ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2026 року

м. Київ

справа № 754/9824/21

провадження № 51-2468 км 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Київського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000014, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Панченкове Свердловського району Луганської області, жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 13 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 194 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Деснянського районного суду міста Києва від 31 січня 2023 року ОСОБА_7 засуджено та призначено покарання: за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк 13 років; за ч. 1 ст. 185 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки; за ч. 2 ст. 194 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Відповідно до ч. 1 ст. 70, ст. 72 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань, суд призначив ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.

Також суд у вироку ухвалив рахувати строк відбування покарання ОСОБА_7 з моменту його фактичного затримання, тобто з 04 січня 2021 року, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахував йому у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з указаної дати і залишив без змін застосований щодо нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.

Крім того, суд у вироку вирішив долю речових доказів і розподілив процесуальні витрати.

Суд задовольнив цивільні позови й ухвалив стягнути з ОСОБА_7 30 720 грн у рахунок відшкодування майнової шкоди та 2 000 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_8 , а також 2 000 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_9 .

Київський апеляційний суд скасував вирок у частині призначеного покарання та ухвалив у цій частині новий вирок від 29 лютого 2024 року, за яким призначив ОСОБА_7 покарання: за п.13 ч.2 ст.115 КК України у виді довічного позбавлення волі; за ч.1 ст.185 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки; за ч.2 ст.194 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ч. 1 ст. 70, 72 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі. В іншій частині вирок місцевого суду залишено без змін.

ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він, будучи особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, 03 січня 2021 року в період з 19:40 до 20:25, перебуваючи у квартирі АДРЕСА_2 , під час спільного вживання алкогольних напоїв з ОСОБА_10 , на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, під час конфлікту, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи з прямим умислом на вбивство останнього, завдав йому предметом по типу ножа сім ударів в ділянку грудної клітки та по одному удару в ділянку живота, стегна правої та лівої ноги, протиправно заподіявши смерть ОСОБА_10 , яка настала в результаті множинних колото-різаних поранень тіла з ушкодженням внутрішніх органів та розвитком крововтрати.

Після скоєння умисного вбивства ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння у вказаній вище квартирі, таємно викрав належний ОСОБА_10 мобільний телефон «Redмі» вартістю 4 017,5 грн та інші речі (одяг, електронні прилади, будівельне приладдя), які не становлять цінності, а також належний ОСОБА_11 одяг на загальну суму 1539,42 грн.

Крім цього, ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння в тій же квартирі, діючи з умислом на незаконне знищення чужого майна шляхом підпалу з метою приховування слідів вчинених ним кримінальних правопорушень, невстановленим джерелом запалення умисно підпалив ліжко в кімнаті, внаслідок чого сталося загорання, було пошкоджена належна ОСОБА_12 квартира та знищено майно, яке в ній перебувало (меблі, телевізор, вікна, двері), чим спричинено останньому майнової шкоди на загальну суму 28 110 грн.

Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати вирок апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає, що обвинувачення у вчиненні зазначених вище злочинів не підтверджується доказами, а ґрунтується на припущеннях, під час судового розгляду не з`ясовано дійсних обставин події і допущено неповноту через те, що допитані не всі свідки. Також наголошує, що в суді апеляційної інстанції його було обмежено під час промови останнього слова, у зв`язку з чим він був позбавлений можливості повідомити про обставини події, які мають суттєве значення.

У доповненні до касаційної скарги ОСОБА_7 просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зазначає про порушення його права на захист унаслідок ненадання йому правової допомоги з моменту затримання і під час усього судового провадження. Указує, що не визнає своєї вини у вчиненні кримінальних правопорушень проти власності. Твердить, що він був позбавлений права ставити питання свідкам, потерпілим, експертам і спеціалістам, а також надати суду свої характеристики з місця роботи і проживання. Як зазначає засуджений, він визнає свою винуватість у вчиненні умисного вбивства та щиро розкаюється, проте не погоджується з визначеним судом розміром моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь потерпілих, а також з призначеним йому покаранням унаслідок надмірної суворості.

