Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Слинька С. С.,суддів
засуджених захисникапотерпілого
Мороза М. А., Чуйко О. Г. ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6,ОСОБА_7,за участю прокурора
Опанасюка О. В.розглянула в судовому
засіданні в м. Києві 25 вересня 2014 року
кримінальну справу за касаційною
скаргою засуджених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на
вирок Кагарлицького районного суду
Київської області від 04 грудня 2013 року
та ухвалу Апеляційного суду Київської
області від 24 березня 2014 року.

Зазначеним вироком засуджено:

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина
України, такого, що не мав судимостей,

за ч. 2 ст. 125 КК України - до покарання у
виді штрафу в розмірі

50 неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян, що становить 850 грн;

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянку
України, таку, що не мала судимостей,

за ч. 1 ст. 125 КК України - до покарання у
виді штрафу в розмірі

30 неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян, що становить 510 грн.

На підставі ст. 49, ч. 4
ст. 74 КК України ОСОБА_5 звільнено від
кримінального покарання у зв'язку із
закінченням строків давності.

Згідно з цим вироком
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 визнано винними і
засуджено за вчинення злочину за таких
обставин.

26 листопада 2011 року
приблизно о 13.00 год. біля
домогосподарства АДРЕСА_1 ОСОБА_4,
підбігши до ОСОБА_7 спереду, а

ОСОБА_5 - ззаду, з метою завдання
тілесних ушкоджень почали бити ОСОБА_7
по тулубу та по голові металевими
граблями й мітлою. При цьому ОСОБА_4,
схопивши металеву тачку, почав
штовхати нею ОСОБА_7, завдаючи йому
ударів нижче колін.

У результаті таких дій
ОСОБА_7 ОСОБА_4 було заподіяно легких
тілесних ушкоджень, що призводять до
короткочасного розладу здоров'я, а
ОСОБА_5 - легких тілесних ушкоджень.

Ухвалою Апеляційного
суду Київської області від 24 березня 2014
року цей вирок залишено без зміни.

У касаційній скарзі
засуджені просять скасувати
оскаржувані судові рішення, а справу
щодо них закрити через неправильне
застосування кримінального закону. При
цьому вони стверджують, що відносно
ОСОБА_7 діяли, перебуваючи в стані
необхідної оборони, захищаючись від
його протиправних дій.

Відповідно до ст. 433 КПК України суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин і не має права
досліджувати докази, встановлювати та
визнавати доведеними обставини, яких
не було встановлено в оскарженому
судовому рішенні, вирішувати питання
про достовірність того чи іншого
доказу.

При цьому з оскаржуваних судових
рішень убачається, що згідно з
положеннями ст. 94 КПК України суд під
час прийняття відповідного
процесуального рішення за своїм
внутрішнім переконанням, яке
ґрунтується на всебічному, повному й
неупередженому дослідженні всіх
обставин кримінального провадження,
керуючись законом, оцінював кожний
доказ із точки зору належності,
допустимості, достовірності, а
сукупність зібраних доказів - із точки
зору достатності та взаємозв'язку, на
підставі чого дійшов правильного
висновку про доведеність винуватості
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні
інкримінованого їм кримінального
правопорушення. Такий висновок суд
належним чином детально обгрунтував у
прийнятому рішенні.

Доводи засуджених про те, що вони діяли
у стані необхідної оборони, оскільки
змушені були захищатися від активних
дій потерпілого, є безпідставними.

Відповідно до ст. 36 КК України
необхідною обороною визнаються дії,
вчинені з метою захисту охоронюваних
законом прав та інтересів особи, яка
захищається, або іншої особи, а також
суспільних інтересів та інтересів
держави від суспільно небезпечного
посягання шляхом заподіяння тому, хто
посягає, шкоди, необхідної та
достатньої в цій обстановці для
негайного відвернення чи припинення
посягання.

