ВІТОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/2642/25
Провадження №1-кс/477/36/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року м. Миколаїв

Вітовський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

із секретарем судового засідання ОСОБА_2 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

прокурора ОСОБА_4 ,

представниці потерпілого ОСОБА_5 (не з`явилася),

розглянувши заяву судді Вітовського районного суду Миколаївської області ОСОБА_6 про самовідвід у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000080 від 25 вересня 2025 року, за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 249 КК України,

В С Т А Н О В И В:

У Вітовському районному суді Миколаївської області на розгляді у судді ОСОБА_6 знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 249 КК України.

22 грудня 2025 року суддя ОСОБА_6 склала заяву про самовідвід від розгляду цього кримінального провадження, яка була зареєстрована в канцелярії суду і розподілена для розгляду судді ОСОБА_1 14 січня 2026 року.

На обґрунтування своєї заяви вказала, що протягом 2022-2025 років неодноразово розглядала справи про адміністративне правопорушення за ч. 4 ст. 85 КУпАП та ухвалювала рішення про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності з накладенням на нього адміністративних стягнень за грубе порушення правил рибальства. Під час засідання з розгляду кримінального провадження прокурор повідомила, що в якості доказів будуть долучені до справи копії постанов Вітовського (минула назва Жовтневого) районного суду Миколаївської області, постановлені суддею ОСОБА_6 у справах №№ 477/35/22, 477/883/22, 477/883/23, 477/539/24, 477/1798/24 Тому суддя вважала, що у разі ухвалення нею обвинувального вироку може виникнути обґрунтований сумнів у її об`єктивності та неупередженості, оскільки саме ухваленими нею рішеннями буде підтверджуватися винуватість ОСОБА_3 , у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. Посилаючись на положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практику Європейського суду з прав людини та ст. 75 КПК України вважала, що необхідним відвести її від розгляду справи.

В судовому засіданні обвинувачений у вирішенні заяви конкретної позиції або власної думки не висловив.

Прокурор у вирішенні заяви покладалася на розсуд суду, зазначивши, що винесені суддею ОСОБА_6 постанови в справах про адміністративні правопорушення відносно ОСОБА_3 за грубе порушення рибальства можливо будуть надаватися суду під час розгляду кримінального провадження відносно нього, але не як доказ його вини, а як характеризуючі дані відносно нього.

Суд, перевіривши заяву, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Право кожного на справедливий розгляд справи незалежним і безстороннім судом закріплено у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Кодекс України про адміністративні правопорушення не містить спеціальних норм, які б передбачали можливість розгляду заяви про відвід суду (самовідвід).

В той же час, згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним безстороннім судом, а Рішенням Ради суддів України № 34 від 08 червня 2017 року роз`яснена можливість врегулювання конфлікту інтересів суддею під час розгляду справи про адміністративне правопорушення: з огляду відсутності в КУпАП норм, що визначають правила відводу чи самовідводу, до внесення змін до чинного законодавства, враховуючи засади верховенства права, передбачені Конституцією України та міжнародні стандарти щодо незалежності суддів, неупередженості та безсторонності судочинства, можливе застосовувати чинні процесуальні норми за аналогією.

Так, Європейський суд з прав людини неодноразово в своїх рішеннях вказував на віднесення справ про адміністративні правопорушення до кримінальної сфери судочинства.

Кримінальним процесуальним кодексом України в частині 1 статті 75 передбачені підстави для відводу судді: 1) якщо він є заявником, потерпілим, цивільним позивачем, цивільним відповідачем, близьким родичем чи членом сім`ї слідчого, прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, заявника, потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача; 2) якщо він брав участь у цьому провадженні як свідок, експерт, спеціаліст, представник персоналу органу пробації, перекладач, слідчий, прокурор, захисник або представник; 3) якщо він особисто, його близькі родичі чи члени його сім`ї заінтересовані в результатах провадження; 4) за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості; 5) у випадку порушення встановленого частиною третьою статті 35 цього Кодексу порядку визначення слідчого судді, судді для розгляду справи.

Суддя ОСОБА_6 в своїй заяві вказала всі зазначені підстави, хоча, мотивуючи заяву про самовідвід описала підставу для цього долучення доказів у виді судових рішень відносно обвинуваченого, якими буде підтверджуватися його вина у вчиненні кримінального правопорушення. З огляду на це слід вважати, що нею було заявлено самовідвід на підставі п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК України.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного.

Висловлення недовіри суду є однією з гарантій законності здійснення правосуддя і об`єктивності та неупередженості розгляду справи, однак підстави для цього повинні бути реальними і підтвердженні відповідними доказами та даними, а не бути припущеннями.

