Провадження №11-кп/801/192/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Вінниці апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 10.12.2025 року про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_6 від 04.11.2024 на незаконність притягнення його до кримінальної відповідальності, незаконність тримання під вартою в період попереднього ув`язнення, незаконність тримання в тюремному ув`язненні в умовах Вінницької установи виконання покарань №1

за участю сторін кримінального провадження

прокурора : ОСОБА_7

захисника: ОСОБА_8

засудженого: ОСОБА_6

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10.12.2025 року у задоволенні скарги ОСОБА_6 від 04.11.2024 (вх. №100577 від 19.11.2024) на незаконність притягнення його до кримінальної відповідальності, незаконність тримання під вартою в період попереднього ув`язнення, а також незаконність тримання в тюремному ув`язненні в умовах Вінницької установи виконання покарань №1 відмовлено.

Засуджений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, просив ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 10.12.2025 року скасувати, постановити нову ухвалу та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, направивши справу для повторного розгляду скарги в іншому складі суді для виконання вказівок, зазначених в ухвалі Вінницького апеляційного суду від 16.09.2025 року.

Вимоги апеляційної скарги засудженого ОСОБА_6 мотивовано тим, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення мав би з`ясувати наявність та зміст належного процесуального рішення, яке обмежувало свободу у спірні періоди засудженого ОСОБА_6 .

Суд не прийняв до уваги те, що сутність доводів заявника полягала в оскарженні правових підстав позбавлення його свободи у 2002-2003 роках.

Суд при винесенні оскаржуваної ухвали не керувався прямими вказівками суду апеляційної інстанції щодо необхідності проведення перевірки його скарги по суті та надання їм правової оцінки саме в порядку ст. 537 КПК України.

ОСОБА_6 вказує на те, що якщо його скарга не може бути розглянута відповідно до ст. 537 КПК України, то її варто розглядати керуючись ст. 8 та 29 Конституції України.

ОСОБА_6 звертає увагу суду на те, що він засуджений за статтями КК України у редакції 1960 року, коли максимальний строк давності притягнення особи до кримінальної відповідальності становив 10 років, за таких обставин його незаконно засудили до довічного позбавлення волі в порушення ч.4 ст. 48 КК України, яка передбачала, що «питання застосування давності до особи, що вчинила злочин, за який згідно з законом може бути призначено довічне позбавлення волі, вирішується судом, а якщо суд не визнає можливим застосувати давність, довічне позбавлення волі не може бути призначено і змінюється позбавленням волі на певний строк.

За таких обставин, ОСОБА_6 вказує на те, що його з 2017 року утримують в тюремному ув`язнення незаконно, тому згідно Конституції України від має бути негайно звільнений.

В оскаржуваній ухвалі суду першої інстанції наявні суттєві між приведеними судом нормами КПК України та висновками щодо їх застосування, які прямо вплинули на незаконність прийнятого рішення щодо неможливості розгляду його скарги по суті.

ОСОБА_6 вказує, що є помилковими висновки суду про те, що він в своїй скарзі ставить питання невірної кваліфікації за ч.3 ст. 146 КК України та просить її змінювати чи скасовувати, оскільки в остаточному обвинуваченні досудовим слідством та у вироку суду така стаття КК України взагалі відсутня.

Твердження суду про те, що ст. 537, 539 КПК України не наділяють суд повноваженнями скасовувати чи змінювати судові рішення попередніх судів в порядку вирішення питань, повязаних з виконання вироків є невмотивованими.

Відмовляючись виконувати функцію правосуддя та приймати законне рішення суд порушив норми Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Заслухавши доповідача, виступи учасників провадження, дослідивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга засудженого не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційних скарг.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Висновки суду про відмову у задоволенні клопотання засудженого про незаконність притягнення його до кримінальної відповідальності, незаконність тримання під вартою в період попереднього ув`язнення, незаконність тримання в тюремному ув`язненні в умовах Вінницької установи виконання покарань №1 є обґрунтованими.

