ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/925/26 Справа № 216/2200/26 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2026 року м. Кривий Ріг

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кривому Розі Дніпропетровської області в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника власника майна - адвоката ОСОБА_7 , подану в інтересах ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 березня 2026 року про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000410 від 21 березня 2026 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 209, ст. 236 КК України,

в с т а н о в и л а :

ухвалою слідчого судді Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 березня 2026 року частково задоволено клопотання прокурора групи прокурорів у кримінальному провадженні - прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_9 про арешт майна, вилученого 24 березня 2026 року під час проведення обшуків у кримінальному провадженні № 0000410 від 21 березня 2026 року.

Зазначеною ухвалою, зокрема, накладено арешт на майно, вилучене під час обшуку транспортного засобу AUDI Q8, державний номерний знак НОМЕР_1 , що перебуває у користуванні ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: мобільний телефон марки iPhone 16 Pro, ІМЕІ: НОМЕР_2 , ІМЕІ2: НОМЕР_3 , з сім-картками операторів «Київстар» та «Vodafone», поміщений до спеціального пакету № NPU 5049059; п`ять електронних носіїв інформації: «Transcend» білого кольору на 16 Gb, «Transcend» червоного кольору на 16 Gb, «Apacer» чорного кольору, «Kingston» чорного кольору на 64 Gb, «Kingston» зеленого кольору на 64 Gb, поміщені до спеціального пакету № PSP 1118485; ноутбук MacBook А3113 та перехідник «Носо», поміщені до спеціального пакету № PSP 4198461.

Слідчим суддею заборонено власнику та уповноваженим ним особам відчуження, розпорядження та використання арештованого майна до скасування арешту у встановленому КПК України порядку. Місцем зберігання електронних інформаційних систем, комп`ютерних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку, у тому числі майна, належного ОСОБА_8 , визначено камеру схову речових доказів Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області з правом направлення за дорученням чи постановою слідчого до відповідного підрозділу або експертної установи до 30 травня 2026 року включно для проведення огляду, зняття інформації та виготовлення копій даних, а з 31 травня 2026 року слідчого зобов`язано передати ці електронні пристрої особам, у яких вони були вилучені, на відповідальне зберігання з попередженням про кримінальну відповідальність за ст. 388 КК України.

Обґрунтовуючи прийняте рішення, слідчий суддя виходив із того, що досудове розслідування здійснюється за фактом імовірного вчинення службовими особами АТ «Кривбасзалізрудком» та іншими особами дій, пов`язаних із легалізацією майна, одержаного злочинним шляхом, та порушенням правил екологічної безпеки, що спричинило тяжкі наслідки. На думку слідчого судді, з огляду на характер розслідуваних обставин вилучені речі можуть містити відомості, які мають значення для кримінального провадження, а тому відповідають критеріям речових доказів, визначених ст. 98 КПК України, і арешт такого майна є необхідним для забезпечення його збереження.

Також слідчий суддя зазначив, що клопотання прокурора про арешт тимчасово вилученого майна подано у строк, передбачений ч. 5 ст. 171 КПК України, оскільки майно вилучено 24 березня 2026 року, а клопотання подано до суду 25 березня 2026 року. При цьому слідчий суддя врахував положення ч. 2 ст. 168 КПК України щодо особливостей тимчасового вилучення електронних інформаційних систем та мобільних терміналів систем зв`язку, у зв`язку з чим визначив строк для огляду, копіювання інформації та подальшої передачі відповідних електронних пристроїв власникам на відповідальне зберігання.

Із зазначеним судовим рішенням не погодилась представник власника майна - адвокат ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_8 , та подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу від 30 березня 2026 року в частині накладення арешту на майно ОСОБА_8 .

