Номер провадження: 11-кп/813/1301/26
Справа № 509/2386/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілого ОСОБА_7 ,

представника цивільного відповідача ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника цивільного відповідача ОСОБА_8 , який діє в інтересах ГУНП в Одеській області, на вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 жовтня 2025 року у кримінальному провадженні №0000172 від 28 квітня 2022 за обвинуваченням

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Любашівка Одеського району Одеської області, громадянина України, який перебуває у цивільному шлюбі, має на утриманні 7 малолітніх та неповнолітніх дітей та вагітну цивільну дружину, на момент ДТП працював на посаді поліцейського - водія сектору логістики Білгород-Дністровського РВ ГУНП в Одеській області у спеціальному званні «старший сержант поліції», зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

установив:

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Оскарженим вироком ОСОБА_10 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_10 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на два роки.

Відповідно до ст.76 КК України на ОСОБА_10 покладено обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Цивільний позов ОСОБА_11 частково задоволено.

Стягнуто з Головного управління національної поліції в Одеській області на користь ОСОБА_11 матеріальну шкоду у розмірі 22444 грн. та моральну шкоду в сумі 300000 гривень.

Цивільний позов ОСОБА_12 задоволено.

Стягнуто з Головного управління національної поліції в Одеській області на користь ОСОБА_12 матеріальну шкоду у розмірі 85408 грн.

Вирішено питання з речовими доказами, заходами забезпечення та стосовно процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Оскарженим вироком встановлено, що ОСОБА_10 , обіймаючи посаду поліцейського - водія сектору логістики Білгород-Дністровського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області, 27.04.2022 о 17 год. 40 хв. у денний час доби, в умовах необмеженої видимості, без опадів і в умовах чистого сухого дорожнього покриття, будучи особою, яка у встановленому законодавством порядку набула права керування транспортними засобами категорії «В1, В, Cl, С», керуючи технічно несправним службовим автомобілем Renault Duster, д.н.з. НОМЕР_1 (на синьому фоні), а саме з несправною ходовою частиною, яка полягала у зносі протектору шин на задній вісі, з шинами різних моделей та малюнками протектору, з увімкненим синім проблисковим маячком, виконуючи невідкладне службове завдання з відпрацювання події «102», з трьома пасажирами, а саме поліцейськими ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 виїхали на службовому автомобілі, за кермом якого ОСОБА_10 , здійснював рух по смузі свого напрямку руху проїзної частини вул. Миру в с. Овідіополь Одеської області, у напрямку перехрестя вул. Миру та вул. Портова в с. Овідіополь Одеської області, на якій організовано двосторонній рух у кожному напрямку, який поділений відповідною дорожньою розміткою 1.1. Правил дорожнього руху України.

При під`їзді до перехрестя вказаних вулиць, водій ОСОБА_10 проявив безпечність і неуважність до дорожньої обстановки та її змін, невірно оцінив дорожню обстановку, перед виїздом на перехрестя, не врахував дорожніх умов, не переконався у тому, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, отримуючи об`єктивні ознаки зміни дорожньої обстановки, що виразились у наявності дорожнього знаку 2.1. ПДР України - «Дати дорогу», заходів, що виключають виникнення і розвиток аварійної ситуації не вжив, а навпаки, при відсутності будь-яких перешкод технічного або іншого характеру своєчасно не зменшив швидкість руху керованого ним транспортного засобу аж до його зупинки, діючи з необережності, проявив злочинну самовпевненість, передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, виїхав на перехрестя, де і відбулось зіткнення з автомобілем Mercedes-Benz, д.н.з. НОМЕР_2 , за кермом якого був ОСОБА_11 .

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля Mercedes-Benz, д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження, з якими був доставлений до КНП «Овідіопольська лікарня» Овідіопольської селищної ради.

Під час досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_11 в результаті дорожньо-транспортної пригоди отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми у формі забою головного мозку середнього ступеня, перелому правої скроневої кістки, забійної рани тім`яної ділянки справа.

Вказані ушкодження утворилися в умовах ДТП 27.04.2022, складають єдиний морфологічний комплекс черепно-мозкової травми і тому оцінюються в комплексі як такі, що за ознакою небезпеки для життя, згідно п. 2.1.3 «б» Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 р., відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень.

Установлено, що в умовах даної дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля Renault Duster, д.н.з. НОМЕР_1 (на синьому фоні), ОСОБА_10 повинен був дотримуватись п. п. 1.5., 2.3. «б», 16.11. та 31.4.5. (а, г) «Правил дорожнього руху» затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, а саме:

1.5. «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків».

