить його скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до Яготинського районного суду Київської області. При цьому апелянт зазначає, що вина ОСОБА_3 повністю доведена, але суд з незрозумілих йому (потерпілому) причин використав докази вини ОСОБА_3, як докази його невинуватості. Апелянт стверджує, що не оговорює ОСОБА_3, і він не має відношення до притягнення до кримінальної відповідальності його брата за вчинення вбивства, оскільки ОСОБА_3 той злочин не розслідував і з цього приводу йому немає чого мститися. Такі висновки суду нічим не підтверджені.

Заслухавши доповідача, виступи: прокурора та потерпілого на підтримку поданих ними апеляцій, виправданого та його захисника, які заперечували проти апеляцій, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляцій, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно ст. 323 КПК України вирок суду повинен бути законним та обґрунтованим. Крім того, вирок суду має бути постановлений на матеріалах, які повно, обєктивно та всебічно досліджені судом, а висновки суду про подію злочину, винуватість чи не винуватість особи та інші питання, які вирішуються судом при постановленні вироку, з достовірністю випливати з матеріалів справи. Ці висновки суду мають бути належно мотивовані у вироку, і суд повинен зазначити, чому одні докази визнав достовірними і поклав їх в основу вироку, а інші визнав недостовірними і відхилив.

В той же час, як встановлено під час апеляційного розгляду справи, судом першої інстанції вищевказані вимоги закону в повній мірі під час судового розгляду справи не виконані. Суд неповно перевірив докази у справі, не усунув суперечності в доказах та навів у вироку взаємовиключаючі висновки щодо ОСОБА_3

Так, суд першої інстанції аналізуючи докази у справі в їх сукупності прийшов до висновку, що основним, прямим доказом винуватості ОСОБА_3 є показання самого потерпілого ОСОБА_2 і та обставина, що кров у потерпілого зявилася після того, як він поспілкувався із ОСОБА_3 (Т-4, а.с. 290). Водночас визнаючи вказані фактичні дані у справі доказами винуватості ОСОБА_3 у вчиненні злочинних дій, суд першої інстанції вказав, що показання потерпілого ОСОБА_2 повністю спростовуються показаннями підсудного ОСОБА_3 (Т-4, а.с. 291). Таким чином, суд допустив включення у вирок взаємовиключаючих формулювань, які ставлять під сумнів невинність виправданого, що суперечить вимогам ч. 7 ст. 334 КПК України.

В той же час, визнавши покази потерпілого ОСОБА_2 доказом винуватості ОСОБА_3, суд навів у вироку лише його покази, які були отримані на досудовому слідстві, перерахувавши їх в числі доказів обвинувачення. Водночас покази потерпілого ОСОБА_2, які ним дані в ході судового слідства у справі 26.10.06 року (Т-1, а.с. 221-224) та прослухані за допомогою технічних засобів під час судового розгляду 18 листопада 2011 року (Т-4, а.с. 274), не наведені у вироку суду та залишились без належного дослідження, аналізу та оцінки в сукупності з іншими доказами по справі.

Також слід визнати хибним та передчасним твердження суду першої інстанції, про те, що єдиним доказом по справі винуватості ОСОБА_3 є покази потерпілого ОСОБА_2 і та обставина, що кров у потерпілого зявилася після того, як він поспілкувався із ОСОБА_3, оскільки судом першої інстанції однобічно та невірно оцінено показання свідків ОСОБА_5, ОСОБА_12, ОСОБА_10, ОСОБА_13, як такі, що базуються на поясненнях потерпілого ОСОБА_2 та їх припущеннях, оскільки вони не були очевидцями події. На вказане зверталась увага суду першої інстанції і в ухвалі Апеляційного суду Київської області від 29.12.2010 року.

Так, вивченням матеріалів справи встановлено, що судом першої інстанції досліджувалися та оцінювалися показання свідка ОСОБА_10, які оголошені в судовому засіданні лише в тій частині, де він підтвердив перебування потерпілого ОСОБА_2 на фермі у стані алкогольного спяніння, і що сторожі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 повідомили йому про те, що ОСОБА_2 вчинив з ними бійку. Проте, свідок ОСОБА_10 також показав, що спілкувався з потерпілим і до, і після конфлікту зі сторожами, до прибуття ОСОБА_3 При цьому, ніяких ушкоджень на тілі потерпілого не було, ні яких скарг на стан здоровя він не висловлював. Вже після спілкування з ОСОБА_3, ОСОБА_2 розповів, що той вдарив і травмував його (ОСОБА_2Г.). Також там був водій молоковоза ОСОБА_12 та дружина ОСОБА_2, які кричали і лаяли ОСОБА_3 за те, що він вдарив ОСОБА_2 ( Т -1, а.с. 41). Однак мотивів, з яких судом першої інстанції вказані покази свідка залишились поза увагою та не отримали оцінки, у вироку не наведено.

