УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року

м. Київ

справа № 641/5493/25

провадження № 51-853 ск 26

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Слобідського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2025 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 11 лютого 2026 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04 лютого 2025 року за № 0000156, за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Починка Смоленської області РФ, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше судимого завироком Харківського районного суду Харківської області від 01 серпня 2025 року за ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Слобідського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2025 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю вироків, шляхом часткового складання покарань, до призначеного ОСОБА_5 покарання, частково приєднано основне покарання, невідбуте за вироком Харківського районного суду Харківської області від 01 серпня 2025 року, та остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.

Вирішено питання щодо початку строку відбування покарання, заходів забезпечення кримінального провадження, процесуальних витрат, речових доказів.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 11 лютого 2026 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 залишено без задоволення, апеляційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури задоволено.

Вирок суду першої інстанції змінено в частині призначеного покарання. Постановлено виключити з мотивувальної та резолютивної частин вироку висновки та рішення суду про призначення ОСОБА_5 покарання за сукупністю кримінальних правопорушень із застосуванням положень ч. 4 ст. 70 КК України.

Вирок Харківського районного суду Харківської області від 01 серпня 2025 року, яким ОСОБА_5 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, від відбування якого звільнено з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, постановлено виконувати самостійно.

Постановлено вважати ОСОБА_5 засудженим за ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. У решті вирок залишено без зміни.

За вироком суду встановлено, що ОСОБА_5 , не маючи передбаченого законом дозволу на носіння, зберігання, придбання вогнепальної зброї та її збут, у порушення вимог «Положення про дозвільну систему», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 року № 576 (далі - Положення) та «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної та холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів», затвердженої наказом МВС України від 21 серпня 1998 року № 622 (далі - Інструкція), у січні 2023 року побачив оголошення на сайті «REIBERT info» щодо продажу автоматичного пістолету Стєчкіна, калібру 9 мм. (9x18 ПМ), 1956 року виготовлення, заводські серія та номер - НОМЕР_3 (далі - АПС), який придбав у невідомої йому раніше особи, скориставшись послугами ТОВ «Нова пошта», після чого переніс його до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де почав зберігати.

У подальшому в грудні 2024 року ОСОБА_5 під нікнеймом (псевдонімом) «ІНФОРМАЦІЯ_2» розмістив оголошення на сайті «REIBERT info» щодо продажу АПС, який він раніше придбав та зберігав з метою збуту.

Після цього, ОСОБА_5 у грудні 2024 року отримав повідомлення у особистому кабінеті на сайті «REIBERT info» від ОСОБА_6 щодо придбання останнім АПС. 24 лютого 2025 року ОСОБА_5 за раніше досягнутою домовленістю з ОСОБА_6 отримав від останнього через надавача платіжних послуг ТОВ «НоваПей» готівковим розрахунком грошові кошти в сумі 134 255,50 грн у рахунок оплати за АПС.

У подальшому 25 лютого 2025 року ОСОБА_5 за домовленістю із ОСОБА_6 здійснив неповну розборку раніше придбаного АПС, відділивши від каркасу необхідні деталі, помістив їх у картонні коробки, прибув до відділення № 9 ТОВ «Нова пошта» за адресою: м. Житомир, вул. Вітрука, буд. 9-А, та о 10:37, користуючись послугами вказаної організації, здійснив відправлення однієї картонної коробки зі складовими частинами вогнепальної зброї до відділення № 1 ТОВ «Нова пошта» за адресою: м. Харків, вул. Польова, буд. 67, із зазначенням попередньо наданого ОСОБА_6 номеру телефону отримувача.

Цього ж дня ОСОБА_5 прибув до відділення № 14 ТОВ «Нова пошта» за адресою: м. Житомир, вул. Вокзальна, буд. 10, та об 11:03, користуючись послугами вказаної організації, здійснив відправлення ще однієї картонної коробки зі складовими частинами вогнепальної зброї до відділення № 1 ТОВ «Нова пошта» за адресою: м. Харків, вул. Польова, буд. 67, із зазначенням попередньо наданого ОСОБА_6 номеру телефону отримувача.

Крім того, ОСОБА_5 , не маючи передбаченого законом дозволу на носіння, зберігання, придбання вогнепальної зброї та її збут, у порушення вимог Положення та Інструкції, у серпні 2024 року побачив на сайті «REIBERT info» оголошення щодо продажу пістолета-кулемета системи Шпагіна «ППШ», калібру 7,62 мм., заводські серія та номер « НОМЕР_1 », 1942 року виготовлення, у конструкцію якого внесено зміни у вигляді «деактивації» ствола, який придатний для стрільби бойовими пістолетними патронами калібру 7,62x25 ТТ (далі - ППШ), який, користуючись послугами ТОВ «Нова пошта», придбав у невідомої особи, після чого переніс його до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де почав зберігати.