2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) «бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом! у дорозі».

16.11. На перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху.

31.4.5. Колеса і шини:

а) шини легкових автомобілів та вантажних автомобілів з дозволеною максимальною масою до 3,5 т мають залишкову висоту малюнка протектора менше 1,6 мм, вантажних автомобілів з дозволеною максимальною масою понад 3,5 т - 1,0 мм, автобусів - 2,0 мм, мотоциклів і мопедів - 0,8 мм;

г) на одну вісь транспортного засобу встановлено діагональні шини разом з радіальними, ошиповані і неошиповані, морозостійкі і неморозостійкі, шини різних розмірів чи конструкцій, а також шини різних моделей з різними малюнками протектора для легкових автомобілів, різними типами малюнків протектора - для вантажних автомобілів.

Водію службового автомобіля Renault Duster, д.н.з. НОМЕР_1 (на синьому фоні), необхідно було рухаючись на перехресті по другорядній дорозі дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху та не рухатися з шинами різних моделей з різним рисунком протекторів на одній осі та з залишковим малюнком протектору менше за 1.6мм, що передбачено вимогами п.п. 16.11 та 31.4.5 (а, г) Правил дорожнього руху України.

В діях водія службового автомобіля Renault Duster, д.н.з. НОМЕР_1 (на синьому фоні), ОСОБА_10 вбачаються невідповідності вимогам п.п. 16.1 1. та 31.4.5 (а, г) Правил дорожнього руху України.

Водій автомобіля Renault Duster, д.н.з. НОМЕР_1 (на синьому фоні) ОСОБА_10 , виконуючи вимоги п. даної події. 16.11 Правил дорожнього руху України, мав технічну можливість попередити настання даної події.

В діях водія автомобіля Mercedes-Benz, д.н.з. НОМЕР_2 , невідповідностей вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху України не вбачається.

В діях водія службового автомобіля Renault Duster, д.н.з. НОМЕР_1 (на синьому фоні), ОСОБА_10 вбачаються невідповідності вимогам Правил дорожнього руху України, однак невідповідності п.16.11 ПДР створювали умови для настання події і перебували з ним у причинному зв`язку.

Належним виконанням вимог п.п. 1.5., 2.3. «б», 16.11. та 31.4.5. (а, г) Правил дорожнього руху, водій службового автомобіля Renault Duster, д.н.з. НОМЕР_1 (на синьому фоні), ОСОБА_10 , мав технічну можливість запобігти зіткненню з автомобілем Mercedes-Benz, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_11 , а тому його дії знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди, що призвела до настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_11 .

Вимоги апеляційної скарги.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, представник цивільного відповідача ОСОБА_8 , який діє в інтересах ГУНП в Одеській області,звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій зазначив, що вирок в частині вирішення цивільного позову ухвалений з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, та підлягає скасуванню.

В обґрунтування своїх доводів посилається на наступне:

-жодної судової повістки на адресу ГУНП судом не направлялось, у зв`язку з чим цивільний відповідач не володів інформацією про свій статус у вказаному кримінальному провадженні та був позбавлений усіх прав учасника судового розгляду;

-якби цивільний відповідач володів інформацією про свій статус у кримінальному провадженні, ним був би заявлений відвід судді ОСОБА_1 , оскільки саме за заявами ГУНП в Одеській області він був притягнутий до дисциплінарної відповідальності рішенням Другої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 12.02.2025 року №230/2дп/15-25, таким чином він міг бути упередженим до ГУНП, що є підставою для сумніву у його безсторонності і об`єктивності, в той час як правом на самовідвід суддя не скористався;

-позбавлення можливості реалізувати права цивільного відповідача потягло за собою неможливість заявити і клопотання про залучення до участі у справі співвідповідача ПрАТ СК «ВУСО», з яким ГУНП уклало відповідний договір, про що свідчить поліс №204529706, долучений до цивільного позову. Таким чином, судом також проігноровано норми матеріального права, а саме положення ст. 1194 ЦК України та ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»;

-оскарженим вироком суд констатував факт відшкодування завданої потерпілому шкоди з боку обвинуваченого, проте в подальшому вирішив задовольнити цивільні позови обох позивачів;

-оскаржений вирок не містить обґрунтування розрахунку розміру матеріальної шкоди, завданої ОСОБА_12 , не зазначено на підставі яких норм права суд розрахував розмір шкоди з урахуванням девальвації національної грошової одиниці у порівнянні з курсом іноземної валюти, індексу інфляції та трьох відсотків річних;

