УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 390/42/25

провадження № 51-161ск26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Кропивницького районного суду Кіровоградської області від 26 вересня 2025 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 10 грудня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000553 щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м. Воркута рф, жительки

АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

засудженої за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1

ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Кропивницького районного суду Кіровоградської області від 26 вересня

2025 року, залишеним без змін ухвалою Кропивницького апеляційного суду

від 10 грудня 2025 року, ОСОБА_4 визнано винуватою і засуджено до покарання

за ч. 1 ст. 115 КК у виді позбавлення волі на строк 13 років.

Вирішено питання щодо долі речових доказів та цивільних позовів у кримінальному провадженні.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватою у тому, що вона приблизно о 14:00 14 листопада 2024 року, перебуваючи у зальній кімнаті будинку

АДРЕСА_2 , під час святкування, будучи в стані сп`яніння, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер своїх дій, передбачаючи наслідки у вигляді смерті та бажаючи їх настання, цілеспрямовано завдала ОСОБА_5 один удар в грудну клітку ножем, від чого останній помер на місці вчинення кримінального правопорушення.

Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі

У касаційній скарзі засуджена, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України

про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженої, порушує питання

про скасування оскаржених судових рішень і призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Вважає, що покарання їй призначено надто суворе, без урахування даних

про її особу, а саме відсутності попереднього притягнення до адміністративної чи кримінальної відповідальності, наявності позитивних характеристик з місця проживання та з ДУ «Кропивницький слідчий ізолятор», а також її сімейного стану. Все вищевказане, на переконання засудженої, залишилось і поза увагою апеляційного суду.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, і правильність кваліфікації її дій

у її касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи засудженої щодо суворості призначеного їй покарання та колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і

не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання,

яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції під час призначення покарання ОСОБА_4 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є особливо тяжким, дані про особу винної, яка раніше не судима, за місцем проживання характеризується позитивно, офіційно не працює, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, а також взяв

до уваги, наявність обставин, що обтяжують покарання, - вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку та в стані алкогольного сп`яніння, а також відсутність обставин, що його пом`якшує.

З урахуванням викладеного, способу вчинення злочину, характеру завданих ушкоджень, наявності двох обтяжуючих покарання обставин, позиції сторони обвинувачення та потерпілих, суд дійшов висновку, що для перевиховання та виправлення ОСОБА_4 їй необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі із ізоляцією від суспільства, ближче до верхньої межі санкції, передбаченої ч. 1

ст. 115 КК. В той же час суд врахував те, що ОСОБА_4 раніше не притягувалася до кримінальної відповідальності, її позитивні характеристики, соціальні зв`язки, часткове відшкодування матеріальної шкоди, а тому не призначив їй максимальне покарання, про що і вказав у вироку.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4

за апеляційною скаргою сторони захисту, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив його без змін, навівши підстави ухвалення такого судового рішення.

Як вказала колегія суддів, суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення щодо обрання ОСОБА_4 міри покарання, дотримався положень статей 50, 65 КК, згідно з якими особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. На підставі усіх обставин у їх сукупності, зважаючи на мету покарання, з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та конкретних обставин вчинення протиправного діяння, колегія суддів дійшла висновку, що призначене ОСОБА_4 покарання є таким, що відповідає вимогам ст. 65 КК.

З наведеними висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Отже, Суд не вбачає підстав для скасування оскаржених судових рішень внаслідок істотного порушенння вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженої через суворість.

В касаційній скарзі засудженої не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої суворості призначеного їй покарання.

Доводів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону,

які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, касаційна скарга не містить.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити засудженій ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження

за її касаційною скаргою на вирок Кропивницького районного суду Кіровоградської області від 26 вересня 2025 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду

від 10 грудня 2025 року щодо неї.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3