Після цього, ОСОБА_5 24 березня 2025 року в особистому листуванні з ОСОБА_6 у чаті месенджеру «Телеграм» запропонував придбати у нього ППШ, який раніше придбав та зберігав з метою збуту.

За досягнутою з ОСОБА_6 домовленістю ОСОБА_5 23 травня 2025 року отримав від ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 34 848,09 грн на картковий банківський рахунок по мобільному номеру телефону НОМЕР_2 через платіжний термінал АТ «ПриватБанк» у рахунок оплати за вищезазначену вогнепальну зброю.

У подальшому 24 травня 2025 року ОСОБА_5 здійснив неповну розборку раніше придбаного ППШ, відділивши від каркасу необхідні деталі, помістив їх у картонну коробку, після чого прибув до відділення № 17 ТОВ «Нова пошта» за адресою: м. Житомир, вул. Київська, буд. 77, та о 10:08, користуючись послугами вказаної організації, здійснив відправлення однієї картонної коробки зі складовими частинами вогнепальної зброї до відділення № 1 ТОВ «Нова пошта» за адресою: м. Харків, вул. Польова, буд. 67, із зазначенням попередньо наданого ОСОБА_6 номеру телефону отримувача.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

Захисник ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить оскаржені вирок та ухвалу змінити в частині призначеного ОСОБА_5 покарання.

Вважає, що суди не врахували обставин вчинення засудженим кримінальних правопорушень та відомостей, які характеризують його особу. Не взяли до уваги обставину, яка, на думку захисника, пом`якшує покарання, - активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а також те, що ОСОБА_5 є учасником бойових дій, особоюз інвалідністю, стан його здоров`я, інші соціальні характеристики.

Зазначає, що вироком Харківського районного суду Харківської області від 01 серпня 2025 року ОСОБА_5 засуджено за аналогічні діяння, вчинені в той самий період, до покарання, від відбування якого звільнено з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. При цьому судом враховано ті обставини, на які посилається захисник у касаційній скарзі, а отже, і у цьому провадженні є підстави для застосування ст. 75 КК України. Скаржник також просить розглянути можливість застосування до ОСОБА_5 ст. 69 КК України.

Мотиви суду

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу

про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.

Статтею 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Цією ж статтею передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Беручи до уваги те, що розгляд кримінального провадження відбувся в порядку ст. 349 КПК України, а також, що висновки про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація вчиненого за ч. 1 ст. 263 КК України у касаційній скарзі не оспорюються, Суд, керуючись вимогами ст. 433 КПК України, не перевіряє законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.

Доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_4 зводяться до незгоди з призначеним засудженому ОСОБА_5 покарання через суворість.

Однак, позиція захисника є необґрунтованою, з огляду на таке.

Положеннями ст. 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

При цьому каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. У будь-якому разі покарання має бути співмірним кримінальному правопорушенню, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Статтею 69 КК України регламентовано, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків визначених цим Кодексом, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Хоча у виключних випадках кримінальний закон і передбачає можливість застосування положень ст. 69 КК України, проте лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Це можливо, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до ч. 1 та/або ч. 2 ст. 66 КК України, та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого.

При визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК України, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі визначеного покарання, встановленого законом, мають знаходитися у зв`язку з метою злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час та після його вчинення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного.

Крім того, за правилами ст. 75 КК України, у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням вищевикладених норм права.

Суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 зважив на ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, обставину, яка пом`якшує покарання, - щире каяття, відсутність обставин, які його обтяжують, особу винного, який є особою з інвалідністю, пенсіонером, з вищою освітою, одружений, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше судимий.

При цьому суд взяв до уваги конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, яке хоча до тяжких наслідків і не призвело, але з урахуванням того, що на території України введено воєнний стан та ведуться бойові дії, свідчить про його підвищену суспільну небезпеку.

Урахувавши всю сукупність наведених обставин та даних про особу винного, у тому числі й тих, про які вказує захисник, суд призначив винному покарання у межах санкції ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі, яке йому слід відбувати реально.

Підстав для застосування статей 69, 75 КК України при призначенні покарання суд не знайшов.

Крім цього, суд з урахуванням вироку Харківського районного суду Харківської області від 01 серпня 2025 року щодо ОСОБА_5 застосував при призначенні покарання положення ч. 4 ст. 70 КК України.

Апеляційний суд, переглянувши вирок у апеляційному порядку, змінив його в частині призначеного покарання.

Суд апеляційної інстанції вмотивовано погодився з доводами апеляційної скарги заступника керівника Харківської обласної прокуратури щодо неправильного застосування ч. 4 ст. 70 КК України місцевим судом.

