ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ
СПРАВ
Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого
Слинька С.С.,

суддів
Колесниченка В.М., Мороза М.А.,

за участю прокурора Вергізової
Л.А.,

розглянула у судовому засіданні у м.
Києві 18 вересня 2014 року кримінальну
справу за касаційними скаргами
засудженої ОСОБА_1, законних
представників потерпілої ОСОБА_2 -
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на вирок
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 23 жовтня
2012 року та ухвалу Апеляційного суду
Дніпропетровської області від
06 лютого 2014 року щодо ОСОБА_1,

Вищевказаним вироком

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянку України,

раніше не судиму,

засуджено за ч. 2 ст. 15, п. 2 ч. 2 ст. 115 КК до
покарання у виді позбавлення волі на
строк 10 років.

Постановлено стягнути
з ОСОБА_1 на користь держави витрати на
лікування потерпілої ОСОБА_2 у сумі 3007,44
грн.

Вирішено питання про речові докази.

Ухвалою апеляційного суду зазначений
вирок залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано
винуватою та засуджено за те, що вона,
будучи у стані алкогольного сп'яніння,
13 липня 2011 року приблизно о 21.00 год. у
приміщенні будинку АДРЕСА_1,
звинувативши свою малолітню онуку
ОСОБА_2 у крадіжці баяну, завдала руками
кілька ударів по спині та шиї
потерпілої, після чого на подвір'ї
домоволодіння, діючи умисно, з метою
позбавлення життя потерпілої, завдала
побутовою сокирою малолітній ОСОБА_2
близько семи ударів по голові, обличчю,
попереку та правій руці. Виконавши усі
дії, які вважала за необхідне для
доведення до кінця умислу на вбивство
потерпілої, ОСОБА_1 повернулась до
будинку та закрила вхідні двері,
залишивши малолітню ОСОБА_2 ззовні, та
не впускала її до будинку. Проте, смерть
потерпілої не настала з причин, що не
залежали від волі засудженої, оскільки
вона була доставлена до лікарні, де
отримала необхідну медичну допомогу.

У касаційних скаргах:

- засуджена ОСОБА_1 порушує питання про
скасування судових рішень щодо неї та
закриття провадження у справі у зв'язку
з відсутністю у її діях складу злочину.
За змістом скарги, посилається на
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, неповноту
та однобічність досудового та судового
слідства, та вважає, що її винуватість у
вчиненні злочинів недоведена. Зазначає
також про істотні порушення вимог
кримінально-процесуального закону, у
тому числі врахування показань
свідків-сусідів, які є
заінтересованими особами, оскільки
вона зверталася з заявою про злочин
щодо їх сина, та між ними часто виникали
конфлікти. Стверджує про порушення її
права на захист, оскільки призначеному
їй захиснику не було надано можливості
ознайомитися з матеріалами справи.
Звертає увагу на те, що судом
апеляційної інстанції не було виконано
вказівок касаційного суду, викладених
в ухвалі Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 12 листопада 2013
року, належним чином не перевірено
доводи апеляцій, не проведено судове
слідство. При цьому указує, що при її
засудженні не було враховано позицію
сторони потерпілих, та призначено
покарання, що не відповідає ступеню
тяжкості злочину та даним про її особу
внаслідок суворості;

- законний представник неповнолітньої
потерпілої ОСОБА_2 - ОСОБА_4 просить
скасувати судові рішення щодо ОСОБА_1
та закрити провадження у справі. На
обґрунтування своїх вимог зазначає про
безпідставне відхилення клопотань про
допит свідків, проведення експертиз,
порушення права на захист через
ненадання потерпілій можливості
спростувати обвинувачення, розгляд
справи апеляційним судом без
захисника, недотримання судом
апеляційної інстанції вимог ст. 399 КПК
України 1960 року. Зазначає, що
призначене покарання не відповідає
тяжкості злочину та даним про особу
засудженої в силу надмірної суворості,
оскільки тяжких наслідків від злочину
не настало, дитина здорова, не
враховано вік засудженої, наявність
захворювань, позицію потерпілих;

- законний представник неповнолітньої
потерпілої ОСОБА_2 - ОСОБА_3 порушує
питання про зміну судових рішень щодо
ОСОБА_1 та перекваліфікацію її дій на
ст. 128 КК України. Указує про
невиконання судом апеляційної
інстанції вимог ст. 399 КПК України 1960
року. Зазначає про порушення принципу
змагальності, оскільки суд відмовляв
стороні захисту та потерпілим на
подання доказів, зокрема, щодо допиту
свідків, проведення повторної
експертизи.

Заслухавши доповідь судді, думку
прокурора, який зазначав про
необґрунтованість доводів касаційних
скарг, перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи, викладені у
скаргах, колегія суддів дійшла
наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 398 КПК України 1960
року підставами для скасування або
зміни судових рішень судом касаційної
інстанції є лише істотне порушення
вимог кримінально-процесуального
закону, неправильне застосування
кримінального закону та
невідповідність призначеного
покарання тяжкості злочину і особі
засудженого.