У доводах апеляційної скарги представник власника майна зазначає, що висновки слідчого судді не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. На переконання апелянта, із фабули кримінального провадження вбачається, що предметом розслідування є фінансові операції та створення штучної заборгованості за електроенергію, однак ОСОБА_8 , хоча й входить до складу правління АТ «Кривбасзалізрудком», не є тією посадовою особою, яка безпосередньо здійснює фінансове планування, бухгалтерський облік, управління фінансами чи підписання платіжних документів. Захисник наголошує, що такі функції, за змістом скарги, належать фінансовому директору та заступнику фінансового директора, проте щодо них відповідні слідчі дії не проводились і майно у них не вилучалось.

Також апелянт стверджує, що прокурором не було надано суду повної та об`єктивної інформації щодо обставин проведення обшуку в адміністративній будівлі підприємства. Зокрема, у скарзі зазначено, що слідчий проводив обшук у службових кабінетах лише окремих осіб, зокрема ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , натомість відмовився проводити обшук у службових кабінетах фінансового директора та його заступника, що, на думку сторони захисту, було зафіксовано у запереченнях до протоколу обшуку та відеозаписом.

Крім того, представник власника майна вказує, що АТ «Кривбасзалізрудком» за власною ініціативою надало слідчому документи щодо фінансових операцій, які, на думку апелянта, мають безпосереднє значення для встановлення обставин кримінального провадження, однак сторона обвинувачення не просила накласти арешт саме на ці відомості та натомість ініціювала арешт особистого майна ОСОБА_8 мобільного телефону, ноутбука та електронних носіїв.

Окремо апелянт зазначає про відсутність конкретного обґрунтування того, чому саме особисте майно ОСОБА_8 може містити відомості, які мають доказове значення. На думку сторони захисту, посилання слідчого судді на те, що «більшість» вилучених речей можуть мати на собі сліди кримінального правопорушення або містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ, є припущенням та не відповідає вимогам ст. 173 КПК України щодо оцінки можливості використання конкретного майна як доказу.

Також у скарзі наведено довід про порушення строку постановлення ухвали про арешт тимчасово вилученого майна. Апелянт посилається на ч. 6 ст. 173 КПК України та зазначає, що клопотання про арешт майна надійшло до суду 25 березня 2026 року, тоді як ухвалу постановлено 30 березня 2026 року, тобто, на думку представника власника майна, після спливу сімдесяти двох годин з моменту надходження клопотання до суду, у зв`язку з чим майно мало бути повернуте особі, у якої його було вилучено.

Крім цього, представник власника майна обґрунтовує право ОСОБА_8 та його представника на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді про арешт майна, посилаючись на положення ст. 309, 393, 173 КПК України, а також зазначає, що повний текст оскаржуваної ухвали не був своєчасно отриманий через ЄСІТС. За змістом скарги, адвоката ОСОБА_7 не було допущено до електронних матеріалів провадження, у зв`язку з чим вона була змушена звертатися із клопотанням про забезпечення доступу до судового рішення, а електронну копію оскаржуваної ухвали отримала лише 14 квітня 2026 року. З огляду на це апелянт просить врахувати наведені обставини при вирішенні питання щодо строку апеляційного оскарження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, представник власника майна - адвокат ОСОБА_7 , яка апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити з наведених у ній підстав прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою, просив залишити її без змін, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого висновку.

Відповідно до положень п. 3 ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення. Водночас за змістом ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу суду або слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення. Згідно з ч. 1 ст. 117 КПК України пропущений із поважних причин процесуальний строк має бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою суду.

З матеріалів апеляційної скарги вбачається, що представник власника майна посилається на несвоєчасне отримання повного тексту оскаржуваної ухвали через відсутність доступу до електронних матеріалів провадження та зазначає, що електронну копію ухвали Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу надіслав їй лише 14 квітня 2026 року. Апеляційну скаргу сформовано та подано через систему «Електронний суд» 17 квітня 2026 року.