Як видно із фактичних обставин,
установлених судами першої та
апеляційної інстанцій, бійка між
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з однієї сторони та
ОСОБА_7 з іншої відбулася біля паркану
домогосподарства ОСОБА_9,
розташованого з іншого боку від
домогосподарств як потерпілого, так і
засудженого. Також у цих судових
рішеннях було встановлено, що ОСОБА_7
почав спочатку бити ОСОБА_4, а потім до
нього приєдналась і ОСОБА_5, які
керувались мотивами помсти за
спричинення потерпілим тілесних
ушкоджень ОСОБА_5

При цьому безпосередньо перед початком
цієї бійки ОСОБА_7 не чинив жодних
активних дій щодо ОСОБА_5, а прямував до
домогосподарства ОСОБА_9, яка проживала
на іншому боці вулиці по відношенню як
до потерпілого, так і до засуджених.

Наведене свідчить, що в момент
безпосереднього заподіяння ударів
засудженими ОСОБА_7 вони не могли
перебувати у стані необхідної оборони,
оскільки в цей момент небезпека щодо
охоронюваних законом їх прав від
ОСОБА_7 не надходила, а завдання
тілесних ушкоджень навіть через
мінімальний проміжок часу після
здійснення незаконного посягання на
законні права та інтереси, якщо в
момент завдання цих ушкоджень таке
посягання було відсутнє, не може
вважатися діями, вчиненими у стані
необхідної оборони.

При цьому факт засудження ОСОБА_7 за
заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_5
не спростовує наявності складу
кримінального правопорушення в діях
засуджених, оскільки, як видно із
фактичних обставин справи, у тому числі
й установлених вироком Кагарлицького
районного суду Київської області від 14
серпня 2013 року щодо ОСОБА_7, тілесних
ушкоджень один одному засуджені та
потерпілий завдали в ході обопільної
бійки, яка вникла у результаті тривалих
неприязних відносин та претензій між
ними один до одного.

Також виявилися безпідставними і
доводи засуджених про порушення судом
апеляційної інстанції їх права на
захист, оскільки вони спростовуються
матеріалами справи.

Як видно з матеріалів справи, суд
першої інстанції справу за
обвинуваченням ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за
апеляціями прокурора, який брав участь
у розгляді справи судом першої
інстанції, та захисника засуджених
ОСОБА_6 призначив на 04 березня 2014 року,
при цьому у судовому засіданні
апеляційного суду засудженні заявили
про перенесення розгляду справи у суді
апеляційної інстанції у зв'язку з
неявкою їх захисника, яке суд
задовольнив та переніс апеляційний
розгляд на 24 березня цього ж року.

При цьому, як убачається з повідомлення
про вручення поштового відправлення,
захисника ОСОБА_6 було повідомлено
належним чином про таке перенесення та
про нову дату, час та місце
апеляційного розгляду зазначеної
кримінальної справи.

04 березня 2014 року захисник ОСОБА_6 знову
не з'явився в судове засідання, не
надіславши суду жодних клопотань про
неможливість розгляду справи за його
відсутності. Також, як видно з
матеріалів справи, таких клопотань не
заявляли і самі засуджені, які особисто
були присутніми в судовому засідання.

Таким чином, оскільки відповідно до ст.
362 КПК України 1960 року неявка учасників
процесу на засідання суду апеляційної
інстанції не є перешкодою для розгляду
справи, якщо інше не передбачено цим
Кодексом або рішенням апеляційного
суду, проведення апеляційного розгляду
справи за відсутності захисника не
можна вважати порушенням їхнього права
на захист, тому що ні самі засуджені ні
їх захисник не заявляли клопотання про
неможливість розгляду справи за
відсутності останнього.

Отже, підстави для задоволення
касаційної скарги засуджених відсутні.

Істотних порушень вимог
кримінально-процесуального закону, які
би перешкодили чи могли перешкодити
суду повно й усебічно розглянути
справу і постановити законне,
обґрунтоване та справедливе рішення,

у справі не встановлено.

Керуючись статтями 394-396 КПК України 1960
року та п. 15

розділу ХІ «Перехідні положення» КПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

вирок Кагарлицького районного суду
Київської області від 04 грудня 2013 року
та ухвалу Апеляційного суду Київської
області від 24 березня 2014 року щодо
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишити без зміни, а
касаційну скаргу засуджених - без
задоволення.

Судді:

_________________С. С. Слинько_______________М. А.
Мороз_________________О. Г. Чуйко