Позиції інших учасників судового провадження

Захисник ОСОБА_6 подав заяву, у якій зазначив, що в судах першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_7 не надано можливості виступити з поясненнями щодо пред`явленого обвинувачення, також безпідставно відмовлено в допиті свідків сторони захисту, що істотно вплинуло на встановлення дійсних обставин вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185 і ч. 2 ст. 194 КК України. Крім того, як зазначено в заяві, захисники, які здійснювали захист ОСОБА_7 в судах попередніх інстанцій, не відвідували його в установах, у яких він тримався під вартою, що позбавило його права на захист і можливості подати докази суду. З огляду на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону захисник просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

У письмових запереченнях на касаційну скаргу засудженого потерпілі ОСОБА_8 і ОСОБА_9 просять залишити вирок апеляційного суду без зміни як законний, а касаційну скаргу - без задоволення як необґрунтовану.

Під час касаційного розгляду засуджений ОСОБА_7 і його захисник ОСОБА_6 просили задовольнити касаційну скаргу на викладених у ній підставах.

Прокурор ОСОБА_5 вважала, що касаційна скарга засудженого не підлягає задоволенню.

Мотиви Суду

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Частиною 2 ст. 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Обґрунтованість засудження ОСОБА_7 та кваліфікація його дій за п. 13 ч. 2 ст.115 КК України в касаційній скарзі, з урахуванням унесених змін, не оспорюються.

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції, згідно зі ст. 438 КПК України, є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Під час вирішення питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

З будь-яких інших приводів касаційний суд не вправі втручатися в рішення судів попередніх інстанцій і переглядає рішення з огляду на ті фактичні обставини кримінального провадження, які були встановлені цими судами. Тож посилання в касаційній скарзі ОСОБА_7 на неповноту судового розгляду і невідповідність висновків судів попередніх інстанцій фактичним обставинам кримінального провадження в частині його засудження за ч. 1 ст. 185 і ст. 194 КК України, з огляду на вимоги ст. 438 КПК України, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Аргументи засудженого про недоведеність його винуватості у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень проти власності не можна визнати прийнятними.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

За вимогами ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

За змістом положень ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Суд першої інстанції, визнавши ОСОБА_7 винуватим у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень проти власності, дійшов висновку, що досліджені докази в сукупності переконливо свідчать про те, що він вчинив їх за обставин, указаних у вироку, адже низкою як прямих, так і непрямих доказів доведено його винуватість у цих кримінальних правопорушеннях поза розумним сумнівом, а будь-яке інше пояснення встановлених обставин події відсутнє.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок у межах доводів апеляційних скарг сторони захисту, перевірив обставини, встановлені судом першої інстанції, проаналізував докази, надав їм оцінку за правилами ст. 94 КПК України.

Суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що докази, які було покладено в основу вироку, зокрема: відеозапис із камер відео спостереження з під`їзду будинку, де сталися подія, на якому зафіксовано, як 03 січня 2021 року о 17:29 ОСОБА_7 з однією сумкою і ОСОБА_10 разом зайшли до будинку та піднялися на 12 поверх, а через три години ОСОБА_7 уже з двома заповненими сумками покинув будинок; зміст повідомлення, яке того ж дня о 20:40 надійшло до служби «102», щодо задимлення і запаху диму з квартири № 52 за вказаною адресою; показання допитаних як свідків працівників ДСНС ОСОБА_13 і ОСОБА_14 , котрі були задіяні до гасіння пожежі у вказаній квартирі та виявили труп чоловіка; протокол огляду згаданої вище квартири, в кімнаті якої, серед іншого, виявлено сліди пожежі; протокол огляду місця події, під час якого, зокрема, оглянуто виявлений труп ОСОБА_10 , та висновки судово-медичних експертиз, згідно з якими смерть останнього настала ІНФОРМАЦІЯ_2 в період часу з 19:30 до 20:30 в результаті множинних колото-різаних поранень тіла з ушкодженням внутрішніх органів та розвитком крововтрати, крім того, виявлена на його обличчі кіптява свідчить про перебування тіла в задимленому приміщенні, проте відсутність кіптяви в дихальних шляхах та карбоксигемоглобіну у крові свідчить, що на момент виникнення пожежі ОСОБА_10 уже був мертвий; висновок експерта, відповідно до якого осередок пожежі, яка сталася у вказаній квартирі, знаходиться в правій частині житлової кімнати, а саме на ліжку, ймовірними версіями причин виникнення пожежі є: джерело відкритого вогню (полум`я сірника, термічна дія від необережно кинутого тліючого тютюнового виробу), внаслідок занесення стороннього джерела запалювання (підпал); показання допитаного як свідка оперуповноваженого Деснянського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_15 про те, як він, прибувши на місце події, продивився відеозаписи з камери спостереження та через декілька годин у районі станції метро «Лівобережна» виявив зафіксовану на них особу - ОСОБА_7 ; відомості, зафіксовані в протоколі затримання ОСОБА_7 від 04 січня 2021 року та відеозаписі до нього, про те, що під час особистого обшуку в останнього вилучено, серед іншого, мобільний телефон «Redмі» моделі M1901F7G, а в двох сумках, які були при ньому, виявлено чоловічий і жіночий одяг, аксесуари, будівельне приладдя, електронні пристрої; висновок експерта, відповідно якого на вказаному мобільному телефоні виявлено клітини та кров людини, генетичні ознаки яких є змішаними і містять генетичні ознаки більш ніж двох осіб, які непридатні для ідентифікації; показання потерпілої ОСОБА_11 про те, що вона перебувала в близьких стосунках з ОСОБА_10 , періодично проживала з ним у вказаній вище квартирі та залишила там свій одяг, косметику, засоби гігієни, а також про те, що ОСОБА_10 користувався телефоном марки «Redмі»; протокол пред`явлення речей для впізнання, відповідно до якого ОСОБА_11 серед вилучених у ОСОБА_7 речей упізнала належні ОСОБА_10 мобільний телефон, сумку, одяг, а також належні особисто їй одяг, сумку, косметичку, засоби гігієни, які зберігалися в орендованій ОСОБА_10 квартирі; показання допитаного ОСОБА_12 - власника орендованої ОСОБА_10 квартири про те, що він 03 січня 2021 року, отримавши повідомлення про задимлення у цій квартирі, одразу зателефонував останньому на мобільний телефон, однак йому відповів незнайомий чоловік і розказав, що під час спільного вживання алкогольних напоїв ОСОБА_10 почав завдавати собі поранення, тому чоловік покинув квартиру, а коли знову повернувся, то ОСОБА_10 був уже мертвий, після розмови потерпілий ще раз здійснив виклик на мобільний телефон ОСОБА_10 , однак ніхто не відповів; відомості, надані ПРАТ «ВФ Україна», щодо з`єднань абонентського номеру, яким користувався ОСОБА_10 , відповідно до яких ОСОБА_12 зателефонував на цей номер 03 січня 2021 року о 20:42, тривалість з`єднання становила більше хвилини, далі зателефонував о 22:02, однак розмови не відбулося; відомості, надані ПРАТ «ВФ Україна», щодо місця перебування абонента з номером, котрим користувався ОСОБА_10 , які узгоджуються з показаннями ОСОБА_7 щодо маршруту його переміщення після того, як він покинув місце події і до його виявлення працівниками поліції; висновки експертів щодо вартості викрадених з квартири речей та вартості пошкодженого під час пожежі майна, а також інші письмові документи які в сукупності підтверджують винуватість ОСОБА_7 у вчиненні крадіжки й умисного знищення чужого майна шляхом підпалу за встановлених місцевим судом обставин. Такий висновок ґрунтується на даних, які апеляційний суд належним чином перевірив та змістовно навів у вироку.

Виконуючи законодавчі приписи, суди попередніх інстанцій проаналізували показання допитаного в суді як обвинуваченого ОСОБА_7 , котрий не визнав вини і наполягав на тому, що в день подій у квартирі за місцем проживання ОСОБА_10 крім них перебувало ще двоє чоловіків, один з яких зібрав речі і попросив засудженого винести їх на вулицю, у період з 18:00 до 18:30 ОСОБА_7 покинув квартиру першим і чекав таксі, потім вийшли ці двоє чоловіків, з одним з них вони здали частину речей у ломбард, а жіночі речі залишили засудженому для дарування третім особам, після чого його затримали працівники поліції та підкинули належний ОСОБА_10 мобільний телефон. За яких обставин останній загинув, йому невідомо.