-мотивувальна частина вироку не відповідає резолютивній в частині визначеної суми моральної шкоди, стягнутої на користь ОСОБА_11 , оскільки в мотивувальній частині зазначено, що шкода підлягає стягненню з обвинуваченого, в той час як у резолютивній частині з ГУНП в Одеській області. Крім того, судом не аргументовано належним чином стягнення морально шкоди на користь ОСОБА_11 саме в такій сумі;

-судом першої інстанції було проігноровано неодноразові клопотання ГУНП про ознайомлення із матеріалами справи, тому апеляційну скаргу подано лише на підставі тих даних, які були завантажені до підсистеми «Електронний суд».

Посилаючись на викладене, представник цивільного відповідача ОСОБА_8 , який діє в інтересах ГУНП в Одеській області, просить вирок скасувати і призначити новий розгляд цивільного позову у суді першої інстанції.

На апеляційну скаргу представника цивільного відповідача ОСОБА_8 , який діє в інтересах ГУНП в Одеській області, представник цивільного позивача адвокат ОСОБА_7 надала суду заперечення, в яких просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а вирок суду - без змін, а також стягнути з Головного управління національної поліції в Одеській області на користь ОСОБА_11 судові витрати.

Зазначає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності з огляду на те, що ГУНП в Одеській області має електронний кабінет, зареєстрований в системі ЕСІСТ та отримав вирок, про що зазначив в апеляційний скарзі, відповідно отримав і попередні дві ухвали суду та повістки, крім того, він був обізнаний про наявність даного кримінального провадження, оскільки з даного факту ним проводилось службове розслідування, однак зловживав своїми правами та не виявляв належного процесуального інтересу до провадження.

Внаслідок ДТП ОСОБА_11 тривалий час знаходився на лікуванні, в тому числі на стаціонарному декілька разів на рік, у зв`язку з чим не мав змоги одразу звернутися за правовою допомогою, і не знав про річний термін звернення з заявою про відшкодування до страховика ПрАТ «СК «ВУСО», якого також тривалий час встановлював. До позовної заяви долучена відмова ПрАТ «СК «ВУСО» від 20.06.2023 року у виплаті страхового відшкодування по ДТП ОСОБА_12 , тому цивільний відповідач у даній справі визначений вірно, це власник транспортного засобу.

Також представник цивільного позивача зазначає, що орієнтовний розмір судових витрат, в тому числі пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги, які позивач поніс та понесе у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції, становить 10000 грн.

Крім того, на адресу суду надійшли заперечення захисника ОСОБА_9 , в яких вона просить апеляційну скаргу представника цивільного позивача ОСОБА_8 в частині вимог щодо скасування вироку та направлення кримінального провадження на новий розгляд у частині цивільного позову залишити без задоволення.

В обґрунтування заперечень вказує на те, що фактично доводи апеляційної скарги зводяться виключно до незгоди з розміром шкоди та оцінкою доказів, в той час як висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та кваліфікація їх дій у апеляційній скарзі не оспорюються та не заперечуються.

Позиції учасників судового розгляду в судовому засіданні.

У судовому засіданні апеляційного суду представник цивільного відповідача ОСОБА_8 підтримав вимоги апеляційної скарги і просив її задовольнити, посилаючись на те, що в отриманій ГУНП ухвалі суду першої інстанції не було зазначено інформацію про учасників справи, в той час як цивільний позов ОСОБА_11 та ОСОБА_12 був отриманий лише 17.11.2025 року, тобто після ухвалення оскарженого вироку.

Обвинувачений ОСОБА_10 та його захисник адвокат ОСОБА_9 залишили вирішення апеляційної скарги на розсуд суду.

Прокурор ОСОБА_6 вважав вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Представник потерпілого та цивільного позивача адвокат ОСОБА_7 заперечувала проти апеляційної скарги і просила залишити її без задоволення.

Потерпілий ОСОБА_11 та цивільний позивач ОСОБА_12 , будучи належним чином повідомленими про дату та час апеляційного розгляду, у судове засідання не з`явились, були представлені адвокатом ОСОБА_7 .

З огляду на викладене та з урахуванням положень ч. 4 ст. 405 КПК України, якими визначено, що неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності потерпілого ОСОБА_11 та цивільного позивача ОСОБА_12 .