З огляду на наведене, а також з урахуванням того, що право на апеляційний перегляд судового рішення є складовою права на судовий захист і не може бути обмежене надмірно формальним підходом до обчислення процесуального строку, колегія суддів вважає, що наведені представником власника майна обставини є достатніми для поновлення строку апеляційного оскарження. Вони свідчать про те, що подання апеляційної скарги поза межами строку, обчисленого з дня проголошення ухвали, було зумовлене не недобросовісною процесуальною поведінкою апелянта, а обставинами, пов`язаними з фактичним отриманням повного тексту судового рішення та доступом до матеріалів провадження.

Тому строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 березня 2026 року підлягає поновленню.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги по суті, колегія суддів виходить із такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є, зокрема, охорона прав, свобод та законних інтересів його учасників, а також забезпечення швидкого, повного і неупередженого розслідування та судового розгляду з тим, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження, який полягає у тимчасовому, до скасування в установленому КПК України порядку, обмеженні права особи на відчуження, розпорядження та/або користування майном. Такий захід може застосовуватися лише за наявності правової підстави, визначеної законом, та за умови доведення необхідності арешту майна і ризиків, на запобігання яким він спрямований.

За змістом п. 1 ч. 2 та ч. 3 ст. 170 КПК України арешт майна з метою збереження речових доказів може бути накладений на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що таке майно відповідає критеріям, визначеним ст. 98 КПК України. Речовими доказами, відповідно до ст. 98 КПК України, є, зокрема, матеріальні об`єкти, які зберегли на собі сліди кримінального правопорушення або містять інші відомості, що можуть бути використані як доказ факту чи обставин, які встановлюються під час кримінального провадження.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя згідно з ч. 2 ст. 173 КПК України повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для власника чи володільця.

Зазначені положення кримінального процесуального закону не вимагають від слідчого судді на стадії вирішення питання про арешт майна встановлення винуватості конкретної особи, доведення всіх елементів складу кримінального правопорушення або остаточного визначення доказової сили кожного вилученого предмета. На цій стадії суд перевіряє, чи існує обґрунтований зв`язок між майном, кримінальним провадженням і заявленою процесуальною метою арешту, а також чи є втручання у право власності пропорційним цій меті.

Оцінюючи законність та обґрунтованість арешту майна, колегія суддів також виходить із положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

У практиці Європейського суду з прав людини сформовано підхід, за яким будь-яке втручання держави у право особи на мирне володіння майном має бути законним, переслідувати легітимну мету в загальному інтересі та забезпечувати справедливий баланс між вимогами суспільного інтересу і необхідністю захисту основоположних прав особи. При цьому такий баланс порушується, якщо на особу покладається індивідуальний і надмірний тягар.

Так, у справі Sporrong and Lonnroth v. Sweden ЄСПЛ сформулював загальний стандарт «справедливого балансу» у справах щодо втручання у право власності. У справі Raimondo v. Italy Суд виходив із того, що тимчасові обмеження майнових прав у межах кримінально-правових або превентивних процедур можуть бути сумісними з Конвенцією, якщо вони мають законну підставу та не є непропорційними. У справі East/West Alliance Limited v. Ukraine ЄСПЛ, оцінюючи втручання у майнові права у зв`язку з вилученням і утриманням майна в межах кримінальних та пов`язаних процедур, наголосив на необхідності реального обґрунтування такого втручання і дотримання розумного балансу між інтересами розслідування та правом власності. У справі Smirnov v. Russia Суд окремозвертав увагу на те, що тривале утримання вилучених документів та електронного обладнання без достатнього обґрунтування може становити непропорційне втручання у право власності.

Отже, з огляду на стандарти Конвенції та практику ЄСПЛ, сам факт вилучення й арешту майна у кримінальному провадженні не є несумісним із правом особи на мирне володіння майном. Вирішальним є те, чи має таке втручання достатню правову підставу, чи пов`язане майно з предметом кримінального провадження, чи є арешт необхідним для досягнення процесуальної мети та чи не покладає він на власника надмірний індивідуальний тягар.