Висунуту на свій захист ОСОБА_7 версію про невчинення кримінальних правопорушень суди ретельно перевірили і переконливо спростували наведеними вище доказами, докладний зміст яких відображено у судових рішеннях. Так, суди зіставили час залишення ОСОБА_7 орендованої ОСОБА_10 квартири, через декілька хвилин після чого було виявлено задимлення; той факт, що саме він відповів на дзвінок ОСОБА_12 , який надійшов на належний ОСОБА_10 мобільний телефон, потім переміщався з цим телефоном по місту; під час затримання при ньому були належні ОСОБА_10 та ОСОБА_11 речі. До того ж, суди врахували, що на час виникнення пожежі ОСОБА_10 був мертвий, що зумовило виникнення у ОСОБА_7 мотиву для підпалу - приховування слідів вчиненого ним убивства і крадіжки.

Отже, висновок апеляційного суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, котрі підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до статей 84-86, 94 цього Кодексу.

Усупереч твердженням засудженого в касаційній скарзі, допит свідків під час судового провадження проведено з дотриманням приписів ст. 352 КПК України, сторона захисту реалізувала своє право брати участь у допиті у встановленому процесуальним законом порядку.

Щодо відмови суду в допиті свідків сторони захисту Суд зазначає таке.

Обсяг доказів, які необхідно дослідити під час судового розгляду пред`явленого обвинувачення, залежить від предмета доказування і конкретних обставин справи. Суд не зобов`язаний задовольняти кожне клопотання сторони про дослідження доказів, однак у разі відмови за аргументованим клопотанням сторони провести таке дослідження має зазначити, чому він вважає непереконливим обґрунтування необхідності дослідження певного доказу, беручи до уваги, зокрема, чи є обставини, про дослідження яких ставиться питання, дотичними до подій, що є предметом доказування у справі, чи досліджені під час судового розгляду ці обставини за допомогою інших доказів та інших обставин провадження.

Сторона, яка посилається в касаційній скарзі на відмову суду в задоволенні відповідного клопотання, має довести, що це істотно позначилося на можливості для сторони належним чином відстоювати свою позицію і з`ясувати факти, які мають суттєве значення для встановлення обставин справи, зокрема, вказати, які обставини не були або могли бути встановлені неправильно і чому ці обставини є важливими для вирішення питань, які постали у справі.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, у судовому засіданні 30 січня 2023 року сторона захисту заявила клопотання про допит як свідків осіб, з якими ОСОБА_7 ввечері 03 січня 2021 року спілкувався засобами мобільного зв`язку. Суд, розглянувши це клопотання в порядку ст. 350 КПК України, відмовив у виклику вказаних осіб, оскільки доцільності їх допиту не вбачав.

Апеляційний суд ретельно перевірив доводи сторони захисту щодо неповноти судового розгляду внаслідок відмови в допиті цих осіб і визнав їх неспроможними. Цей суд установив, що сторона захисту не навела аргументів про обізнаність указаних осіб з подіями, які інкримінуються ОСОБА_7 , і що вони можуть дати показання, які мають значення для кримінального провадження. Отже, суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили в допиті заявлених стороною захисту осіб, оскільки не було наведено переконливих аргументів щодо необхідності їх допиту.

Водночас у касаційній скарзі засуджений, крім твердження про неповноту судового розгляду і порушення його права на захист внаслідок відмови в допиті свідків сторони захисту, не навів жодних доводів, які б пояснювали, на встановлення яких саме обставин справи вплинула відмова суду їх допитати.

Усупереч твердженням засудженого, під час судового розгляду сторона захисту не ставила питання про виклик свідків сторони обвинувачення, експертів та спеціалістів.

