Провадження № 1-кп/337/163/2026
ЄУН №337/5665/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року Хортицький районний суд м. Запоріжжя

у складі: головуючого судді ОСОБА_1

з участю секретаря ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченої ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

розглянувши у судовому засіданні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 , яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,

встановив:

У судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про продовження застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою з посиланням на наявність ризиків передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, і на те, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити запобігання вказаним ризикам.

Обвинувачена ОСОБА_4 заперечувала проти клопотання прокурора, не згодна з тим, що може впливати на потерпілу і свідків, просила застосувати домашній арешт.

Захисник - адвокат ОСОБА_5 підтримав позицію підзахисної, з визначенням помірного розміру застави.

Прокурор просив у задоволенні клопотання сторони захисту відмовити і задовольнити своє клопотання.

Вислухавши позицію учасників, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування.

Так, відповідно до, ч.5 ст.9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Крім того, як вбачається з положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Разом з тим, при вирішенні питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою та заявленого клопотання судом також враховано положення ст.5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практику ЄСПЛ, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

В кожному випадку, як підкреслює ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

При цьому, ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Продовження тримання особи під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості (рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року).

При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування щодо особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою міститься і в положеннях ст.ст.177, 178, 183 КПК України та враховано судом при вирішенні клопотань учасників судового провадження.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність подовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини «Тейс проти Румунії», автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому при вирішенні питання про продовження обвинуваченій ОСОБА_4 строку тримання під вартою, суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення ризиків, визначених ст. 177 КПК України, зокрема: запобігання спробам обвинуваченої переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення; незаконно впливати на свідків.

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків). Сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначеним елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

Крім того, згідно положень п.5 ч.2 ст.183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Вирішуючи питання щодо продовження дії запобіжного заходу, суд виходить із того, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі до 10 років, а тому, усвідомлюючи невідворотність можливого призначення їй покарання, існує ймовірність її переховування від суду, що є ризиком передбаченим п. 1 ч. 1 ст.177 КПК України.

Ризик передбачений п. 3 ч. 1 ст.177 КПК України визначається тим, що свідки і потерпіла у кримінальному провадженні не допитані судом, обвинувачена ознайомлена з їх свідченнями на досудовому слідстві, обізнана про їх місцезнаходження, та може здійснити незаконний вплив на свідків і потерпілу.

Оцінивши доводи прокурора в сукупності та провівши аналіз встановлених під час розгляду клопотання обставин, суд також вважає доведеним, що продовжує існувати ризик продовження обвинуваченою вчинення інших кримінальних правопорушень у разі незастосування до неї запобіжного заходу, так як обвинувачена офіційних джерел доходу не має, та не має стійких соціальних зв`язків, що є ризиком передбаченим п. 5 ч. 1 ст.177 КПК України.

Суду не надано доказів, які б давали можливість припустити, що ризики змінились або зменшились, та вважає, що продовжують існувати ризики, передбачені п. 1,3,5 ч. 1 ст.177 КПК України, які існували при обранні обвинуваченій запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Обставин, які є перешкодою для продовження застосованого до обвинуваченої ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, не встановлено.

Щодо клопотання обвинуваченої про зміну запобіжного заходу, суд вважає що на даній стадії розгляду справи, інший захід крім тримання під вартою не здатен забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої ОСОБА_4 .

Зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, враховуючи те, що обставини та підстави продовження обвинуваченій запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є й надалі доцільними, прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, та стороною захисту не надано переконливих доказів того, що вони на день розгляду цього клопотання зменшилися чи взагалі перестали існувати, суд приходить до висновку, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, не зможе запобігти ризикам, передбаченим п. 1,3,5 ч. 1 ст.177 КПК України, у зв`язку з чим інші більш м`які запобіжні заходи не можуть бути застосованими відносно обвинуваченої ОСОБА_4 .

Суд вважає, що забезпечення належної процесуальної поведінки ОСОБА_4 можливо шляхом продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так як інші заходи в достатній мірі, на даний час, не забезпечать виконання обвинуваченою покладених на неї процесуальних обов`язків.

Задовольняючи клопотання про продовження застосування до обвинуваченої запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховуючи всі обставини справи, дані про особу обвинуваченої, а також враховуючи інші фактичні обставини даного конкретного кримінального провадження, не застосовує альтернативний запобіжний захід у вигляді застави.

Керуючись ст. 176, 177, 183, 331, 369-372, 392 КПК України, суд , -

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_4 про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартоюна строк 60 днів, до 01 травня 2026 року включно.

Копію ухвали направити Державній установі Запорізькій слідчий ізолятор, Державний установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» - для виконання, прокурору та ОСОБА_4 - для відома.

Ухвала в частині продовження застосування запобіжного заходу може бути оскаржена в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Суддя: ОСОБА_1