Як вбачається з клопотання, засуджений ОСОБА_6 просив визнати незаконними процесуальні дії, які проводилися в період досудового слідства та були пов`язані із підозрою та обвинуваченням, визнати незаконним тримання під вартою в період попереднього ув`язнення, визнати незаконним тримання в тюремному ув`язненні понад граничний строк позбавлення волі та звільнити від подальшого покарання за вироком Апеляційного суду м. Києва від 25.01.2012 року.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 засуджений вироком Апеляційного суду м. Києва від 25.01.2012 року за ст. 69, ст. 93, п. «г», «ж», «з», «і», ч. 2 ст. 140, ч. 2 ст. 142, ч. 3 ст. 166, 42 КК України (в редакції 1960 року), ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 189, ст. 257 КК України (в редакції 2001 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна та з позбавленням права обіймати посаду, зв`язану з виконанням обов`язків представника влади, строком на 3 роки та з позбавленням його спеціального звання «підполковник міліції».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 23 квітня 2013 року касаційні скарги потерпілої ОСОБА_9 , захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 залишено без задоволення.

У порядку, передбаченому ст. 395 КПК України 1960 року, вирок Апеляційного суду м. Києва від 25 січня 2012 року щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_18 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 й ОСОБА_19 змінено, вирішено

-вважати останніх засудженими на підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, у вчиненні яких вони визнані винуватими, до покарань, визначених апеляційним судом;

-виключити зі вступної частини вироку вказівку про прізвище, ім`я, по батькові, інші анкетні дані й відомості про особу ОСОБА_20 та кримінальні закони, які передбачають відповідальність за злочини, у вчиненні яких він обвинувачувався, а з мотивувальної частини вироку - висновки щодо кваліфікації його дій за відповідними нормами кримінального закону.

В решті вирок щодо вказаних засуджених та стосовно ОСОБА_17 залишено без зміни.

Це й же вирок щодо ОСОБА_21 змінено у порядку, передбаченому частинами 1 і 2 статті 395 КПК України 1960 року, виключено з нього рішення про призначення засудженому остаточного покарання за сукупністю злочинів та про звільнення від такого у зв`язку із закінченням строків давності.

Вважати останнього засудженим за ч. 1 ст. 166, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 364 та ч. 1 ст. 396 КК України до покарань, призначених апеляційним судом із звільненням від них на підставі ст. 49 та ч. 5 ст. 74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

ОСОБА_6 вважає, що судом першої інстанції не враховано доводи викладені у ухвалі Вінницького апеляційного суду від 16.09.2025 року.

Як убачається з матеріалів провадження в ухвалі Вінницького апеляційного суду від 16.09.2025 року суд вказав, що належним процесуальним шляхом вирішення скарги ОСОБА_6 є розгляд його скарги у порядку ст. 537 КПК України.

Відповідно до положень ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати такі питання:

1) про відстрочку виконання вироку;

2) про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання;

2-1) про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання для проходження військової служби;

3) про заміну невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким;

4) про звільнення від відбування покарання вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років;

5) про направлення для відбування покарання жінок, звільнених від відбування покарання внаслідок їх вагітності або наявності дітей віком до трьох років;

6) про звільнення від покарання за хворобою;

7) про застосування до засуджених примусового лікування та його припинення;

7-1) про застосування до засуджених примусового годування;

8) про направлення звільненого від покарання з випробуванням для відбування покарання, призначеного вироком;

9) про звільнення від призначеного покарання з випробовуванням після закінчення іспитового строку;

10) про заміну покарання відповідно до частини п`ятої статті 53, частини третьої статті 57, частини першої статті 58, частини першої статті 62 Кримінального кодексу України;

11) про застосування покарання за наявності кількох вироків;

12) про тимчасове залишення засудженого у слідчому ізоляторі або переведення засудженого з арештного дому, виправного центру, дисциплінарного батальйону або колонії до слідчого ізолятора для проведення відповідних процесуальних дій під час досудового розслідування кримінальних правопорушень, вчинених іншою особою або цією самою особою, за які вона не була засуджена, чи у зв`язку з розглядом справи в суді;

13) про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України;

13-1) про оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань;

13-2) про застосування заходу стягнення до осіб, позбавлених волі, у виді переведення засудженого до приміщення камерного типу (одиночної камери);

13-3) про зміну обов`язків, покладених на засудженого, звільненого від відбування покарання з випробуванням;

13-4) про звільнення від відбування покарання у зв`язку з прийняттям рішення про передачу особи для обміну як військовополоненого;

14) інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Суд першої інстанції при розгляді скарги ОСОБА_6 вірно керувався положеннями ст. 537 КПК України.