У цьому кримінальному провадженні арешт майна ОСОБА_8 накладено на підставі положень ст. 170 КПК України з метою збереження речових доказів, тобто для досягнення легітимної процесуальної мети. Вилучене майно є електронними пристроями та носіями інформації, які, з урахуванням предмета досудового розслідування та зв`язку ОСОБА_8 з органом управління АТ «Кривбасзалізрудком», можуть містити відомості, що мають значення для встановлення обставин кримінального провадження.

При цьому слідчий суддя врахував необхідність мінімізації втручання у право власності, оскільки щодо електронних пристроїв визначив строк для проведення огляду, зняття інформації та виготовлення копій до 30 травня 2026 року включно, а з 31 травня 2026 року зобов`язав передати відповідні предмети особам, у яких вони були вилучені, на відповідальне зберігання. Такий спосіб арешту не свідчить про безстрокове або невизначене позбавлення власника можливості користуватися майном, а тому не покладає на ОСОБА_8 надмірного індивідуального тягаря у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000410 здійснюється за фактом можливого вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 209, ст. 236 КК України, у зв`язку з діями службових осіб АТ «Кривбасзалізрудком» та інших осіб, які, за версією сторони обвинувачення, пов`язані з укладенням угод, здійсненням фінансових операцій, утворенням штучної заборгованості перед постачальниками електроенергії та подальшими наслідками для об`єктів шахтної інфраструктури.

Майно ОСОБА_8 , щодо якого подано апеляційну скаргу, було вилучено під час проведення обшуку транспортного засобу, що перебуває у його користуванні. При цьому сам апелянт у скарзі зазначає, що ОСОБА_8 входив до складу правління АТ «Кривбасзалізрудком», тобто належав до органу управління товариства, діяльність службових осіб якого є предметом перевірки у цьому кримінальному провадженні.

За таких обставин колегія суддів не може погодитися з доводом апеляційної скарги про те, що майно ОСОБА_8 не має жодного об`єктивного зв`язку з предметом кримінального провадження лише тому, що, за твердженням апелянта, фінансовий директор або заступник фінансового директора мали ширший обсяг повноважень у сфері фінансово-господарської діяльності підприємства.

Доводи захисту про те, що інші посадові особи підприємства могли мати більш безпосереднє відношення до фінансових операцій, не спростовують можливості перебування на мобільному телефоні, ноутбуці чи електронних носіях ОСОБА_8 відомостей, які стосуються управлінських рішень, службової комунікації, обставин укладення договорів, погодження фінансових дій або інших обставин, що перевіряються в межах кримінального провадження.

Слідчий суддя при вирішенні питання про арешт майна не встановлює, хто саме з посадових осіб підприємства є причетним до кримінального правопорушення, і не визначає остаточно, у кого саме мають перебувати всі докази. Предмет перевірки слідчого судді є вужчим: чи доведено стороною обвинувачення існування достатніх підстав вважати, що конкретне майно може мати доказове значення, та чи виправдовує ця процесуальна мета тимчасове обмеження права власності. У цьому контексті належність ОСОБА_8 до органу управління підприємства, обставини кримінального провадження та характер вилученого майна електронні пристрої й носії інформації у своїй сукупності дають достатні підстави для висновку про можливість використання такого майна як джерела доказової інформації.

Не можуть бути підставою для скасування ухвали й доводи апеляційної скарги про те, що слідчий не провів обшук у службових кабінетах фінансового директора та заступника фінансового директора, а також не визнав доказами певні документи, надані підприємством за власною ініціативою.

Такі доводи фактично стосуються повноти, напряму та тактики досудового розслідування. Однак при апеляційному перегляді ухвали слідчого судді про арешт майна апеляційний суд не підміняє собою орган досудового розслідування та не визначає, які саме слідчі дії мають бути проведені додатково, у яких службових кабінетах доцільно провести обшук, які саме документи слід визнати речовими доказами або долучити до матеріалів провадження. Предметом апеляційної перевірки є законність і обґрунтованість арешту конкретного майна, а не оцінка всієї стратегії розслідування.

