ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 березня 2026 року

м. Київ

справа № 755/6510/20

провадження № 51-3997км25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , на ухвалу Київського апеляційного суду від 26 серпня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002638, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Ангарськ Іркутської області рф, який проживає без реєстрації в АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 186 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2022 року ОСОБА_7 засуджено за частиною третьою статті 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту його фактичного затримання - з 25 квітня 2020 року.

Зараховано в строк покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили залишено без змін запобіжний захід, обраний ОСОБА_7 у виді тримання під вартою, та продовжено тримання під вартою в Державній установі «Київський слідчий ізолятор».

Вирішено питання щодо речових доказів.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_8 , судові рішення щодо якого в касаційному порядку не оскаржуються.

За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у відкритому викраденні чужого майна, поєднаному з проникненням у житло, за попередньою змовою групою осіб, вчиненому повторно за таких обставин.

14 квітня 2020 року приблизно о 01:00 ОСОБА_7 разом із ОСОБА_8 , побачивши відчинене вікно у квартирі АДРЕСА_2 , вступили в злочинну змову, спрямовану на таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у житло, розподіливши між собою ролі, згідно з якими ОСОБА_8 мав перебувати біля дверей під`їзду, контролюючи навколишню обстановку, а ОСОБА_7 - залізти через відчинене вікно до квартири та викрасти майно.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, діючи відповідно до розподілених ролей, ОСОБА_7 через відчинене вікно проник у квартиру й, переконавшись, що мешканці квартири сплять і за його діями ніхто не спостерігає, викрав звідти два перфоратори марки «Макіта», один перфоратор марки «Бош», загальною вартістю 5650 грн і кальян вартістю 500 грн, які належали потерпілій ОСОБА_9 , виніс їх через вхідні двері квартири й передав ОСОБА_8 .

Продовжуючи свої спільні злочинні дії, ОСОБА_7 через відкриті двері знову зайшов до квартири та почав шукати майно, яке можна викрасти, однак у цей час його дії помітила потерпіла ОСОБА_9 , яка почала кричати, кликати на допомогу і на крик якої прокинувся ОСОБА_10 .

Після цього ОСОБА_7 , усвідомлюючи, що його дії набули відкритого характеру, схопив сумку з особистими речами потерпілої, всередині якої були мобільний телефон марки «Хонор Ікс 8» вартістю 6999 грн, паспорти громадян України на ім`я ОСОБА_9 і ОСОБА_11 , 100 грн, банківські картки та лікарські препарати, і вибіг із приміщення з викраденим майном.

ОСОБА_10 вибіг із квартири слідом за ОСОБА_7 і, переслідуючи його, голосно висловив вимогу зупинитися та припинити злочинні дії. Ці крики ОСОБА_10 почув ОСОБА_8 й, усвідомлюючи неможливість доведення свого злочинного умислу, спрямованого на таємне викрадення чужого майна, до кінця, оскільки дії ОСОБА_7 викрито, не бажаючи бути виявленим та затриманим, кинув викрадене майно під кущ поряд із будинком і разом із ОСОБА_7 зник з місця вчинення злочину.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 серпня 2025 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 залишено без задоволення, а апеляційну скаргу першого заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_12 частково задоволено.

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2022 року стосовно ОСОБА_8 в частині визнання його винуватим за частиною другою статті 15 і частиною другою статті 190 КК та призначення покарання за цією статтею, а також в частині призначення покарання на підставі частини першої статті 70, частини першої статті 71 КК скасовано.

Постановлено кримінальне провадження стосовно ОСОБА_8 за обвинуваченням за частиною другою статті 15 і частиною другою статті 190 КК закрити на підставі пункту 4-1 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) у зв`язку із втратою чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Також постановлено вважати ОСОБА_8 засудженим за частиною другою статті 15 і частиною третьою статті 185 КК із застосуванням частини четвертої статті 70 КК до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців.

На підставі частини другої статті 404 КПК пом`якшено ОСОБА_7 покарання, призначене йому вироком за частиною третьою статті 186 КК, у виді позбавлення волі на строк 5 років 5 місяців.

В іншій частині вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2022 року залишено без змін.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення положень кримінального процесуального закону, просить змінити оскаржувану ухвалу апеляційного суду: скасувати вирок місцевого суду і закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 на підставі пункту 3 частини першої статті 284 КПК за недоведеністю вини.

Мотивуючи свої вимоги, стверджує, що суд апеляційної інстанції усупереч вимогам частини другої, четвертої статті 17 КПК неправильно застосував стандарт доказування «поза розумним сумнівом», унаслідок чого необґрунтовано залишив без змін вирок місцевого суду.

Так, на думку захисника, апеляційний суд безпідставно не взяв до уваги показань свідка ОСОБА_13 , допитаної ним, яка підтвердила алібі ОСОБА_7 та повідомила, що на момент вчинення злочину він перебував із нею в іншому населеному пункті. Крім того, суд не зазначив про ці показання в ухвалі. До того ж вказує, щоапеляційний суд необґрунтовано відхилив показання засудженого в цьому ж провадженні ОСОБА_8 , надані судам першої та апеляційної інстанцій, про непричетність ОСОБА_7 до злочину і зважив на протокол слідчого експерименту від 28 квітня 2020 року за участю обвинуваченого ОСОБА_8 , який під час цієї слідчої дії дав інші показання, які суд поклав в основу вироку.

Також захисник вважає, що дії ОСОБА_7 за частиною третьою статті 186 КК кваліфіковано неправильно, оскільки фактично такі ж дії ОСОБА_8 орган досудового розслідування кваліфікував за частиною другою статті 15, частиною третьою статті 185 КК. На підтвердження цих доводів посилається на встановлений судом факт про те, що обидва засуджені здали викрадений телефон у ломбард, і на показання свідка ОСОБА_10 .

Вважає, що ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам статей 370, 404, 409, 419 КПК.

Позиції інших учасників судового провадження

У судовому засіданні захисник засудженого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_6 підтримав подану касаційну скаргу та просив її задовольнити.

На додатоксторона захисту подала до Суду заяву про зупинення судового провадження на підставі частини першої статті 335 КПК у зв`язку з тим, що ОСОБА_7 на цей час мобілізований і перебуває на військовій службі. До заяви захисник долучив копію наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 13 січня 2026 року № 82, відповідно до якого ОСОБА_7 призваний на військову службу під час мобілізації, на особливий період та відправлений до військової частини НОМЕР_1 .

Прокурор заперечувала щодо задоволення касаційної скарги і заяви захисника.

Про день та час розгляду кримінального провадженняв порядку касаційної процедури поінформованоучасників процесу, зокрема засудженого ОСОБА_7 , при цьому вони не повідомили Суд про бажання взяти участь у касаційному розгляді.

Крім того, відповідно до вимог частини четвертої статті 430, частини четвертої статті 434 КПК участь ОСОБА_7 у розгляді цього провадження судом касаційної інстанції не є обов`язковою.

Наведене положення відповідає практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), аналіз якої свідчить про те, що відсутність засудженого, який представлений захисником, під час розгляду провадження судом касаційної інстанції, не може автоматично вважатися порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Розгляд заяви сторони захисту про зупинення судового провадження

Стосовно поданої захисником заяви про зупинення судового провадження, то Суд вирішив відмовити в її задоволенні з огляду на таке.

За приписами частини першої статті 335 КПК, у разі якщо обвинувачений був призваний для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, суд зупиняє судове провадження стосовно такого обвинуваченого до його звільнення з військової служби і продовжує судове провадження стосовно інших обвинувачених, якщо воно здійснюється щодо декількох осіб.

Тобто правила цієї норми, на які посилається захисник у заяві, регламентують судовий розгляд у суді першої інстанції та стосуються зупинення судового провадження щодо особи у статусі обвинуваченого.

Вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 набрав законної сили, останній на цей час перебуває у статусі засудженого, тому зазначені захисником у заяві обставини не можуть бути підставою для зупинення провадження в суді касаційної інстанції.

Розгляд касаційної скарги сторони захисту

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, позиції захисника, прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, Суд дійшов таких висновків.

Статтею 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, а також правильності правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів статті 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій статті 438 КПК підстав для скасування або зміни судових рішень суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

За правилами статті 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як визначено положеннями статті 419 КПК, в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Ухвала апеляційного суду про залишення без змін вироку щодо ОСОБА_7 вказаним вимогам закону відповідає.

Доводи касаційної скарги сторони захисту про істотне порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування ним закону України про кримінальну відповідальність є безпідставними з огляду на таке.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , в якій порушувалися питання про незаконність вироку суду стосовно ОСОБА_7 у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, апеляційний суд навів докладні мотиви прийнятого рішення. За наслідками розгляду суд апеляційної інстанції погодився з вироком місцевого суду в частині обґрунтованості його висновків про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 186 КК, та правильність кваліфікації його дій. Водночас цей суд відповідно до вимог частини другої статті 404 КПК пом`якшив призначене ОСОБА_7 вироком суду першої інстанції покарання за частиною третьою статті 186 КК до 5 років 5 місяців позбавлення волі.

Суд погоджується з таким рішенням апеляційного суду й при цьому зауважує, що з урахуванням вимог кримінального процесуального закону, вирішуючи питання щодо законності, обґрунтованості й умотивованості судових рішень, суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.

Верховний Суд не може втручатися в аспекти оцінки судами попередніх інстанцій дослідженої ними сукупності належних, допустимих і достовірних доказів на предмет підтвердження чи непідтвердження ними обставин, які підлягають доказуванню в провадженні. Таку оцінку кожен суд здійснює незалежно і самостійно шляхом формування власного внутрішнього переконання як щодо кожної з обставин, які підлягають доказуванню, так і стосовно винуватості особи у вчиненні інкримінованого їй злочину в цілому.

Натомість зазначені обставини, на які посилається в касаційній скарзі захисник, були предметом ретельної перевірки судів попередніх інстанцій.

Аргументи сторони захисту про недоведеність відповідно до стандарту доказування поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 186 КК, не знайшли свого підтвердження в матеріалах провадження.

Як неодноразово зазначав у рішеннях Верховний Суд, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у його скоєнні.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону.

Обов`язок всебічного й неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що для визнання винуватості доведеною поза розумним сумнівом версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що стосуються події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість існування іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

З одного боку, стандарт доведення поза розумним сумнівом передбачає, що сумнів не повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на певних установлених судом обставинах або недоведеності важливих для справи обставин, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення і який неможливо спростувати наданими сторонами доказами.

З іншого боку, для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням (постанови Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, від 8 жовтня 2019 року у справі № 195/1563/16-к, від 21 січня 2020 року у справі № 754/17019/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 760/23459/17 та ін.).

Цей стандарт у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_7 , на думку Суду, дотримано.

Доводи захисника про те, що суди попередніх інстанцій порушили вимоги частин другої та четвертої статті 17 КПК, є неспроможними з огляду на таке.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, з яким погодився апеляційний суд, є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до статті 94 КПК.

Так, суд першої інстанції, з`ясувавши позицію ОСОБА_7 , який заперечував свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 186 КК, обґрунтував своє рішення про доведеність його винуватості на підставі аналізу:

показань потерпілої ОСОБА_9 , яка під час судового розгляду повідомила, що 14 квітня 2020 року близько 01:00 прокинулася від стороннього шуму й скрипу дверей у квартирі та помітила особу худорлявої статури, зростом схожу на обвинуваченого ОСОБА_7 . Ця особа підсвітила їй в обличчя ліхтариком, висловила непевну фразу і, взявши її сумку, залишила кімнату. Вона негайно покликала на допомогу чоловіка дочки, який перебував у сусідній кімнаті, і повідомила про зникнення телефону. Останній розпочав переслідування зловмисника і згодом повернув частину викрадених речей, зазначивши, що бачив двох причетних осіб. Також ОСОБА_9 зауважила, що проникнення, ймовірно, відбулося через кухонне вікно, оскільки вхідні двері згодом були виявлені відчиненими зсередини;

показань свідка ОСОБА_10 , який суду пояснив, що в ніч на 14 квітня 2020 року прокинувся від крику матері дружини - ОСОБА_9 , яка відпочивала в сусідній кімнаті. Разом із дружиною негайно побігли до неї в кімнату і потерпіла повідомила про вчинення пограбування. За словами ОСОБА_9 , невідома особа світила їй в обличчя ліхтариком, а потім заволоділа її сумкою та мобільним телефоном. Вибігши на вулицю з метою переслідування зловмисників, свідок помітив біля будинку невідомого хлопця, той вказав напрямок руху двох підозрілих осіб. Пробігши близько 100 метрів у зазначеному напрямку, ОСОБА_10 виявив двох чоловіків, що сиділи на лавці обличчям до нього та переглядали вміст сумки, належної ОСОБА_9 . Свідок підтвердив, що одним із цих чоловіків був ОСОБА_7 , зовнішність якого він добре запам`ятав. Зловмисники під час їх подальшого переслідування, намагаючись втекти, викинули частину викраденого майна, а саме перфоратори та кальян. Крім інших речей, також було викрадено мобільний телефон потерпілої. Згодом на номер дружини надійшов дзвінок від невідомих осіб із пропозицією повернути викрадений телефон за грошову винагороду. Свідок окремо звернув увагу, що під час перегляду відеозапису з приміщення ломбарду він ідентифікував на одному з обвинувачених належну йому куртку-жилетку, а в ході слідчого експерименту впізнав цей самий одяг безпосередньо на ОСОБА_7 ;

даних, що містилися у протоколах огляду місця події від 14 квітня та 22 квітня 2020 року;

даних, які містилися у протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 23 квітня 2020 року та згідно з якими під час зазначеної слідчої дії свідок ОСОБА_10 за сукупністю індивідуальних ознак (овальне обличчя, вислі щоки, коротке темне волосся, тонкі губи, довгий ніс) впізнав на фотознімку № 1 ОСОБА_7 як особу, яка 14 квітня 2020 року відкрито викрала майно у квартирі АДРЕСА_2 ;

даних, що містилися в протоколі проведення слідчого експерименту від 28 квітня 2020 року за участю підозрюваного ОСОБА_8 , який під час слідчої дії відобразив обставини події, що мали місце 14 квітня 2020 року о 01:00 за адресою: АДРЕСА_3 ;

дані протоколу перегляду цифрового відеозапису від 23 квітня 2020 року з камер відеонагляду у приміщенні ломбарду «Найкращий» на вул. Короленка, 65 у м. Броварах Київської області за участю ОСОБА_14 , який повідомив, що зможе впізнати на відеозаписах ОСОБА_8 та ОСОБА_7 ;

інших доказів, зміст яких детально наведено у вироку.

При цьому суд першої інстанції критично оцінив показання обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 щодо непричетності останнього до вчинення злочину. Такі твердження суд визнав неспроможними, оскільки вони спростовувалися сукупністю досліджених доказів, зокрема показаннями потерпілої та свідка. Непослідовність показань ОСОБА_8 і зміна ним надалі свідчень дали суду достатні підстави вважати версію обвинувачених як обраний спосіб захисту, спрямований на уникнення кримінальної відповідальності.

Водночас місцевийсуд надав належну правову оцінку показанням потерпілої та свідка, зазначивши про їх відповідність критерію достовірності. Враховуючи послідовність, чіткість, логічність і деталізацію свідчень, а також їх узгодженість із фактичними обставинами справи й сукупністю інших досліджених доказів, суд обґрунтовано поклав їх в основу вироку.

Дотримуючись засад змагальності та диспозитивності, суд першої інстанції безпосередньо дослідив всі надані сторонами докази, забезпечивши рівні умови для реалізації учасниками своїх процесуальних прав (статті 22, 23, 26 КПК).

З вироку вбачається, що суд зіставив та проаналізував зібрані й надані докази і порушень вимог кримінального процесуального закону, які б у контексті приписів статті 87 КПК свідчили про необхідність визнання доказів недопустимими, не встановив.

Також суд першої інстанції не виявив порушень фундаментальних прав і свобод обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , гарантованих Конституцією України й Конвенцією, під час досудового розслідування і збирання та оформлення доказів стороною обвинувачення.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_7 за апеляційною скаргою сторони захисту, фактично аналогічною за змістом касаційній скарзі, з дотриманням вимог статей 404, 405, 407, 412- 414 КПК перевірив зазначені в ній доводи, проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь і, навівши в ухвалі достатні мотиви постановленого рішення, визнав їх необґрунтованими та спростував.

Так, погоджуючись із вироком суду першої інстанції, апеляційний суд зауважив, що покладені судом в основу обвинувального вироку докази в сукупності є взаємопов`язаними, узгоджуються між собою, відповідають вимогам належності та допустимості, не містять розбіжностей або суперечностей, які б могли вплинути на правильність висновків суду щодо винуватості ОСОБА_7 у висунутому обвинуваченні.

Крім того, цей суд підкреслив, що місцевий суд, оцінивши докази в їх сукупності, правильно встановив фактичні обставини кримінального правопорушення та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 186 КК, а саме у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), поєднаному з проникненням у житло, за попередньою змовою групою осіб, вчиненому повторно.

При цьому суд апеляційної інстанції звернув увагу, що за результатами часткового дослідження за клопотанням захисника доказів, будь-яких нових фактичних даних, які могли б поставити під сумнів правильність висновків суду першої інстанції, не встановлено.

Так, оцінюючи дані, зафіксовані у протоколі перегляду цифрового відеозапису від 23 квітня 2020 року з додатком, апеляційний суд вказав, що протокол містить докази того, що ОСОБА_8 і ОСОБА_7 здали викрадений у потерпілої ОСОБА_9 мобільний телефон марки «Хонор Ікс 8» до ломбардного відділення ПТ «Найкращий ломбард», розташованого на вул. Короленка, 65 у м. Бровари Київської області.

До того ж, даючи оцінку протоколу слідчого експерименту від 28 квітня 2020 року за участю ОСОБА_8 , апеляційний суд зазначив, що під час цієї слідчої дії ОСОБА_8 відобразив на місцевості обставини проникнення до квартири АДРЕСА_2 , спосіб проникнення до неї, вказав про роль кожного зі співучасників злочину, перелік викраденого майна, показав місце, де викинув перфоратори під час втечі, а також те, що викрадений мобільний телефон марки «Хонор Ікс 8» здав разом із ОСОБА_7 в ломбард у м. Броварах.

Водночас, спростовуючи доводи сторони захисту про те, що зазначений протокол є недопустимим доказом через тиск, який чинився на ОСОБА_8 , цей суд підкреслив, що вони не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, оскільки жодних ознак тиску відеозапис слідчої дії не містить, а сам ОСОБА_8 будь-яких звернень стосовно цього до компетентних органів не подавав.

Суд наголошує, що подальша зміна співучасником злочину ОСОБА_8 своїх показань порівняно з даними, зафіксованими у протоколі слідчого експерименту, сама собою не свідчить про недопустимість цього протоколу як доказу та не спростовує достовірності наявних у ньому даних. Оцінка показань і даних протоколу здійснюється судом у сукупності з іншими зібраними в матеріалах кримінального провадження доказами відповідно до вимог статті 94 КПК.

Суди попередніх інстанцій дотрималися зазначених положень закону.

Такий підхід узгоджується з практикою ЄСПЛ, згідно з якою стандарт доведення «поза розумним сумнівом» може ґрунтуватися на сукупності достатньо переконливих, чітких та узгоджених між собою висновків або презумпцій факту. При цьому оцінка доказів є виключною прерогативою національних судів.

З урахуванням викладеного аргументи захисника про те, що апеляційний суд необґрунтовано відхилив показання ОСОБА_8 у судах першої та апеляційної інстанцій про непричетність ОСОБА_7 до злочину і взяв до уваги протокол слідчого експерименту від 28 квітня 2020 року за участю обвинуваченого ОСОБА_8 , який містить інші показання, є неприйнятними.

Не заслуговують на увагу й доводи сторони захисту про те, що суд апеляційної інстанції не врахував показань свідка сторони захисту щодо алібі ОСОБА_7 .

Як убачається з матеріалів провадження, сторона захисту заявляла клопотання про допит свідка ОСОБА_13 в суді першої інстанції, однак належних заходів для її прибуття в судове засідання не вжила, забезпечивши явку цього свідка лише на стадії апеляційного провадження.

Апеляційний суд допитав свідка ОСОБА_13 , а надалі колегія суддів у новому складі дослідила аудіозапис судового засідання від 5 червня 2023 року за участю зазначеного свідка, проте не взяла її показань до уваги через те, що вони не ставили під сумнів висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 та не спростовували сукупність інших доказів, покладених в основу вироку.

Сам собою факт надання свідком показань, які відрізняються від інших досліджених у провадженні доказів, не зобов`язує суд безумовно покласти їх в основу судового рішення, оскільки відповідно до вимог кримінального процесуального закону суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин, керуючись критеріями належності, допустимості, достовірності та достатності їх у взаємозв`язку.

Відповідно до підходів, сформованих у практиці ЄСПЛ, обов`язок суду мотивувати рішення не означає необхідності надавати детальну відповідь на кожний аргумент сторін, якщо зі змісту рішення вбачається, що суд розглянув основні питання, які мають значення для справи.

Отже, з огляду на вказану вище сукупність доказів Суд має підстави вважати, що суди встановили усі обставини, які з урахуванням статті 91 КПК підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, і відповідно до цих обставин діяння ОСОБА_7 обґрунтовано отримали юридично-правову оцінку за частиною третьою статті 186 КК.

Тому доводи касаційної скарги сторони захисту про протилежне позбавлені підстав і не спростовують висновків, викладених у рішеннях судів першої й апеляційної інстанцій.

Указані в касаційній скарзі доводи, які за своєю суттю майже аналогічні тим, що були предметом апеляційної перевірки, не містять нових даних, які би ставили під сумнів законність та обґрунтованість ухвали апеляційного суду і давали підстави для її скасування.

Суд погоджується з рішенням апеляційного суду про те, що висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення є належним чином аргументованим і мотивованим.

У цілому доводи касаційної скарги сторони захисту фактично зводяться до незгоди з оцінкою судом доказів у кримінальному провадженні та обставин справи, проте така незгода з наданою судами оцінкою доказів з урахуванням положень, передбачених частиною першою статті 433 КПК, не є предметом перегляду суду касаційної інстанції.

Оскаржувана ухвала апеляційного суду є належним чином обґрунтованою та вмотивованою і за своїм змістом відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК, у ній наведено відповідні мотиви, з яких виходив цей суд при ухваленні свого рішення, та положення закону, якими він керувався.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановленої у кримінальному провадженні ухвали, сторона захисту в касаційній скарзі не навела.

Під час перевірки вказаного рішення суд касаційної інстанції не встановив таких порушень норм матеріального чи процесуального права, які б могли зумовлювати його зміну чи скасування, а тому підстав для задоволення касаційної скарги захисника Суд не вбачає.

Керуючись статтями 441, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного суду від 26 серпня 2025 року стосовно ОСОБА_7 - без зміни.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3