Доводи засудженого про те, що він був позбавлений можливості надати пояснення по суті обвинувачення спростовуються матеріалами справи. Так, ОСОБА_7 надав показання під час допиту в суді першої інстанції в присутності захисника, виступив у судових дебатах і звернувся до суду з останнім словом. Так само в суді апеляційної інстанції ОСОБА_7 реалізував своє право висловити свої доводи, взяти участь у судових дебатах і звернутися до суду з останнім словом.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 зазначає і про порушення права на захист через ненадання йому належної правової допомоги захисниками, проте не наводить обґрунтування того, в чому саме полягає це порушення.

Матеріалами кримінального провадження підтверджено, що з моменту затримання в порядку ст. 208 КПК України, в ході досудового розслідування і судового провадження ОСОБА_7 був забезпечений правовою допомогою захисника, жодних зауважень чи нарікань щодо якості наданої правової допомоги і належного захисту ОСОБА_7 не висловлював. Уперше засуджений заявив про заміну захисника лише в суді касаційної інстанції, таке його клопотання було задоволено.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 , констатуючи про неналежний захист, не зазначає жодних обґрунтувань, у чому саме полягає неналежне виконання захисниками своїх обов`язків і не вказує, якими саме діями захисників були порушені його права і свободи. Водночас з матеріалів справи вбачається, що захисники, які здійснювали захист ОСОБА_7 , брали участь у слідчих діях, знайомилися з матеріалами справи, надалі захисник ОСОБА_16 , здійснюючи захист обвинуваченого в ході судового провадження та перегляду вироку місцевого суду апеляційним судом, заявляв різного роду процесуальні клопотання, брав активну участь у дослідженні судом доказів, висловлював заперечення щодо їх допустимості й належності, виступав у судових дебатах, обґрунтовуючи позицію захисту щодо пред`явленого обвинувачення, тим самим застосовував передбачені законом засоби для належного захисту прав та інтересів ОСОБА_7 .. Висловлені захисником позиції узгоджувалися з позицією самого ОСОБА_7 , який підтримував свого захисника в питаннях, щодо яких суд приймав рішення після заслуховування думки учасників судового провадження. Отже, процесуальна поведінка адвоката ОСОБА_16 дає Суду підстави для висновку про те, що твердження ОСОБА_7 про неналежне виконання ним своїх обов`язків захисника є надуманим.

Об`єктивних даних щодо істотного обмеження чи порушення прав засудженого, передбачених ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 59 Конституції України, ст. 20, частин 3, 4 ст. 42 КПК України, які б свідчили, що захист ОСОБА_7 якимось чином ставив під загрозу реалізацію права останнього на справедливий судовий розгляд, не встановлено.

Ефективність захисту не є тотожним досягненню за результатами судового розгляду бажаного для обвинуваченого результату, а полягає в наданні йому належних і достатніх можливостей з використанням власних процесуальних прав та кваліфікованої юридичної допомоги, яка в передбачених законом випадках є обов`язковою, захищатися від обвинувачення в передбачений законом спосіб. Подальша незгода обвинуваченого з позицією і тактикою захисту не свідчить про його неефективність.

У касаційній скарзі засуджений констатує, що в судах попередніх інстанцій він був позбавлений права надавати докази та свої характеристики, проте не наводить жодних обґрунтувань, у чому саме це проявилося. Водночас Верховний Суд не вбачає підстав вважати порушеними вимоги статей 10, 22 КПК України щодо створення необхідних умов для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою в наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу розглянуто відповідно до вимог КПК України.

Доводи, наведені в касаційній скарзі засудженого, щодо несправедливості призначеного йому апеляційним судом покарання у виді довічного позбавлення волі через суворість, є необґрунтованими.

Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності, індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом у разі, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

У цьому кримінальному провадженні, саме наведеними законодавчими приписами керувався апеляційний суд призначаючи ОСОБА_7 покарання.

Санкцією ч. 2 ст. 115 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок за апеляційною скаргою прокурора, врахував ступінь тяжкості та суспільної небезпеки, конкретні обставини і характер вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, а також дані про особу винного, визнав за неможливе досягти мети виправлення ОСОБА_7 та попередження нових злочинів при застосуванні до нього покарання у виді позбавлення волі на певний строк, тому, належним чином умотивувавши своє рішення, скасував вирок місцевого суду в частині призначеного покарання та ухвалив новий вирок, яким призначив йому покарання за вказане кримінальне правопорушення у виді довічного позбавлення волі і визначив остаточне покарання того ж виду за сукупністю кримінальних правопорушень.