Сам по собі факт можливого існування інших джерел доказової інформації не виключає можливості арешту вже вилученого майна, якщо таке майно відповідає критеріям ст. 98 КПК України і його збереження є необхідним для досягнення завдань кримінального провадження. Кримінальний процесуальний закон не ставить допустимість арешту речового доказу у залежність від того, чи провів слідчий усі інші потенційно можливі слідчі дії, на які посилається сторона захисту.

Колегія суддів також враховує, що вилучене у ОСОБА_8 майно є саме електронними пристроями та носіями інформації. Їх доказове значення може полягати не лише у фізичних властивостях предметів, а передусім у відомостях, які можуть міститися в пам`яті таких пристроїв або на відповідних носіях. На початковій стадії досудового розслідування, до проведення належного огляду, копіювання інформації або експертного дослідження, слідчий суддя обґрунтовано виходив із необхідності забезпечення збереження первинного стану цих об`єктів та недопущення втрати, видалення, зміни чи приховування інформації, яка може мати значення для кримінального провадження.

Разом з тим слідчий суддя не застосував найбільш обтяжливий спосіб арешту безстроково. Навпаки, щодо електронних пристроїв, у тому числі майна ОСОБА_8 , слідчий суддя визначив строк до 30 травня 2026 року для проведення огляду, зняття інформації та виготовлення копій, а з 31 травня 2026 року зобов`язав передати ці предмети особам, у яких вони були вилучені, на відповідальне зберігання. Такий спосіб арешту відповідає вимогам ч. 4 ст. 173 КПК України, оскільки спрямований на досягнення процесуальної мети збереження доказової інформації та водночас зменшує тривалість і інтенсивність втручання у право власності.

Довід апеляційної скарги про те, що слідчий суддя послався на «більшість» вилучених речей без достатньої конкретизації, колегія суддів оцінює критично, однак не вбачає у цьому підстав для скасування ухвали в оскарженій частині.

Дійсно, при вирішенні питання про арешт майна судове рішення має містити не абстрактне припущення щодо доказового значення речей, а мотивований висновок про зв`язок майна із предметом кримінального провадження. Водночас оскаржувана ухвала в частині майна ОСОБА_8 містить достатні дані для такого висновку: кримінальне провадження стосується діяльності службових осіб АТ «Кривбасзалізрудком»; ОСОБА_8 пов`язаний із виконавчим органом цього товариства; вилучені предмети є електронними пристроями та носіями інформації; майно вилучене під час обшуку у межах цього кримінального провадження; арешт накладений саме з метою збереження речових доказів.

Отже, хоча окремі формулювання ухвали слідчого судді мають узагальнений характер, вони не спростовують наявності правової підстави для арешту майна і не свідчать про істотну необґрунтованість судового рішення в оскарженій частині.

Щодо доводу апеляційної скарги про порушення строку, передбаченого ч. 6 ст. 173 КПК України, колегія суддів зазначає таке.

З матеріалів судового провадження вбачається, що майно було вилучено 24 березня 2026 року, а клопотання прокурора про його арешт надійшло до суду 25 березня 2026 року. Тобто сторона обвинувачення звернулася з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна у строк, передбачений ч. 5 ст. 171 КПК України.

Посилання апелянта на те, що ухвалу постановлено 30 березня 2026 року, саме по собі не спростовує наявності передбачених ст. 170 КПК України підстав для арешту майна і не доводить незаконності висновку слідчого судді про необхідність забезпечення збереження речових доказів. При цьому колегія суддів враховує, що клопотання про арешт майна стосувалося значного обсягу вилучених речей і документів, різних володільців майна, а його розгляд відбувався за участю володільців майна та їхніх представників, тобто в умовах необхідності забезпечення змагальності та реалізації процесуальних прав осіб, чиї права обмежуються арештом

Крім того, наслідком порушення строків, установлених для вирішення питання про арешт тимчасово вилученого майна, може бути постановлення питання про повернення такого майна у порядку, передбаченому КПК України. Водночас у межах цього апеляційного перегляду суд перевіряє законність ухвали слідчого судді, якою вже визначено правовий режим відповідного майна, і не встановлює таких порушень, які б за своїм характером безумовно нівелювали наявність матеріально-правових та процесуальних підстав для арешту майна ОСОБА_8 саме з метою збереження речових доказів.

