Номер провадження: 11-кп/813/855/26
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

представника служби у справах дітей ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріаликримінального провадження №0000824 від 01.07.2024 року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 30.04.2025 року, яким:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, з повною середньою освітою, не одруженого, офіційно не працюючого, раніше не судимого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком ОСОБА_11 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, та йому призначене покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання відраховується з часу добровільної явки ОСОБА_11 до установи виконання покарань, або з дня його затримання в порядку виконання вироку.

У строк відбування призначеного ОСОБА_11 покарання відповідно до ч.7 ст.72 КК України повністю зараховано строк цілодобового домашнього арешту в період з 11.07.2024 року по 08.09.2024 року, виходячи з співвідношення - три доби цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Цивільний позов про стягнення з ОСОБА_11 на користь потерпілого ОСОБА_12 моральної шкоди задоволено частково у розмірі 50000 (п`ятдесят тисяч) грн.

Вироком суду вирішено долю речових доказів, заходів забезпечення та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно вироку суду, ОСОБА_11 визнаний винуватим у тому що з 01.07.2024 року у невстановленому місці, переглядаючи оголошення в Інтернет мережі, а саме на платформі «ОЛХ», він побачив оголошення про продаж мобільного телефону марки «iPhone» моделі «15 Pro Мах», у копусі «natural titanium» ІМЕІ НОМЕР_1 , пам`ять 256 gb, розміщеного ОСОБА_12 . В цей час у нього раптово виник умисел, направлений на відкрите заволодіння наведеним телефоном шляхом застосування насильства, для реалізації якого ОСОБА_11 домовився з потерпілим ОСОБА_12 про зустріч під приводом придбання вказаного мобільного телефону.

З метою реалізації зазначеного умислу ОСОБА_11 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки своїх дій і бажаючи їх настання, 01.07.2024 року, приблизно о 17 год. 05 хв., прибув за адресою: м.Одеса, вул.Фонтанська дорога, 77, на зустріч з ОСОБА_12 , взявши із собою заздалегідь підготовлений балончик із газом подразнювальної дії для подолання ймовірного опору потерпілого ОСОБА_12 .

Продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на вчинення розбійного нападу, ОСОБА_11 , маючи на меті заволодіння майном ОСОБА_12 , діючи в умовах воєнного стану, введеного у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ (зі змінами) строком на 30 діб, строк дії якого продовжено і який діє на теперішній час, шляхом подолання волі до опору потерпілого ОСОБА_12 , застосував насильство, яке полягало у розпилені в очі потерпілого леткої хімічної речовини подразнювальної дії з газового балончику, чим заподіяв ОСОБА_12 тілесні ушкодження у вигляді хімічного опіку рогівки та кон`юнктиви 2-Б ступеню правого та лівого ока, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Продовжуючи свої злочині дії, ОСОБА_11 , скориставшись безпорадним станом ОСОБА_12 , заволодів його майном - мобільним телефоном марки «iPhone» моделі «15 Pro Мах» у копусі «natural titanium» IMEI87061, пам`ять 256 gb, вартістю 45995 гривень. Після чого, ОСОБА_11 покинув місце вчинення кримінального правопорушення, отримавши можливість розпорядитися викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_12 матеріальну шкоду на суму 45995 гривень.

Суд першої інстанції визнав ОСОБА_11 винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України за кваліфікуючими ознаками напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений в умовах воєнного стану.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи фактичні обставини справи та кваліфікацію дій ОСОБА_11 , просить змінити вирок в частині призначення покарання та призначити обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст.ст. 69, 75, 104 КК України, посилаючись на суворість призначеного покарання, яке не відповідає особі обвинуваченого.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник зазначає, що місцевий суд не врахував особу обвинуваченого, який на час вчинення кримінального правопорушення був неповнолітнім, має постійне місце мешкання де проживає разом з матір`ю за відсутності батька, раніше не судимий, позитивно характеризується з місця навчання, визнав вину та сприяв розкриттю злочину. Також захисник посилається на відсутність матеріальної шкоди та висновок органу пробації про можливість призначення обвинуваченому покарання, не пов`язаного з позбавленням волі.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Прокурором Київської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_13 подано письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких прокурор посилаючись на законність та обґрунтованість вироку суду та просить залишити його без змін. Прокурор зазначає, що при призначенні покарання з застосуванням ст.69 КК України, місцевим судом враховано обставини кримінального правопорушення, тяжкість злочину, позицію потерпілої сторони, особу обвинуваченого, а також наявність пом`якшуючих покарання обставин. Вказане, на переконання прокурора, спростовує доводи сторони захисту про неврахування судом даних, що характеризують особу обвинуваченого та обставин, що пом`якшують покарання.

Апеляційний розгляд, відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК України, проведено без участі потерпілого, обвинуваченого та його представника, які будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду, в судове засідання апеляційного суду не з`явились, клопотань про відкладення розгляду не подавали.