Перевіривши доводи скарги ОСОБА_6 в цій частині,суд апеляційної інстанції вважає їх безпідставними.

Суд першої інстанції при постановленні рішення з`ясував наявність та зміст належного процесуального рішення, яке обмежувало свободу у спірні періоди засудженого ОСОБА_6 , та дійшов висновку, що сутність доводів засудженого ОСОБА_6 полягала в оскарженні правових підстав позбавлення його свободи у 20022003 роках.

Як убачається з оскаржуваного рішення суд витребував та належним чином дослідив матеріали особової справи засудженого ОСОБА_6 , оригінали/копії процесуальних рішень, що правомірно обмежували свободу (ухвали про тримання під вартою, вирок, інші судові акти), із зазначенням строків їх дії та меж застосування, належним чином умотивувавши своє рішення.

Згідно з ч.1 ст. 401 КПК України редакції 1960 року вирок апеляційного суду набирає законної сили після закінчення строку на його касаційне оскарження, а в разі подання касаційної скарги чи внесення касаційного подання, вирок, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи касаційною інстанцією.

Статтею 403 КПК України визначено, що вирок, який набрав законної сили є обов`язковим для всіх державних і громадських підприємств, установ і організацій, посадових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України.

Аналогічні положення щодо остаточності рішення Верховного суду, набрання вироком законної сили та його обов`язковості містяться і в чинному КПК України, редакції 2012 року, який підлягає застосуванню, а зокрема в ч.5 ст. 442, 532, 533 КПК України.

Згідно з п.14 ч.1 ст. 537 КПК України редакції 2012 року під час виконання вироків суд, визначений частиною другою ст. 539 цього Кодексу, має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Саме в порядку визначеному п.14 ч.1 ст. 537 КПК України засуджений ОСОБА_6 просив суд першої інстанції та апеляційний суд фактично переглянути законність призначеного йому покарання за вироком Апеляційного суду м. Києва від 25.01.2012 року , що набрав законної сили у виді довічного позбавлення волі та звільнити його від відбування покарання, через відсутність підстав для застосування такого покарання після визнання неконституційними положення КК України щодо застосування смертної кари та відсутності протягом певного часу іншого покарання окрім позбавлення волі на певний строк.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що згідно Рішення Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року №1-рп/2011 положення Кримінального кодексу України 1960 року із змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України" від 22 лютого 2000 року№ 1483-III, якими смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені Кримінальним кодексом України 1960 року, до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України", у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим законом не було виконано.

У цьому рішенні, також зазначено, що після Рішення КСУ від 29 грудня 1999 року Кодекс 1960 року, яким визнано неконституційним положення КК України щодо застосування смертної кари, не став новим законом, оскільки можливість його зміни передбачено тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність.

В цьому ж рішенні констатовано, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, "Ткачов проти України" від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02), а тому засудженому ОСОБА_6 було на законних підставах призначено покарання за особливо тяжкий злочин у виді довічного позбавлення волі замість смертної кари, а не строкове покарання, яке було передбачене за менш тяжкий злочин.

Що стосується доводів засудженого ОСОБА_6 про неврахування Апеляційним судом м. Києва під час ухвалення вироку від 25.01.2012 вимог ст. 48 КК України в редакції 1960 р. (давність притягнення до кримінальної відповідальності), що свідчить на думку засудженого про незаконне відбування ОСОБА_6 покарання, та неналежне реагування на такі порушення та обґрунтування законності притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності, то колегія суддів рахує їх також необґрунтованими.

Така вимога засудженого на переконання колегії суддів не може бути задоволена з огляду на те, що в порядку виконання вироку суд першої інстанції не перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень, які набрали законної сили та не вправі вирішувати питання, що стосуються суті вироку та призначеного покарання, а лише може вирішувати питання, що виникли після винесення вироку у процесі його виконання.