Зі сталої судової практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) можна виснувати, що при об`єктивному підході до встановлення наявності упередженості суду (суддів) належить визначати окремо від поведінки судді, чи існують очевидні факти, що можуть поставити під сумнів його безсторонність. Коли це стосується органу, який засідає як суд присяжних, то визначається окремо від персональної поведінки його членів, чи існують явні факти, що ставлять під сумнів неупередженість органу в цілому. Так само й у вирішенні питання щодо існування легітимних причин сумнівів у неупередженості конкретного судді (параграфи 45-50 рішення ЄСПЛ у справі «Морель проти Франції» (Morel v. France)); параграф 23 рішення ЄСПЛ у справі «Пескадор Валеро проти Іспанії» (Pescador Valero v. Spain) або органу, що засідає у вигляді суду присяжних (параграф 40 рішення ЄСПЛ у справі «Лука проти Румунії» (Luka v. Romania)), позиція зацікавленої сторони є важливою, але не вирішальною. Вирішальним є наявність обґрунтованості сумніву в неупередженості суду (параграф 44 рішення ЄСПЛ у справі «Ветштайн проти Швейцарії» (Wettstein v. Switzerland)); параграф 30 рішення ЄСПЛ у справі «Пабла Ки проти Фінляндії» (Pabla Ky v. Finland); параграф 96 рішення ЄСПЛ у справі «Мікалеф проти Мальти» (Micallef v. Malta).

Стандарт безсторонності ґрунтується насамперед на тому, що судді мають розглядати справи на основі фактів та згідно із законом, без жодних обмежень, неналежного впливу, спонукання, тиску, погроз чи втручань, прямих чи непрямих, з будь-чийого боку або з будь-якої причини. Також неупередженість стосується способу мислення або ставлення суду до питань і сторін у конкретній справі. Тож слово «неупереджений» передбачає виключення (усунення) розумних та обґрунтованих сумнівів щодо упередженості судді, як реальної, так і суб`єктивної.

Жодна норма національного права не визначає зміст нормативної конструкції «неупередженість» («безсторонність») судді».

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини обґрунтованість підстав для надання висновку щодо безсторонності суду для мети пункту 1 статті 6 Конвенції має встановлюватися згідно з:

«об`єктивним критерієм», який передбачає, що встановлення наявності упередженості суду (суддів) має бути визначено окремо від поведінки судді, тобто має бути з`ясовано, чи є очевидні факти, що можуть поставити під сумнів його безсторонність. Своєю чергою вирішальне значення має саме наявність відповідних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які свідчать про обґрунтованість сумніву в неупередженості суду, а позиція зацікавленої сторони є важливою, але не вирішальною;

«суб`єктивним критерієм», який вимагає оцінки реальних дій окремого судді під час розгляду конкретної справи і тільки після встановлення фактів у поведінці судді, які можна кваліфікувати як прояв упередженості, можливо поставити під сумнів його безсторонність.

Отже, для підтвердження порушення (або можливого порушення) суддею принципу неупередженості, необхідно мати інформацію про наявність відповідних зазначених вище суб`єктивних та/або об`єктивних елементів стандарту неупередженості (зокрема, але не винятково, йдеться про такі ознаки, як особисте переконання та поведінка конкретного судді, що вказують на його безпосередню зацікавленість у результатах розв`язання справи, неналежне забезпечення конкретним судом та його складом, визначеним для розгляду справи, дотримання процесуальних прав і свобод сторін та осіб, які беруть участь у справі, тощо).

В той же час, об`єктивно не підтверджується, що постанови в справах про адміністративні правопорушення у справах №№ 477/35/22, 477/883/22, 477/883/23, 477/539/24, 477/1798/24 мають доказове значення за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 249 КК України, оскільки в обвинуваченні, виписаному обвинувального акту, про них нічого не зазначено.

Тобто обставин, з яких би вбачалося, що суддя особисто, прямо чи опосередковано заінтересована в результаті справи або існують інші обставини, що викликають сумнів у її неупередженості та/або об`єктивності при розгляді справи, не встановлено.

Навпаки, на думку суду, розгляд суддею ОСОБА_6 на протязі 2022-2025 років адміністративних справ відносно ОСОБА_3 може свідчити про її абсолютну неупередженість та об`єктивність.

Таким чином підстави для задоволення заяви ОСОБА_6 про самовідвід відсутні.

Керуючись статтями 75, 369-372, 376 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні заяви судді Вітовського районного суду Миколаївської області ОСОБА_6 про самовідвід у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000080 від 25 вересня 2025 року, за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 249 КК України - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

В засіданні було проголошено резолютивну частину ухвали, її повний текст складено на 12 лютого 2026 року для оголошення 12:45.

Суддя ОСОБА_1