Справа 127/6912/26
Провадження 1-кс/127/2841/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року м. Вінниця

Слідчий суддя Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Вінницького міського суду Вінницької області клопотання прокурора Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_3 , про накладення арешту на майно, в рамках кримінального провадження № 0000237 внесеного до ЄРДР 16.05.2025, за відсутності фіксації судового розгляду за допомогою технічних засобів,

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшло вищевказане клопотання прокурора Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_3 , про накладення арешту на майно.

Клопотання мотивовано тим, що у провадженні слідчого відділу Вінницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області перебувають матеріали досудового розслідування, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000237 від 16.05.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 303 КК України, у зв`язку із чим у органу досудового розслідування постала необхідність у застосуванні заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна.

Під час розгляду, з матеріалів клопотання встановлено, що ОСОБА_4 , в невстановлені в ході досудового розслідування дату та час, з метою заняття сутенерством, тобто забезпечення заняття проституцією іншими особами, посягаючи на моральні засади суспільства, діючи з корисливих спонукань та бажаючи отримувати доходи від зайняття сутенерством, влаштувалась на роботу до салону еротичного масажу «Ego Studio», що розташований в м. Вінниці по вул. Князів Коріатовичів, 155 та в якому здійснює свою господарську діяльність ТОВ «КОМФОРТСЕРВСІЕГОГРУП». У даному салоні жінки під замаскованим приводом надання клієнтам платних послуг з масажу, вступали з ними в сексуальні стосунки, внаслідок чого клієнти отримували сексуальне задоволення з подальшою еяколяцією.

Так, в невстановлені в ході досудового розслідування дату та час, але не пізніше ніж 01.12.2025, ОСОБА_4 почала забезпечувати заняття проституцією дівчат з числа співробітниць салону еротичного масажу, серед яких зокрема були: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Зокрема ОСОБА_4 жінкам які бажали влаштуватись на роботу пояснювала умови заняття проституцією, а саме, знаходячись в салоні еротичного масажу «Ego Studio», що розташований в м. Вінниці по вул. Князів Коріатовичів, 155, проводила інструктаж з приводу виконання еротичних масажів, зустрічала чоловіків (клієнтів), які приходять до салону, роз`яснювала їм порядок та види сексуальних послуг, що надаються в салоні, оголошувала їм вартість та запросивши дівчат давала можливість клієнту обрати з ким він хоче провести час. Після чого за надані послуги клієнт розраховується або безпосередньо з ОСОБА_4 , або з дівчиною яку обрав, а та в свою чергу в подальшому частину зароблених коштів віддавала останній.

Таким чином, 07.01.2026, ОСОБА_4 , продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані у забезпеченні заняття кількома особами проституцією в салоні еротичного масажу, під час проведеного контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту, переслідуючи корисливий мотив та умисел направлений на забезпечення заняття проституцією іншими особами, за грошові кошти в сумі 4700 грн. забезпечила надання ОСОБА_5 сексуальних послуг легендованій особі із зміненими анкетними даними ОСОБА_7 , що діяв на підставі постанови прокурора про контроль за вчиненням злочину, з відома та під контролем працівників поліції, а саме: зустріла клієнта ОСОБА_7 , роз`яснила йому порядок та види сексуальних послуг, що надаються в салоні, оголосила їх вартість, запросивши кількох дівчат дала можливість клієнту обрати з ким він хоче провести час та отримала грошові кошти в сумі 4700 гривень.

Таким чином, ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 303 Кримінального кодексу України сутенерство, вчинене щодо кількох осіб.

Крім того, досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_4 , в невстановлені в ході досудового розслідування дату та час, з метою заняття сутенерством, тобто забезпечення заняття проституцією іншими особами, посягаючи на моральні засади суспільства, діючи з корисливих спонукань та бажаючи отримувати доходи від зайняття сутенерством, влаштувалась на роботу до салону еротичного масажу «Ego Studio», що розташований в м. Вінниці по вул. Князів Коріатовичів, 155 та в якому здійснює свою господарську діяльність ТОВ «КОМФОРТСЕРВСІЕГОГРУП». У даному салоні жінки під замаскованим приводом надання клієнтам платних послуг з масажу, вступали з ними в сексуальні стосунки, внаслідок чого клієнти отримували сексуальне задоволення з подальшою еяколяцією.