Приймаючи рішення суд першої інстанції дослідив особову справу засудженого ОСОБА_6 та врахував, що ОСОБА_6 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі на підставі вироку Апеляційного суду м. Києва від 25 січня 2012 року, який набрав законної сили та є остаточним судовим рішенням. Судом також встановлено, що Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03.05.2018 року (справа № 127/2360/18) період тримання ОСОБА_6 під вартою (строк попереднього ув`язнення) з 21.05.2002 р. по 23.04.2013 було зараховано судом в строк відбування покарання, призначеного вироком Апеляційного суду м. Києва від 25.01.2012 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, станом на 10.12.2025 року ОСОБА_6 ще не відбуто покарання та в порядку ч.5 ст.82 КК України не замінено на позбавлення волі на певний строк.

Також судом дано оцінку тому, що питання, яке ставить у своїй скарзі ОСОБА_6 , про невірну кваліфікацію Апеляційним судом м. Києва у вироку від 25.01.2012 року дій ОСОБА_6 за ч.3 ст. 146 КК України не може бути вирішене в порядку статті 537 КПК України, оскільки виходить за межі предмету розгляду «сумнівів і протиріч, що виникають при виконанні вироку».

Статті 537, 539 КПК України не наділяють суд повноваженнями скасовувати або змінювати судові рішення (вироки, ухвали) попередніх судів в порядку вирішення питань, пов`язаних з виконанням вироків.

Крім того, засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, а тому не можна застосовувати норми ст. 48 КК України (в редакції 1960 року), як за строковим покаранням.

Зазначене питання не є предметом розгляду відповідно до ст. 537 КПК України.

Відповідно до п. 10, 12 постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 13.06.2007 «Про незалежність судової влади» зазначено, що ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Прийняття до розгляду будь-якими особами чи органами, крім відповідного апеляційного або касаційного суду, заяв, у яких оскаржуються судові рішення, є порушенням незалежності та самостійності суду.

На даний час передбачено правові механізми щодо покарання у виді довічного позбавлення волі та застосування строкового покарання.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_6 від 04.11.2024 на незаконність притягнення його до кримінальної відповідальності, незаконність тримання під вартою в період попереднього ув`язнення, незаконність тримання в тюремному ув`язненні в умовах Вінницької установи виконання покарань №, оскільки скарга ОСОБА_6 за своїм предметом не зумовлює розгляд справи щодо обґрунтованості будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення в значенні статті 6 Конвенції, оскільки така справа вже була розглянута і вирішена Апеляційним судом м. Києва, яким було ухвалено вирок від 25.01.2012 року, що був перевірений Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних і кримінальних справ та набув статусу остаточного судового рішення.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що засуджений ОСОБА_6 в апеляційній скарзі не навів конкретних фактів порушення судом його прав та законних інтересів, а обмежився перерахуванням та декларуванням норм права, в тому числі міжнародного, які порушені не були.

Крім того, доводи висвітленні в скарзі засудженого ОСОБА_6 та доводи апеляційної скарги фактично стосуються питання перегляду рішень Апеляційного суду міста Києва від 25.01.2012 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 23.04.2013 року, згідно яких засуджений ОСОБА_6 відбуває покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Вирішуючи питання за скаргою ОСОБА_6 суд першої інстанції вірно керувався положеннями ст. 537 КПК України, рішенням Конституційного Суду України від 26.01.2011 року, практикою Європейського суду з прав людини та прийняв законне та обгрунтоване рішення.

З урахуванням викладеного апеляційний суд не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції і задоволення апеляційних вимог.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 409,419 КПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 10.12.2025 року про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_6 від 04.11.2024 на незаконність притягнення його до кримінальної відповідальності, незаконність тримання під вартою в період попереднього ув`язнення, незаконність тримання в тюремному ув`язненні в умовах Вінницької установи виконання покарань №1 залишити без змін.

Судове рішення може бути оскаржено в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення до Верховного Суду, а засудженим в той самий строк з дня вручення копії судового рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3