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки в апеляційній скарзі не оспорюються фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, встановлені судом першої інстанції, доведеність вини обвинуваченого, правильність кваліфікації його дій, та призначене покарання, апеляційний суд не переглядає оскаржений вирок в цій частині.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом, а в тих процесуальних правовідносинах, що не регулюються КПК України, застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку із цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

За вимогами цивільного процесуального права (зокрема, статей 228, 229, 265 вказаного вище Кодексу) визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, а також оцінки всіх доказів, які суд дослідив, вирішуючи позов.

З урахуванням цих законодавчих приписів, під час вирішення цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати думку учасників і характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, зазначити докази, якими вона підтверджується. У рішенні суд повинен навести точний розрахунок присуджених сум для відшкодування матеріальної шкоди.

За змістом частини 1 статті 129 КПК суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав та розміру цивільного позову задовольняє його повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Загальними вимогами цивільного процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову.

Положеннями частин 2, 3 ст. 62 КПК України передбачено, що права та обов`язки цивільного відповідача виникають з моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування або суду. Цивільний відповідач має права та обов`язки, передбачені цим Кодексом для підозрюваного, обвинуваченого, в частині, що стосуються цивільного позову, а також має право визнавати позов повністю чи частково або заперечувати проти нього. Цивільний відповідач повідомляється про прийняті процесуальні рішення в кримінальному провадженні, що стосуються цивільного позову, та отримує їх копії у випадках та в порядку, встановлених цим Кодексом для інформування та надіслання копій процесуальних рішень підозрюваному, обвинуваченому.

З огляду на вказані норми під час судового провадження в будь-якій інстанції цивільний відповідач має певні права, зокрема бути чітко і своєчасно повідомленим про свої права та отримати їх роз`яснення, висловлювати заперечення, давати пояснення та показання щодо пред`явленого цивільного позову, доводити менший розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню, спростовувати вимоги цивільного позову та обставини, на яких вони ґрунтуються, бути завчасно поінформованим про час і місце судового розгляду, брати участь у судовому провадженні. Кримінальний процесуальний закон покладає на суд обов`язок забезпечити реалізацію відповідачем указаних процесуальних прав (ч. 6 ст. 22 КПК ).

У цьому кримінальному провадженні суд першої інстанції не дотримався зазначених вимог закону.

Порядок здійснення судового виклику у кримінальному провадженні урегульований Главою 11 КПК України. Зокрема, згідно з ч. 1 ст. 136 КПК України належним підтвердженням отримання особою повістки про виклик або ознайомлення з її змістом іншим шляхом є розпис особи про отримання повістки, в тому числі на поштовому повідомленні, відеозапис вручення особі повістки, будь-які інші дані, які підтверджують факт вручення особі повістки про виклик або ознайомлення з її змістом.

Частиною 2 ст. 136 КПК України встановлено, що у разі якщо особа подала письмову заяву на одержання повісток про виклик у конкретному кримінальному провадженні з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи та/або її окремої підсистеми (модуля), днем вручення повістки про виклик до слідчого судді, суду є день отримання судом повідомлення про доставлення повістки про виклик до слідчого судді, суду на офіційну електронну адресу особи.

Частиною 2 ст. 318 КПК України передбачено, що судовий розгляд здійснюється в судовому засіданні з обов`язковою участю сторін кримінального провадження, крім випадків, передбачених цим Кодексом. У судове засідання викликаються потерпілий та інші учасники кримінального провадження.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що внаслідок вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, потерпілому ОСОБА_11 були спричинені тяжкі тілесні ушкодження.

З метою відшкодування завданої шкоди потерпілий ОСОБА_11 та цивільний позивач ОСОБА_12 , як особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди, подали до суду цивільний позов, у якому просили визнати ГУНП в Одеській області цивільним відповідачем та стягнути з ГУНП на користь ОСОБА_11 22444 грн. матеріальної шкоди, 500000 грн. моральної шкоди та 85408,3 грн. матеріальної шкоди на користь ОСОБА_12 (т. 1, а. п. 40-109).

Суд першої інстанції, з огляду на те, що обвинувачений ОСОБА_10 визнав свою вину у повному обсязі, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорювалися. У зв`язку з цим суд провів розгляд відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК, задовольнив цивільний позов потерпілого та цивільного позивача та ухвалив вирок від 27 жовтня 2025 року, яким постановив стягнути з ГУНП в Одеській області на користь ОСОБА_12 матеріальну шкоду у розмірі 85408 грн., на користь ОСОБА_11 матеріальну шкоду у розмірі 22444 грн. та моральну шкоду в сумі 300000 гривень.