За таких обставин довід апеляційної скарги про порушення строку постановлення ухвали не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки не спростовує встановленого слідчим суддею зв`язку майна з предметом кримінального провадження, не доводить відсутності ризиків втрати або зміни доказової інформації та не свідчить про непропорційність обраного способу арешту.

Колегія суддів також бере до уваги, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження. Власник або володілець майна не позбавлений права звернутися до слідчого судді із клопотанням про скасування арешту повністю чи частково в порядку ст. 174 КПК України, якщо в подальшому застосуванні цього заходу відпаде потреба або якщо сторона захисту надасть додаткові дані, які свідчитимуть про необґрунтованість подальшого обмеження права власності.

Перевіряючи розумність і співрозмірність втручання у право власності, колегія суддів виходить із того, що арешт накладено не на все майно ОСОБА_8 , а лише на конкретні предмети, вилучені в межах обшуку, які за своїм характером можуть містити інформацію, релевантну предмету досудового розслідування. При цьому спосіб арешту електронних пристроїв передбачає їх тимчасове зберігання у сторони обвинувачення для проведення необхідних процесуальних дій та подальше передання на відповідальне зберігання особам, у яких вони були вилучені.

Такий баланс між інтересами досудового розслідування та правом власності ОСОБА_8 відповідає завданням кримінального провадження і не створює надмірного індивідуального тягаря для власника майна.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування ухвали слідчого судді в оскарженій частині, колегія суддів не встановила. Доводи апеляційної скарги зводяться переважно до незгоди сторони захисту з оцінкою доказового значення вилученого майна та з напрямом досудового розслідування, однак не спростовують висновку слідчого судді про наявність правових підстав для арешту майна з метою збереження речових доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін або скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

З урахуванням викладеного апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга представника власника майна - адвоката ОСОБА_7 , подана в інтересах ОСОБА_8 , задоволенню не підлягає, а ухвала слідчого судді Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 березня 2026 року в оскарженій частині є законною, обґрунтованою та підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 98, 117, 168, 170-173, 309, 376, 395, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

поновити представнику власника майна - адвокату ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_8 , строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 березня 2026 року про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000410 від 21 березня 2026 року.

Апеляційну скаргу представника власника майна - адвоката ОСОБА_7 , подану в інтересах ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 березня 2026 року, якою частково задоволено клопотання прокурора групи прокурорів у кримінальному провадженні прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_9 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000410 від 21 березня 2026 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 209, ст. 236 КК України, в частині накладення арешту на майно, вилучене під час обшуку транспортного засобу AUDI Q8, державний номерний знак НОМЕР_1 , що перебуває у користуванні ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме:

мобільний телефон марки iPhone 16 Pro, ІМЕІ: НОМЕР_2 , ІМЕІ2: НОМЕР_3 , з сім-картками операторів «Київстар» та «Vodafone», поміщений до спеціального пакету № NPU 5049059;

п`ять електронних носіїв інформації: «Transcend» білого кольору на 16 Gb, «Transcend» червоного кольору на 16 Gb, «Apacer» чорного кольору, «Kingston» чорного кольору на 64 Gb, «Kingston» зеленого кольору на 64 Gb, поміщені до спеціального пакету № PSP 1118485;

ноутбук MacBook А3113 та перехідник «Носо», поміщені до спеціального пакету № PSP 4198461, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді