УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 447/3116/24

провадження №51-458 ск26

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

вивчивши матеріали касаційної скарги адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 26 січня 2026 року про відмову у відкритті апеляційного провадження,

установив:

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 08 січня

2026 року відмовлено в задоволенні клопотання представника заявниці ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна, накладеного в кримінальному провадженні № 0000467 за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України.

Ухвалою судді Львівського апеляційного суду від 26 січня 2026 року відмовлено у відкритті провадження за скаргою адвоката ОСОБА_4 .

Адвокат ОСОБА_4 звернувся з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у цьому суті. Суть доводів адвоката зводиться до того, що апеляційний суд неправильно застосував положення ст. 392 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) та неправомірно відмовив у відкритті провадження, порушивши право сторони на апеляційний перегляд судового рішення. Вказує, що апеляційний суд вийшов за межі повноважень, оскільки на стадії відкриття провадження фактично вирішив питання щодо допустимості обмеження права власності.

Колегія суддів (далі - Суд), перевіривши доводи касаційної скарги і додану до неї копію судового рішення, дійшла висновку про таке.

Згідно з п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи, а у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Правосуддя в Україні здійснюється судами відповідно до визначених законом процедур судочинства (ч. 1 ст. 5 Закону України від 2 червня 2016 року 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів»). Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (ст. 1 КПК).

Провадження з перегляду судових рішень у суді апеляційної інстанції регламентовано в главі 31 розділу V КПК.

Частиною 1 ст. 392 вказаного Кодексу передбачено, що в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали чинності, а саме: 1) вироки, крім випадків, передбачених ст. 394 цього Кодексу; 2) ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру; 3) інші ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом.

Також у ч. 2 згаданої статті міститься вказівка на те, що ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, окрім випадків, визначених КПК. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч. 1 цієї статті.

Апеляційний суд, перевіряючи наявність підстав для прийняття скарги

ОСОБА_7 , установив, що ухвала Миколаївського районного суду Львівської області від 08 січня 2026 року була постановлена під час судового розгляду кримінального провадження, який не завершено, а тому не підлягає окремому апеляційному оскарженню.

Застосований підхід узгоджується з висновком, викладеним у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду

від 24 жовтня 2022 року (справи № 456/3303/21).

За правилами ч. 4 ст. 399 КПК суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

Таким чином, відмовляючи у відкритті провадження за скаргою адвоката ОСОБА_7 суддя апеляційного суду керувався вимогами ч. 4 ст. 399 КПК.

Посилання адвоката ОСОБА_4 у касаційній скарзі на те, що відмовляючи

у відкритті апеляційного провадження суддя апеляційного суду фактично вирішив питання по суті обмеження права власності, є безпідставними.

Зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що суддя апеляційного суду не здійснював апеляційного перегляду ухвали місцевого суду, не перевіряв її законність чи обґрунтованість, та не давав оцінки доводам апеляційної скарги,

а вирішив виключно питання наявності передбачених законом підстав для відкриття апеляційного провадження.

Встановивши, що ухвала місцевого суду не підлягає апеляційному оскарженню, суддя апеляційного суду обґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження, що виключало процесуальний обов`язок суду надавати відповіді на доводи апеляційної скарги.

За таких обставин твердження адвоката в скарзі про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону є безпідставним, а наведені ним аргументи не свідчать про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права та не дають Суду законних підстав для відкриття касаційного провадження.

З урахуванням наведеного, підстав для задоволення касаційної скарги Суд не вбачає.

Відповідно до положень п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції відмовляє

у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 26 січня 2026 року через відсутність підстав для її задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3