По суті аналогічні показам вказаного вище свідка є оголошені в судовому засіданні покази свідка ОСОБА_12 (Т-1, а.с. 43) про те, що він приїхав на ферму підприємства за молоком. Одночасно з ним приїхав дільничний інспектор ВОВК С.В. Він (КОНОНЕНКО) зайшов у сарай і ніякого конфлікту там не бачив, а побачив, як ОСОБА_3 вивів із сараю ОСОБА_2, і після того той зразу зайшов у сарай і в нього з рота йшла кров. ОСОБА_2 сказав, що його вдарив дільничний і повибивав йому зуби. Він висловив своє невдоволення поведінкою дільничного, зробив йому зауваження про незаконність його дій, але дільничний нічого не відповів, сів в машину і зразу поїхав. Із ОСОБА_3 був якийсь молодий чоловік, який торопив після того ОСОБА_3, щоб скоріше їхати з того місця. Ці показання свідка ОСОБА_12 також узгоджуються із показами потерпілого, свідків ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_5 Проте судом при дослідженні, аналізі та оцінці доказів, покази свідка ОСОБА_12, як і покази свідків ОСОБА_13, ОСОБА_6 ніякої оцінки судом у вироку не отримали, а їх у вироку лише перераховано серед доказів обвинувачення.

Показання свідка ОСОБА_14, які зазначені у вироку, а саме про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували весь час в його полі зору, і він не бачив, щоб ОСОБА_3 наносив будь-які удари ОСОБА_2 не відповідають показам, які давав вказаний свідок під час досудового слідства, і які (покази) були оголошені в судовому засіданні. Даний свідок зазначив, що вони ( ОСОБА_3 та ОСОБА_2Г.) разом зайшли за сарай. Він (ГУЗЕНКО) вийшов з салону автомобіля, направився до них, щоб запитати ОСОБА_3 чому вони тут і чи довго будуть там знаходитись. В цей момент з-за сараю йому на зустріч вийшов ОСОБА_2, за ним ОСОБА_3 Він спитав, що трапилось. В цей момент з середини сараю вийшла жінка в окулярах і стала на нього кричати за те, що він начебто когось побив. Він зрозумів, що його з кимось плутають. Потім вона стала кричати і лаятись на ОСОБА_3 за те, що він побив ОСОБА_2 Потім вийшли ще якісь працівники і хтось став кричати на ОСОБА_3, висловлюючи претензії з того приводу, що він не склав протокол, а застосував фізичну силу (Т-1, а.с. 45-46).

Показання свідка ОСОБА_5 також оцінені судом однобічно, лише в тій частині, де вона тільки висловлювала претензії з приводу травмування її чоловіка. В той же час ОСОБА_5 показала, що була очевидцем конфлікту потерпілого зі сторожами і при цьому ніхто ударів ОСОБА_2 не наносив, про що неодноразово стверджував і потерпілий. Вже після того, як ОСОБА_3 вивів з сараю потерпілого, вона направилась за ними і побачила, як ОСОБА_2 стояв зігнувшись та скаржився, що його вдарив ОСОБА_3 і просив його відвезти в лікарню. ОСОБА_3 стала лаяти ОСОБА_3, на що останній відповів, що вона нічого не доведе і поїхав з місця події (Т-1, а.с. 32-33).

Показання свідка ПЛЯХИ Т.К., оголошені в судовому засіданні, констатуються у вироку, як надані про те, що під час даних подій вона перебувала в салоні автомобіля ОСОБА_3, який стояв поблизу виходу із сараю. Коли ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вийшли з приміщення сараю, останній тримався рукою за обличчя. Під час їх розмови, вони весь час перебували в її полі зору, ніякої бійки між ними не було, один одного вони не чіпали. В той же час вказані пояснення у вироку не в повній мірі відповідають тим, що зазначені на а.с. 47-48 Т-1, які оголошувались в судовому засіданні. Так, згідно вказаних пояснень, ПЛЯХА Т.К. пояснювала про те, що вона сиділа в машині і не виходила. Олександр спочатку був з нею в салоні. Через пару хвилин з приміщення сараю вийшов ОСОБА_3 разом із незнайомим їй чоловіком. ОСОБА_3 стояли біля будівлі сараю і спілкувались приблизно хвилину. Потім ОСОБА_14 сказав, що вийде до них, щоб попросити підкурити. Потім вона побачила, як той незнайомий чоловік відійшов від ОСОБА_3, тримався за обличчя. Але він тримався за обличчя ще коли вони виходили з сараю. В цей момент з сараю вийшли якісь жінки і стали кричати і лаятись на адресу ОСОБА_14 та ОСОБА_3 Хлопці сіли в машину, і вони зразу поїхали. Крім того, судом залишено поза увагою, що під час допиту вказаного свідка на досудовому слідстві, на пропозицію слідчого описати зовнішність чоловіка, якого вона бачила разом з ОСОБА_3, вона описала іншого чоловіка, ознаки якого не мають спільних ознак із зовнішністю потерпілого. На вказане зверталася увага і в ухвалі Апеляційного Суду Київської області від 11.11. 2009 року, однак суд першої інстанції обмежився лише оголошенням показань вказаного вище свідка, які ним надавались на досудовому слідстві, і фактично ті суперечності, які є в показах свідка ПЛЯХИ Т.К. не усунув.

Показання свідка ОСОБА_11 викладені у вироку, про те, що коли він 14 березня 2006 року прийшов до ОСОБА_2 в лікарню останній перебував в стані сильного алкогольного спяніння, що не дало можливості відібрати від нього письмові пояснення, а сторожі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 надали письмові пояснення, в яких підтвердили факт нанесення ударів по обличчю ОСОБА_2 Однак вказані покази свідка не в повній мірі відповідають тим, які були здобуті під час судового засіданні (Т-4, а.с. 270-271), з яких слідує, що свідку ОСОБА_11 14 березня 2006 року, близько 23 год., черговий райвідділу ОСОБА_18 сказав, що в травматологічне відділення доставлений ОСОБА_2 і необхідно виїхати для перевірки. Він поїхав до лікарні, де ОСОБА_2 на його запитання про обставини травмування заявив йому, що його на фермі побив дільничний інспектор ВОВК С.В. і зламав йому щелепу. Однак мотивів, з яких судом першої інстанції вказані покази свідка, в частині спричинення травми потерпілому ОСОБА_3, залишились поза увагою суду та не отримали оцінки у вироку.

Показання судово-медичного експерта ОСОБА_16 під час судового розгляду справи констатуються у вироку, як такі, що потерпілий ОСОБА_2, отримавши перелом щелепи, перебуваючи в стані алкогольного спяніння, міг і не знати про це, міг ходити з переломом декілька днів і не знати, міг говорити, оскільки алкоголь ,,притупляє біль. Потерпілий мав закритий перелом нижньої щелепи без ран (джерел кровотечі) та пошкоджень слизистої оболонки. Перелом припадав прямо на корінь зуба. При такому переломі кровотечі немає, оскільки відсутні джерела кровотечі, однак можуть бути пошкодженні судини, тому кров може бути ,,насмоктана, а для цього потрібен певний час. Але такі, наведені у вироку показання ОСОБА_16, не в повній мірі відповідають тим, що зазначені в протоколі судового засідання (Т-4, а.с. 271-272). Про те, що потерпілий міг ходити з переломом декілька днів і не знати про це, свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні не показував, як і не показував про необхідність певного часу при насмоктанні крові у ротовій порожнині. Крім того, свідок зазначив, що потерпілий спльовуватися кровю міг, адже при переломі щелепи з-під десни могла сочитися кров, так звана дифузійна кровотеча. Також вказаний свідок зазначив, що у потерпілого міг виникнути сильний біль, найчастіше відразу після перелому. Фактично судом при допиті експерта свідка ОСОБА_16 не усунуті протиріччя в його показаннях, на що зверталась увага і в ухвалі Апеляційного Суду Київської області від 11.11.2009 року, а також пропонувалось у разі необхідності призначити по справі повторну чи додаткову судову-медичну експертизу.

Суд першої інстанції у вироку також констатує той факт, що ОСОБА_2 є особою зацікавленою в обвинуваченні ОСОБА_3, як ініціатор порушення даної справи, а також оскільки у потерпілого маються підстави для оговору ОСОБА_3 Однак судом не зясовано за які саме дії, здійснені ОСОБА_3 при розкритті вбивства, скоєного братом потерпілого, ОСОБА_2 мститься та взагалі, яка участь у розкритті цього злочину на той час ОСОБА_3 на посаді помічника дільничного інспектора міліції, у звязку з чим такі висновки суду на даний час є припущеннями і не можуть бути покладені в основу прийнятого судом рішення.

Таким чином, аналіз матеріалів даної кримінальної справи свідчить про те, що судом 1-ї інстанції допущено неповноту судового слідства, не усунуто ряд суперечностей у доказах та наведені у вироку взаємовиключаючі висновки, на що звертається увага в апеляціях, і без усунення яких вирок не може вважатись законним та обґрунтованим, а тому він підлягає скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд, під час якого суду необхідно врахувати зазначене, усунути вказані порушення та всебічно, повно та обєктивно перевірити наведені в апеляціях прокурора та потерпілого доводи, у тому числі шляхом безпосереднього допиту свідків по справі в суді, після чого постановити рішення з дотриманням усіх вимог кримінального та кримінально-процесуального законів.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 365, 366 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляцію прокурора задовольнити повністю, а апеляцію потерпілого ОСОБА_2 - частково.

Вирок Переяслав - Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 10 січня 2012 року щодо ОСОБА_3 скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до того ж суду в іншому складі.

Головуючий (підпис)

Судді (підпис)

З оригіналом згідно,

Суддя Апеляційного суду

Київської області

ОСОБА_1