В апеляційній скарзі не порушується питання про погіршення становища обвинуваченого, тому участь обвинуваченого не є обов`язковою.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскарженого вироку, судом були створені всі умови для реалізації права учасників судового провадження на доступ до правосуддя та приймаючи до уваги те, що учасники кримінального провадження, будучи повідомленими про дату та час апеляційного розгляду до суду не з`явилися, суд оцінює таку поведінку, як небажання особисто прийняти участь в розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

У своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши суддю-доповідача; захисника ОСОБА_9 , який просив задовольнити апеляційну скаргу; прокурора та представника служби у справах дітей, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; дослідивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги та провівши судові дебати; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК України (далі КПК) завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги, але положеннями ч.2 цієї ж статті передбачено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений не заперечував фактичні обставини справи, повністю визнав свою провину в пред`явленому обвинуваченні, не заперечував проти розгляду кримінального провадження в порядку ч.3 ст.349 КПК.

В апеляційній скарзі сторона захисту не оспорює встановлені судом першої інстанції фактичні обставини вчинення злочинів, доведеність вини ОСОБА_11 у вчинені злочину, передбаченого ч.4 ст. 187 КК України, у зв`язку з чим вирок у цій частині не переглядається.

Апеляційний суд вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого за встановлених судом першої інстанції та викладених у вироку обставин.

Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо дослідження доказів відносно тих обставин, які ніким не оспорюються, апеляційним судом не встановлено, тому ці обставини, як і юридична кваліфікація скоєного ОСОБА_11 злочину, не є предметом апеляційного розгляду.

Доводи апеляційної скарги захисника про невірне застосування судом першої інстанції вимог кримінального закону при призначені покарання, з посиланням на суворість призначеного покарання та прохання про зміну вироку в цій частині шляхом застосування положень ст.ст. 69, 75, 104 КК України, колегія суддів визнає необґрунтованими, з огляду на таке.

Надаючи оцінку обставинам даного кримінального провадження колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Призначаючи обвинуваченому покарання за інкримінованими йому діями, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, врахував характер вчинення злочину, особу обвинуваченого та дійшов висновку про необхідність призначення покарання останньому у виді позбавлення волі, яке він має відбувати реально.

Апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому покарання, як за своїм видом, так і за розміром, не можна вважати занадто суворим.

Згідно пункту 1 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24 жовтня 2003 року (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму ВСУ №8 від 12.06.2009 року), при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання із застосуванням положень ст.69 КК України, місцевий суд послався на врахування характеру та ступеню суспільної небезпеки скоєного злочину та особу винного, а також наявність обставин, які відповідно до положень ст. 66 КК України пом`якшують покарання, а саме: щире каяття, визнання вини, активне сприяння розкриттю злочину, вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім. Пославшись на наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість застосування при призначенні покарання положень ст.69 КК України.

Обставин, які у відповідності до вимог ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_11 судом першої інстанції не встановлено.

Апеляційний суд звертає увагу, що однією із засад призначення покарання за вчинені кримінальні правопорушення закон визначає призначення судом покарання, необхідного й достатнього для виправлення особи та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Так, визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що захисник порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання пов`язаних із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до ст.ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Вирішуючи питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому за вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст. 187 КК України, і чи повинен він його відбувати реально, суд першої інстанції в повній мірі врахував обставини даної справи та обґрунтував неможливість застосування при призначенні покарання вимог ст.75, 104 КК України.

Так, при призначенні покарання обвинуваченому, місцевий суд врахував дані про особу обвинуваченого, його неповнолітній вік, щире каяття у скоєному, повне визнання вини, активне сприяння розкриттю злочину.

Разом з тим, судом враховано позицію потерпілого та його представника, проте, що незважаючи на неповнолітній вік, ОСОБА_11 готувався до вчинення кримінального правопорушення, підшукував знаряддя для полегшення його вчинення та подолання супротиву потерпілого за допомогою газового балончику дратливої дії, умисно вибрав місце для вчинення злочину, не приніс вибачення потерпілому.

Наведені обставини свідчать про відсутність достатніх підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченому положень ст. 75, 104 КК України.

Колегія суддів вважає, що врахувавши обставини вчиненого злочину, тяжкість та характер вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, зокрема і ті, які зазначені в апеляційній скарзі, та обставини, що пом`якшують покарання, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, яке він має відбувати в умовах ізоляції від суспільства.

Апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому покарання ґрунтується на положеннях ст.ст. 50, 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, є необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, що свідчить про відсутність підстав вважати його явно несправедливим через його суворість.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для зміни вироку, а тому апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 413, 420, 421, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Київського районного суду м. Одеси від 30.04.2025 року в кримінальному провадженні №0000824 від 01.07.2024 року, яким ОСОБА_11 засуджений за ч.4 ст.187 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4