Так, в невстановлені в ході досудового розслідування дату та час, але не пізніше ніж 01.12.2025, ОСОБА_4 почала забезпечувати заняття проституцією дівчат з числа співробітниць салону еротичного масажу, серед яких зокрема були: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Зокрема ОСОБА_4 жінкам які бажали влаштуватись на роботу пояснювала умови заняття проституцією, а саме, знаходячись в салоні еротичного масажу «Ego Studio», що розташований в м. Вінниці по вул. Князів Коріатовичів, 155, проводила інструктаж з приводу виконання еротичних масажів, зустрічала чоловіків (клієнтів), які приходять до салону, роз`яснювала їм порядок та види сексуальних послуг, що надаються в салоні, оголошувала їм вартість та запросивши дівчат давала можливість клієнту обрати з ким він хоче провести час. Після чого за надані послуги клієнт розраховується або безпосередньо з ОСОБА_4 , або з дівчиною яку обрав, а та в свою чергу в подальшому частину зароблених коштів віддавала останній.

Таким чином, 18.02.2026, ОСОБА_4 , продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на забезпечення заняття кількома особами проституцією в салоні еротичного масажу, під час проведеного контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту, переслідуючи корисливий мотив та умисел направлений на забезпечення заняття проституцією іншими особами, діючи повторно, за грошові кошти в сумі 4600 грн. забезпечила надання ОСОБА_6 сексуальних послуг легендованій особі із зміненими анкетними даними ОСОБА_7 , що діяв на підставі постанови прокурора про контроль за вчиненням злочину, з відома та під контролем працівників поліції, а саме: зустріла клієнта ОСОБА_7 , роз`яснила йому порядок та види сексуальних послуг, що надаються в салоні, оголосила їх вартість, запросивши кількох дівчат дала можливість клієнту обрати з ким він хоче провести час та отримала грошові кошти в сумі 4600 гривень.

З огляду на вищеописані обставини, а також беручи до уваги наявність здобутих доказів, які в сукупності є достатніми для прийняття відповідного рішення, 18.02.2026 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку міста Вінниці, повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 303 Кримінального кодексу України сутенерство, вчинене щодо кількох осіб.

Надалі працівниками УМП оперативним шляхом було достовірно встановлено, що масажний салон «EGOSTUDIA» продовжує свою діяльність та надалі працює цілодобово за адресою: м. Вінниця, вул. К. Коріатовичів, б. 155, приміщення 178, де надалі дівчатами повіями під приводом надання еротичного масажу надаються послуги сексуального характеру, що додатково підтверджується також допитом у якості свідка гр. ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Також встановлено, що адміністрацією зазначеного салону здійснюється втягнення дівчат в заняття проституцією, а саме здійснюється пошук дівчат привабливої зовнішності, які будуть проходити відповідне навчання, та в подальшому будуть надавати сексуальні послуги у зазначеному салоні.

З огляду на зміст ст. 98 КПК України, сторона обвинувачення приходить до висновку, що вказане майно є безпосереднім об`єктом кримінально протиправних дій, набуті кримінально протиправним шляхом, тобто, є речовим доказом у кримінальному провадженні, може бути речовим доказом у кримінальному провадженні, що є підставою згідно з ч. 3 ст. 170 КПК України для накладення арешту.

Таким чином, з метою всебічного, повного й неупередженого розслідування, встановлення всіх обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, а також недопущення втрати речових доказів, виникла необхідність у накладенні арешту на майно.

Статтею 170 КПК України передбачено, що арештом є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні.

У п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України зазначено, що арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

У випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст.170 КПК України арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Дана норма закону не обмежує можливість накладення арешту на майно фізичних чи юридичних осіб, які не мають правового статусу підозрюваного, обвинуваченого чи засудженого.

Згідно зі ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставини, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.

Правовою підставою арешту майна у цьому випадку є забезпечення збереження речових доказів, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Крім того, згідно п. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Частиною 4 ст. 170 КПК України зазначено, що у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

Згідно ч. 9 ст. 100 КПК України, питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили.

Таким чином, з метою всебічного, повного й неупередженого досудового розслідування, встановлення всіх обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, а також з метою запобігання можливості приховування, зникнення, втрати, перетворення, передачі, відчуження речових доказів, виникла необхідність у накладенні арешту на майно.

Згідно з ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а саме у рішенні по справі «Жушман проти України» зазначається: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».

Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-ІІ). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», п. 50, Series А N 98).

Згідно з ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Таким чином, необхідним та достатнім для запобігання вказаним ризикам є визначення виду обмеження у вигляді заборони розпоряджатися та користуватися майном.