Із наявної в матеріалах судової справи довідки секретаря судового засідання, виготовленої з АСДС КП «Д-3», вбачаються дані про направлення цивільному відповідачу ГУНП в Одеській області електронною поштою копії цивільного позову (т. 1 а.п. 115).

З матеріалів кримінального провадження також вбачається, що цивільний відповідач лише двічі викликався у судове засідання на 26.06.2025 року та 20.08.2025 року (т. 1 а.п. 114, 119).

Разом з тим, матеріали справи не містять відомостей, які підтверджують факти належного повідомлення цивільного відповідача ГУНП в Одеській області про дату, час і місце судових засідань суду першої інстанції, які відбулися 29 вересня 2025 року та 27 жовтня 2025 року.

Згідно вимог п.1 ч.2 ст. 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав , зокрема, неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

З аналізу зазначених норм закону вбачається, що цивільний відповідач користається правами та обов`язками обвинуваченого, тобто має право приймати участь в судовому засіданні під час вирішення питання щодо цивільного позову та надавати з цих питань докази.

Той факт, що цивільний відповідач ГУНП в Одеській області є користувачем Єдиної судової інформаційно-комунікаційній системи «Електронний суд», відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 35 КПК України, не може вказувати на відсутність необхідності повідомлення відповідача у цьому провадженні про дату, час та місце судових засідань.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону, оскільки, цивільний відповідач не був належним чином сповіщений про дату та час судових засідань, є обґрунтованими, враховуючи, що згідно вимог ст. 412 ч. 2 п.3 КПК України, цивільний відповідач має права обвинуваченого, що є безумовною підставою для скасування судового рішення в частині вирішення цивільного позову.

В зв`язку з наведеним, а також в зв`язку з порушенням вимог ст. 62, 128 КПК України, які передбачають порядок розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні, права та обов`язки цивільного відповідача були порушенні, апеляційній суд вважає, що вирок суду підлягає скасуванню в цій частині.

Таким чином, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.2 КПК України, яка регламентує обов`язок застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури, а також забезпечення дотримання принципу верховенства права, закріпленого в ст.8 КПК України.

Слушними є також доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції в описово-мотивувальній частині вироку дійшов до висновку про необхідність стягнення моральної шкоди на користь потерпілого з обвинуваченого, в той час як у резолютивній частині зазначив, що така шкода підлягає стягненню з ГУНП в Одеській області (т. 1 а. п. 208).

Таким чином, описово-мотивувальна частина вироку в данному випадку не відповідає його резолютивній частині, що також є грубим порушенням кримінального процесуального закону.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 415 КПК України можливість скасування судом апеляційної інстанції вироку з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції передбачена лише за умови встановлення порушень, передбачених п.п. 2, 3, 4, 5, 6, 7 ч.2 ст. 412 цього Кодексу, однак, в даному випадку, апеляційним судом встановлені порушення, передбачені п. 3 ч.2 ст.412 КПК України, в зв`язку з чим призначення нового розгляду кримінального провадження діючим КПК України передбачено.

Згідно зі ст. 8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями і застосовується цей принцип з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Апеляційний суд також виходить з положень ч. 1 ст. 9 КПК України, яка передбачає, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

При таких обставинах, апеляційний суд вважає необхідним апеляційну скаргу, з зазначених підстав задовольнити частково, а вирок суду першої інстанції, відповідно до положень до ст. 415 ч. 2 п. 3 КПК України, скасувати в частині вирішення цивільного позову, та в цій частині призначити новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства, в ході якого, з урахуванням наведеного, з дотриманням вимог закону, прийняти законе та обґрунтоване рішення.

Крім того, положеннями ч. 1 ст. 124 КПК установлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

До таких витрат відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 118 цього Кодексу належать витрати на правову допомогу.

З огляду на те, що оскаржений вирок скасований в частині вирішення цивільного позову, та в цій частині призначено новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства, остаточний розподіл витрат має бути вирішений в ході нового судового розгляду.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника цивільного відповідача ОСОБА_8 , який діє в інтересах ГУНП в Одеській області, - задовольнити частково.

Вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 жовтня 2025 року, яким ОСОБА_10 було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, скасувати в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_11 та ОСОБА_12 до ГУНП в Одеській області.

Призначити в цій частині новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства в суді першої інстанції в іншому складі суду.

В решті вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 27 жовтня 2025 року залишити без змін.

Ухвала Одеського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4