В ухвалі суд правильно послався на правовий висновок Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 15 лютого 2021 року у справі № 760/26543/17, згідно з яким, у випадку, якщо до особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, вироком суду було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, а потім було встановлено, що вона винна ще й в інших злочинах, вчинених до постановлення цього вироку, питання про відповідальність особи за сукупністю вчинених нею кримінальних правопорушень має вирішуватись у залежності від того, чи залишається незмінним попередній вирок, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, на момент постановлення нового вироку, і яке рішення приймає суд у новому вироку щодо покарання за злочини, вчинені до постановлення попереднього вироку.

У випадку, коли попередній вирок залишився незмінним і прийняте в ньому рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням зберігає свою законну силу, а новим вироком особі призначається покарання, яке вона має відбувати реально, положення ч. 4 ст. 70 КК України щодо призначення остаточного покарання особі з урахуванням попереднього вироку не застосовуються, а кожний вирок

- попередній, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, та новий, за яким їй призначено покарання, що належить відбувати реально

- виконуються самостійно.

За таких обставин, встановивши, що вирок Харківського районного суду Харківської області від 01 серпня 2025 року, за яким ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, залишився незмінним, суд дійшов правильного висновку про те, що ч. 4 ст. 70 КК України при призначенні покарання у цьому кримінальному провадженні застосуванню не підлягала, а судові рішення слід виконувати самостійно. Рішення про зміну вироку Слобідського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2025 року в цій частині відповідає вимогам закону.

Стосовно доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , які здебільшого аналогічні до тих, що наведені у касаційній скарзі, то суд визнав їх необґрунтованими, про що в ухвалі наведено докладні мотиви.

Апеляційний суд погодився з обраним ОСОБА_5 місцевим судом заходом примусу. Суд спростував доводи захисника щодо того, що при призначенні покарання не враховано конкретні обставини кримінального провадження. Зокрема, вказав, що погоджується з твердженням суду першої інстанції, що суспільна небезпека злочину, передбаченого ст. 263 КК України, вчиненого в період дії воєнного стану на території України, збільшується порівняно зі скоєнням його у мирний час.

Суд апеляційної інстанції врахував, що ОСОБА_5 не тільки придбав та незаконно зберігав вогнепальну зброю, яка є придатною для стрільби бойовими патронами, а ще й продав її раніше невідомій особі через соціальні мережі.

Засуджений, здійснюючи збут вогнепальної зброї, достеменно не знав справжню мету невідомої особи щодо використання цієї зброї.

Колегія суддів також взяла до уваги, що за попереднім ОСОБА_5 також визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, у скоєнні двох епізодів: у грудні 2024 року та у березні 2025 року.

Системний характер вчинення обвинуваченим умисних злочинів та відомості про його особу, характеризують його як особу схильну до вчинення кримінальних правопорушень та про високий рівень суспільної небезпечності ОСОБА_5 .

Вчинений засудженим злочин становить загрозу не лише для окремих громадян, а й суспільства та держави в цілому. М`яке покарання за придбання, зберігання та збут вогнепальної зброї, бойових припасів без передбаченого законом дозволу може призвести до того, що інші особи будуть вчиняти подібні злочини і в цілому це призведе до підриву громадської безпеки, що в умовах воєнного стану є критично неприпустимим, таким, що порушує загальну безпеку, ставлячи низку цінностей, передусім життя та здоров`я невизначеного кола осіб, під загрозу заподіянням їм істотної шкоди. З такими висновками Верховний Суд погоджується.

Що стосується вказівок захисника щодо відсутності суспільної небезпечності, тяжких наслідків вчиненого у зв`язку з тим, що засуджений незаконно придбав, зберігав, збував трофейну зброю, непридатну для використання, то вони не беруться до уваги касаційним судом.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_5 свою вину за ч. 1 ст. 263 КК України визнав беззастережно, підтвердив обставини вчинення злочину, з`ясувавши думку учасників, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому сумнівів у правильності розуміння змісту цих обставин учасниками, добровільності їх позиції у суду не виникло, а тому розгляд проведено в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

З урахуванням викладеного, а також того, що суд касаційної інстанції не вправі самостійно досліджувати докази, встановлювати ті обставини, які не було встановлено судами попередніх інстанцій відповідно до ст. 433 КПК України, у тому числі щодо виду, призначення зброї, яка була предметом кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 263 КК України, можливості її застосування, доводи захисника в цій частині неприйнятні.

У касаційній скарзі захисник, мотивуючи можливість призначення більш м`якого покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, посилається, серед іншого, на те, що ОСОБА_5 є особою з інвалідністю, пенсіонером, похилого віку, з незадовільним станом здоров`я, брав участь у бойових діях, а також наявність у засудженого міцних соціальних зв`язків, позитивних характеристик, відсутність судимостей до 2025 року, що, на думку скаржника, разом з обставинами, які пом`якшують покарання, зокрема, активним сприянням розкриттю кримінального правопорушення, що судом безпідставно не враховано, та відсутністю обставин, які його обтяжують, дає підстави для зміни судових рішень.