Як убачається зі змісту касаційних
скарг, засуджена ОСОБА_1, законні
представники потерпілої ОСОБА_2 -
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 обґрунтовуючи
касаційні вимоги, у тому числі
посилаються на однобічність і
неповноту досудового та судового
слідства, а також на невідповідність
висновків суду фактичним обставинам,
визначення яких дано у статтях 368 та 369
КПК України 1960 року, тоді як перевірка
цих обставин до повноважень
касаційного суду законом не віднесена.

Отже, касаційний суд при касаційному
розгляді виходить із обставин справи,
встановлених судом.

При перевірці матеріалів справи
касаційним судом установлено, що свої
висновки про доведеність винуватості
ОСОБА_1 у вчиненні злочину щодо ОСОБА_2,
суд зробив на підставі доказів,
досліджених та оцінених ним у
сукупності із дотриманням вимог
кримінально-процесуального
законодавства, у тому числі з точки
зору їх належності, допустимості та
достатності, про що у вироку згідно зі
ст. 334 КПК України 1960 року наведено
докладні мотиви.

Так, в основу вироку обґрунтовано
покладено дані, встановлені із
показань малолітньої потерпілої
ОСОБА_2, надані на досудовому слідстві у
присутності педагога та законного
представника, показань свідків ОСОБА_5
та ОСОБА_6, які почули шум та крик дитини
із двору будинку ОСОБА_1, а після
того, як остання зайшла до хати,
покликали дитину, та від неї дізналися,
що саме ОСОБА_1 нанесла їй тілесні
ушкодження, після чого викликали
швидку допомогу, свідка ОСОБА_7, який
зазначав, що прибувши на виклик,
побачив побиту дитину, яка сказала, що
бабуся її побила сокирою, свідків
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, а також
письмових доказів у їх сукупності,
зокрема, висновків судово-медичної
експертизи щодо характеру тілесних
ушкоджень, судово-імунологічних,
цитологічної експертиз.

Суд апеляційної інстанції, ретельно
перевіривши матеріали справи, дійшов
висновку про правильне встановлення
місцевим судом фактичних обставин
справи, доведеність вини засудженої у
заподіянні малолітній ОСОБА_2
ударів.

При цьому судами перевірялись доводи
засудженої про заінтересованість
окремих свідків через наявність причин
її обмовляти, які були визнані
безпідставними із наведенням
докладених мотивів, з якими
погоджується колегія суддів.

Водночас, касаційним судом
установлено, що в даній справі суди
надали неправильну
кримінально-правову кваліфікацію
фактичним обставинам у справі з огляду
на наступне.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 2 від 07
лютого 2003 року «Про судову практику в
справах про злочини проти життя та
здоров'я особи» замах на злочин може
бути вчинено лише з прямим умислом
(коли особа усвідомлює суспільно
небезпечний характер свого діяння,
передбачає його суспільно небезпечні
наслідки і бажає їх настання).

Отже, якщо винний діяв з непрямим
умислом, він не може нести
відповідальність за замах на вбивство.

Також злочин не може бути
кваліфікований як замах на вбивство у
випадках, коли винний діє з
неконкретизованим умислом, допускаючи
можливість як заподіяння будь-якої
шкоди здоров'ю, так і настання смерті.
Відповідальність у цих випадках
повинна наставати лише за наслідки, які
фактично були заподіяні.

Згідно з пунктом 22 вказаної Постанови
Пленуму Верховного Суду України
питання про наявність у діях особи
умислу на вбивство слід вирішувати
виходячи із сукупності всіх обставин
вчиненого діяння, зокрема, треба
враховувати спосіб, знаряддя злочину,
кількість, характер і локалізацію
поранень та інших тілесних ушкоджень,
причини припинення злочинних дій,
поведінку винного і потерпілого, що
передували події, їх стосунки.

Суд першої інстанції дійшов висновку,
що ОСОБА_1, наносячи своїй онуці ОСОБА_2
удари у життєво важливий орган діяла з
умислом на вбивство, та указав, що
після нанесення ударів залишила її в
дворі, не пустила до будинку, не надала
допомоги, тобто фактично виконала усі
дії для доведення злочину до кінця для
позбавлення потерпілої життя.

Проте, суд не конкретизував виду умислу
засудженої ОСОБА_1 при заподіянні
тілесних ушкоджень потерпілій. Разом
із цим, як слідує з матеріалів справи,
засуджена була рідною бабусею
малолітньої потерпілої ОСОБА_2, між
ними не було неприязні, натомість
онука часто проводила вільний час у
бабусі, іноді залишалася на ніч,
неприязнь у ОСОБА_1 виникла спонтанно,
на побутовому ґрунті, а після завдання
ударів, що призвели до тяжких тілесних
ушкоджень, небезпечних для життя в
момент заподіяння, малолітня потерпіла
залишилась при свідомості, та певний
час просила ОСОБА_1 впустити її до
будинку, що та не зробила, а згодом, коли
потерпілу покликали свідки, вона
підійшла до них та розповіла про те, що
сталося, після чого вони викликали
швидку допомогу.