Вчинення засудженим особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, наслідки якого є незворотними (смерть людини), обсяг та характер умисних винних дій (знаряддя злочину, кількість завданих потерпілому колото-різаних поранень, наполегливість засудженого у досягненні протиправного наміру та спосіб приховування ним учиненого вбивства), а також дані про особу винного, котрий неодноразово судимий за злочини проти життя і здоров`я, відбував покарання, однак після звільнення з місць позбавлення волі належних висновків для себе не робив і знову вчинив аналогічні злочини, виявляючи явну зневагу до невід`ємного права людини на життя. Окрім цього, ОСОБА_7 вчинив умисне вбивство за обтяжуючої обставини, передбаченої ст. 67 КК України - перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння. Щодо обставин, що пом`якшують покарання, то їх судами не встановлено. У сукупності ці відомості свідчать про підвищену, надзвичайну небезпечність ОСОБА_7 для суспільства, тому інші, менш суворі заходи, окрім як довічне позбавлення волі, не здатні забезпечити належний захист суспільства і справедливість.

У контексті викладеного немає правових підстав вважати обраний ОСОБА_7 захід примусу явно несправедливим через суворість і таким, що суперечить його меті та загальним засадам.

У поданій касаційній скарзі доводи про незгоду з призначеним покаранням фактично зводяться до тверджень про порушення принципу достатності без обґрунтування неспівмірності покарання характеру діяння, яке за класифікацією є найтяжчим. Не наведено таких переконливих обґрунтувань і в судовому засіданні при здійсненні касаційного провадження. Щодо посилань засудженого в касаційній скарзі на його щире каяття, то воно не знайшло свого відображення в матеріалах кримінального провадження, тоді як ця обставина як прояв суб`єктивної поведінки виникає безпосередньо з моменту вчинення злочину, а не внаслідок тягаря зібраних доказів та невідворотності покарання.

Вирок апеляційного суду належним чином мотивований, відповідає вимогам статей 370 і 420 КПК України.

Твердження засудженого в касаційній скарзі про необґрунтоване завищення визначеного судом розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з нього на користь потерпілих, є неприйнятними.

За усталеною судовою практикою розмір відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) і з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у його житті, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, тощо. Водночас необхідно виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Під час визначення розміру моральної шкоди, спричиненої смертю ОСОБА_10 його матері ОСОБА_8 і рідній сестрі ОСОБА_9 , місцевий суд урахував тяжкість непоправних наслідків кримінального правопорушення у виді смерті близького родича, глибину душевних страждань цивільних позивачів, характер вимушених змін у їхньому житті, порушення родинних зв`язків та інші обставини кримінального провадження. Виходячи із засад розумності та справедливості суд першої інстанції задовольнив цивільні позови і стягнув із ОСОБА_7 на користь кожного цивільного позивача по 2 000 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Усупереч твердженням засудженого, немає підстав сумніватися в тому, що цивільним позивачам дійсно спричинено моральної шкоди внаслідок загибелі ОСОБА_10 . З урахуванням фактичних обставин цього кримінального провадження, рішення суду щодо розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню потерпілим, прийнято з дотриманням вимог статей 128, 129 КПК України та статей 23, 1167 ЦК України, розмір визначеного стягнення є доведеним, узгоджується з принципами розумності, виваженості та справедливості, відповідає характеру і обсягу моральних і фізичних страждань потерпілих, тому зменшенню він не підлягає.

Отже, мотиви щодо незгоди із судовими рішеннями, на які посилається сторона захисту, не спростовують правильності висновків судів і не містять переконливих доводів, які б дозволили Верховному Суду дійти висновку про порушення норм матеріального чи процесуального права, які би були безумовними підставами для зміни або скасування судових рішень.

З урахуванням наведеного, підстави для задоволення касаційної скарги засудженого відсутні.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

у х в а л и в :

Вирок Київського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_17 ОСОБА_2 ОСОБА_3