Касаційний суд звертає увагу, що висновки суду мають ґрунтуватися на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення рішення, а саме на відомостях про вчинений особою злочин, посткримінальну поведінку та її характеристику, спосіб життя, соціальні зв`язки, поведінку до, в момент та після вчинення кримінального правопорушення, соціально-демографічні властивості та соціально-психологічну характеристику. Також слід врахувати ознаки, які характеризують особистісні прояви в основних сферах життєдіяльності, та зважити на спрямованість і мотиви протиправної поведінки.

Встановлення наявності чи відсутності нових обставин, які впливають на призначення покарання, належить до тих питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку з огляду на положення ст. 368 КПК України та підлягають доведенню у встановленому законом порядку. Тобто, наведене не є компетенцією касаційного суду з огляду на ст. 433 цього Кодексу.

Апеляційний суд правильно зазначив, що активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення як обставина, яка пом`якшує покарання ОСОБА_8 , не встановлена ані в обвинувальному акті, ані у ході судового розгляду, а отже не може братися до уваги при призначенні покарання.

Заслуговує на увагу й те, що визнання засудженим своєї вини та надання правдивих показань не підтверджує наявності такої обставини, що пом`якшує покарання, як активне сприяння розкриттю злочину. Добровільне з`явлення до органу досудового розслідування за викликом, що є обов`язком особи, за невиконання якого законодавство передбачає застосування заходів, які можуть суттєво обмежувати права та свободи особи (примусовий привід, арешт тощо), не свідчить про активне сприяння розкриттю злочину в тих випадках, коли особа визнає вже відомі обставини і факти, встановлені органом досудового розслідування з інших процесуальних джерел.

Щодо решти наведених захисником обставин, то їх було враховано у сукупності з іншими при призначенні покарання у наближеному до нижньої межі санкції ч. 1 ст. 263 КК України розмірі. Усі вони були предметом оцінки апеляційного суду за ідентичними доводами апеляційної скарги захисника та визнані такими, що суттєво не знижують ступінь тяжкості вчиненого засудженим кримінального правопорушення, не впливають на звільнення від покарання, оскільки існували і на час вчинення злочинних дій, але не спинили останнього від їх скоєння.

Підстав для пом`якшення ОСОБА_5 покарання, застосування до нього положень статей 69, 75 КК України судами не встановлено.

Не заслуговують на увагу і касаційні доводи захисника стосовно того, що наведені стороною захисту обставини були враховані Харківським районним судом Харківської області при ухваленні вироку та стали підставою для застосування ст. 75 КК України при призначенні покарання ОСОБА_5 за аналогічні злочини.

Вказаний вирок суду першої інстанції у справі № 635/5799/25 не має преюдиційного значення у цьому кримінальному провадженні, а тому не впливає на покарання ОСОБА_5 . Призначення покарання того чи іншого виду, розміру, прийняття рішення про порядок його відбування є проявом судової дискреції, врахуванню у кожному окремому випадку підлягають конкретні обставини справи.

Підставою для скасування чи зміни рішення в частині призначеного засудженому покарання касаційним судом є лише порушення, визначені ч. 1 ст. 438 КПК України. Таких порушень колегією суддів за змістом касаційної скарги з доданими до неї матеріалами не встановлено.

З огляду на те, що обставин, що пом`якшують покарання, та з урахуванням особи винного, інших обставин справи, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та дають підстави для призначення покарання більш м`якого, ніж передбачено законом, не встановлено, то ст. 69 КК України застосуванню не підлягає.

Що стосується звільнення від відбування покарання згідно зі ст. 75 КК України, то апеляційний суд слушно зазначив, що це не сприятиме виправленню засудженого, а також може створити у нього та інших осіб хибне уявлення про безкарність вчинення кримінальних правопорушень проти громадської безпеки, у тому числі й незаконної торгівлі зброєю в умовах війни, та не буде запобігати вчиненню нових кримінальних правопорушень. Тим більше, що засуджений сам є колишнім військовим, знає правила поводження зі зброєю, а також небезпечні наслідки безконтрольного обороту зброї та боєприпасів.

Суд вважає, що призначене покарання є законним, справедливим, відповідає тяжкості кримінального правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Оскаржені вирок і ухвала відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України є законними, обґрунтованими та вмотивованими.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, зі змісту касаційної скарги убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Ураховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника

слід відмовити.

З цих підстав Суд, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Слобідського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2025 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 11 лютого 2026 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_9 ОСОБА_3