Дане клопотання необхідно розглядати без повідомлення володільців майна, оскільки розгляд клопотання в їх присутності може призвести до негативних наслідків у вигляді передачі третім особам майна, отриманого злочинним шляхом, тобто, втрати доказів, що також унеможливить спеціальну конфіскацію.

З огляду на викладене, прокурор просив слідчого суддю клопотання задовольнити.

Прокурор ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд клопотання у його відсутність, у якій також зазначив про те, що вказане клопотання підтримує в повному обсязі.

Відповідно до частини другої статті 172 КПК України клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

З огляду на вказане, з метою забезпечення арешту майна, власник майна в судове засідання не викликався.

З огляду на зазначене, суд вважає за можливе розглянути клопотання у відсутність учасників процесу, відповідно до вимог частини першої та другої статті 172 КПК України.

Відповідно до частини четвертої статті 107 КПК України фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження під час розгляду питань слідчим суддею, крім вирішення питання про проведення негласних слідчих (розшукових) дій, та в суді під час судового провадження є обов`язковим. У разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Враховуючи те, що учасники процесуальної дії в судове засідання не з`явились, слідчий суддя вважає за можливе розглянути дане клопотання без застосування технічних засобів фіксування.

Слідчий суддя дослідивши матеріали клопотання та матеріали кримінального провадження, дійшов наступного висновку.

Так, згідно ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу. Арешт на комп`ютерні системи чи їх частини накладається лише у випадках, якщо вони отримані внаслідок вчинення кримінального правопорушення або є засобом чи знаряддям його вчинення, або зберегли на собі сліди кримінального правопорушення, або у випадках, передбачених пунктами 2, 3, 4 частини другою цієї статті, або якщо їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, а також якщо доступ до комп`ютерних систем чи їх частин обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням системи логічного захисту. Арешт може бути накладений і на майно, на яке раніше накладено арешт відповідно до інших актів законодавства. У такому разі виконанню підлягає ухвала слідчого судді, суду про накладення арешту на майно відповідно до правил цього Кодексу. Забороняється накладати арешт на кошти на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, на кошти на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України "Про електроенергетику", на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання", на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України "Про теплопостачання" і статті 18-1 Закону України "Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення", на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України "Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки".

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті.

В силу ст. 171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову також цивільний позивач.

Відповідно до ч. 1 ст. 172 КПК України клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

Проаналізувавши матеріали клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя приходить до висновку.

Як зазначено вище, згідно з частиною першою статті 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

В ході розгляду, з матеріалів доданих до клопотання не вбачається наявності жодного доказу на предмет наявності підстав, а також обґрунтування того, що потереби досудового розслідування, з часу внесення відомостей до ЄРДР, виправдовують необхідність накладення арешту на майно осіб, які не мають жодного відношення до кримінального провадження.

Також, накладення арешту на нерухоме майно із забороною у будь-який спосіб розпоряджатись (у тому числі, але не виключно: відчужувати, обтяжувати, передавати в заставу, оренду) та використовувати (у тому числі; але не виключно: вести будь-які будівельно-монтажні, опоряджувальні та будь-які будівельні роботи), повністю позбавляє власника майна здійснювати свою господарську діяльність та користуватися своїм законним майном, що призводить до негативних наслідків.

Накладення заборони володінням, користуванням своїм законим приміщенням є порушенням гарантованого Конституцією України права власності, що включає в себе володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477- IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду як джерело права.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 червня 2007 року у справі «Смирнов проти України» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересам та правомірною метою, а з іншого боку - вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна віднесено до заходів забезпечення кримінального провадження, тому, для накладання арешту на майно, як захід забезпечення кримінального провадження, обов`язково повинна бути наявна досить обґрунтована підозра.

Застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження та потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручаюся у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, а також може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

З огляду на вищенаведене, враховуючи те, що прокурором не доведено необхідності такого арешту з посиланням на належні, допустимі докази, тому слідчий суддя дійшов висновку, що клопотання прокурора Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_3 , про накладення арешту на майно є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. 131, 132, 170, 171, 172, 174, 175 КПК України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора Вінницької окружної прокуратури Вінницької області ОСОБА_3 , про арешт майна, в рамках кримінального провадження № 0000237 внесеного до ЄРДР 16.05.2025 залишити без задоволення.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення, однак її оскарження не зупиняє її виконання.

Слідчий суддя