Ці обставини, на думку колегії суддів,
свідчать про те, що у ОСОБА_1 не було
прямого умислу на вчинення вбивства
потерпілої ОСОБА_2, для якого
характерним є те, що особа усвідомлює
суспільно-небезпечний характер своїх
дій, передбачає їх конкретні
суспільно-небезпечні наслідки та бажає
їх настання. Крім цього, як убачається з
матеріалів справи, вчинення злочинних
дій ОСОБА_1 припинила без втручання
сторонніх осіб, що підтверджує
байдужість до настання наслідків та
свідчить про неконкретизований умисел
на завдання будь-якої шкоди здоров'ю
потерпілої.

Разом із цим, доводи касаційної скарги
ОСОБА_3 про необхідність кваліфікації
дій ОСОБА_1 за ст. 128 КК України є
безпідставними, оскільки необережна
вина характеризується тим, що особа
хоча і передбачає настання наслідків
своїх дій, але легковажно розраховує на
їх відвернення. У даному випадку,
завдаючи удари тупим предметом з
обмеженою контактною поверхнею
малолітній дитині, ОСОБА_1 не могла не
усвідомлювати суспільно-небезпечні
наслідки своїх дій у виді тяжких
тілесних ушкоджень.

Таким чином, дії ОСОБА_1 слід
кваліфікувати за наслідками, тобто за
ч. 1 ст. 121 КПК України за завдання тяжких
тілесних ушкоджень, небезпечних для
життя в момент заподіяння.

Істотних порушень
кримінально-процесуального закону, які
перешкодили чи могли перешкодити судам
ухвалити законні та обґрунтовані
судові рішення, чи таких, які тягнуть за
собою безумовне скасування
постановлених щодо ОСОБА_1 судових
рішень, за матеріалами справи не
встановлено.

Доводи про порушення права на захист
ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції
внаслідок відсутності захисника є
безпідставними, оскільки апеляційний
суд, задовольнивши клопотання ОСОБА_1
про призначення захисника, відклав
розгляд справи для забезпечення участі
захисника у судовому засіданні, а 06
лютого 2014 року справа розглядалася за
участю призначеного судом захисника
ОСОБА_12, який представляв інтереси
засудженої. У матеріалах справи не
міститься клопотання ОСОБА_1 чи
захисника ОСОБА_12 про перенесення
розгляду для надання часу для
ознайомлення з матеріалами справи.

З урахуванням викладеного, касаційні
скарги підлягають частковому
задоволенню, рішення судів першої та
апеляційної інстанції підлягають
зміні у зв'язку з неправильним
застосуванням кримінального закону, а
дії ОСОБА_1 - перекваліфікації з ч. 2 ст.
15, п. 2 ч. 2 ст. 115 КК України як замах на
умисне вбивство малолітньої дитини на
ч. 1 ст. 121 КК України як умисне тяжке
тілесне ушкодження, небезпечне для
життя в момент заподіяння.

Враховуючи тяжкість злочину, особу
засудженої, яка раніше не судима, є
особою пенсійного віку,
характеризується посередньо, на
спеціальних обліках не перебуває,
відсутність обставин, які пом'якшують
покарання, наявність обставини, що його
обтяжує: вчинення злочину у стані
алкогольного сп'яніння, тяжкість
вчиненого злочину, віднесеного до
категорії тяжких, його вчинення щодо
малолітньої особи, колегія суддів
вважає, що покарання слід призначити у
максимальних межах, передбачених
санкцією ч. 1 ст. 121 КК України у виді
позбавлення волі на строк 8 років.

Таке покарання відповідає вимогам ст. 65
КК України та на думку колегії суддів, є
необхідним, достатнім для виправлення
засудженої та попередження вчинення
нових злочинів, як нею, так і іншими
особами.

На підставі наведеного та керуючись ст.
ст. 394-396 КПК України 1960 року та пунктами
11, 15 розділу ХІ Перехідних положень КПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Касаційні скарги засудженої ОСОБА_1,
законних представників потерпілої
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Вирок Павлоградського міськрайонного
суду Дніпропетровської області від 23
жовтня 2012 року та ухвалу Апеляційного
суду Дніпропетровської області від 06
лютого 2014 року щодо ОСОБА_1 змінити:
перекваліфікувати її дії з ч. 2 ст. 15, п. 2
ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК
України та призначити їй покарання у
виді позбавлення волі на строк 8
років.

В решті судові рішення залишити без
зміни.

С у д д і :

С.С. Слинько В.М. Колесниченко М.А. Мороз