ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2026 року

м. Хмельницький

Справа № 677/86/25

Провадження № 11-кп/820/195/26

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_6 на вирок Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 16 грудня 2025 року у кримінальному провадженні №0000324, внесеному до ЄРДР від 11.12.2024 року стосовно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.187 ч.4, ст. 186 ч.4 ст.15 ч.3 КК України, та призначено покарання за:

-ст.187 ч.4 КК України у виді 8 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією належного йому майна, крім житла;

-ст.186 ч.4 ст.15 ч.3 КК України у виді 6 років 8 місяців позбавлення волі.

На підставі ст.70 ч.1 КК України за сукупністю злочинів ОСОБА_7 призначено остаточне покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим у виді 8 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією належного йому майна, крім житла,-

в с т а н о в и л а:

Обставини, вчинення кримінального правопорушення, встановлені апеляційним судом.

За вироком суду, солдат ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 на посаді телефоніст-лінійний наглядач відділення зв`язку 2 протитанкової артилерійської батареї, протитанкового артилерійського дивізіону у званні «солдат», в порушення ст.68 Конституції України, ст.ст. 9, 11, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 11 грудня 2024 року близько 15 год. 01 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, з метою заволодіння майном, зайшов в приміщення магазину «Перший Алкомаркет» за адресою АДРЕСА_2 . Реалізовуючи свій злочинний умисел ОСОБА_7 здійснив напад з метою заволодіння чужим майном, а саме о 15 год. 01 хв. 11 грудня 2024 року, розуміючи, що в Україні діє воєнний стан, введений Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, строк якого в чергове продовжено з 05:30 год. 10.11.2024 на 90 діб згідно Указу Президента України №740/2024 від 28.10.2024, який затверджено Законом України №4024-ІХ від 29.10.2024, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння у приміщенні магазину «Перший Алкомаркет» за адресою АДРЕСА_2 погрожуючи зарізати ОСОБА_8 , тобто застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, при цьому тримаючи руку в кишені та імітуючи наявність ножа або іншого предмета яким можна різати, з метою щоб ОСОБА_8 сприйняла реально погрози ОСОБА_7 та не чинила опору, з торгівельних полиць, заволодів пляшкою лікеру «Соплівка» ємністю 0,5 л, вартістю 124,46 грн. та втік з місця події, спричинивши майнової шкоди ФОП ОСОБА_9 на вказану суму.

Крім того, солдат ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 на посаді телефоніст-лінійний наглядач відділення зв`язку 2 протитанкової артилерійської батареї, протитанкового артилерійського дивізіону у званні «солдат», в порушення ст.68 Конституції України, ст. ст. 9, 11, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 11 грудня 2024 року близько 15 год. 12 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в м.Красилів по вул.Кондратюка, неподалік магазину «Панорама», побачив в руках неповнолітнього ОСОБА_10 мобільний телефон марки «Samsung А 35», яким вирішив відкрито заволодіти.

Реалізовуючи свій злочинний умисел на вчинення відкритого заволодіння чужого майна, ОСОБА_7 близько 15 год. 15 хв. 11 грудня 2024 року, розуміючи, що в Україні діє воєнний стан, введений Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, строк якого в чергове продовжено з 05:30 год. 10.11.2024 на 90 діб згідно Указу Президента України №740/2024 від 28.10.2024, який затверджено Законом України №4024-ІХ від 29.10.2024, перебуваючи біля магазину «Панорама» в м.Красилів по вул.Кондратюка, де із застосуванням фізичного насильства, яке виразилось у нанесенні двох ударів кулаком лівої руки в праву сторону обличчя ОСОБА_10 , повторно, намагався відкрито заволодіти мобільним телефоном марки «Samsung А 35», вартістю 10000 грн., який належить ОСОБА_10 , однак останній відштовхнув ОСОБА_7 від себе, тим самим ОСОБА_7 не вчинив усіх дій, які вважав необхідним для доведення кримінального правопорушення до кінця, що не залежали від його волі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_6 просить вирок Старокостянтинівського районного суду змінити, перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ст.187 ч.4 КК України на ст.186 ч.4 КК України на призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 3 років позбавлення волі, а також закрити провадження за ст. 186 ч.4 ст.15 ч.3 КК України за відсутністю в діях ОСОБА_7 складу даного кримінального правопорушення.

Не погоджується з кваліфікацією дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ст.187 ч.4 КК України та вважає, що його дії підлягають кваліфікації за ст. 186 ч.4 КК України, оскільки викладене обвинувачення за цією статтею не узгоджується зі змістом досліджених судом доказів у їх сукупності. Вважає показання свідка ОСОБА_8 суперечливими, оскільки, будучи допитаною в судовому засіданні, вона стверджувала, що сприймала ситуацію, яка склалась за участю ОСОБА_7 у магазині «Перший Алкомаркет», спокійно, лише ввечері злякалася, коли до неї приїхали працівники поліції, бачила як ОСОБА_7 тримав руку в кишені, проте ножа у нього не бачила. Посилається на відеозапис події, доданий до матеріалів провадження, з якого вбачається, що поведінка ОСОБА_8 свідчить, про те, що вона не сприймала як реальну загрозу слова ОСОБА_7 «різати буду», адже вона наблизилися до обвинуваченого впритул, не чинила активний опір, коли він підійшов до вітрини та взяв пляшку спиртного напою. Щодо таких слів ОСОБА_7 , як «різати буду», то зазначає, що ОСОБА_7 говорив про гроші, якими він мав реальну можливість заволодіти, а з приводу поміщення руки до кишені куртки, то протримав він її протягом трьох секунд, після чого її більше туди не поміщав.

Захисник звертає увагу на те, що у обвинуваченого під час його затримання не було вилучено жодних предметів, в тому числі і ножа, що підтверджується протоколом його затримання.

Отже, на його думку, заволодіння пляшкою спиртного напою відбулося ОСОБА_7 без застосування погроз життю та здоров`ю ОСОБА_8 , а відтак його дії підлягають кваліфікації за ст. 186 ч.4 КК України, як грабіж вчинений в умовах воєнного стану.

Щодо епізоду по незакінченому замаху на грабіж у потерпілого ОСОБА_10 , вчиненому в умовах воєнного стану, захисник вважає, що висновки суду не узгоджуються із доказами, що містяться у матеріалах справи.

Посилається на показання обвинуваченого ОСОБА_7 , який пояснив суду, що попросив телефон у потерпілого ОСОБА_10 для здійснення телефонного дзвінка та вдарив його лише тому, що у нього грала російська музика. Потерпілий ОСОБА_10 підтвердив нанесення ОСОБА_7 одного удару, його прохання дати телефон, після чого сховав його до кишені та відштовхнув ОСОБА_7 . Свідок ОСОБА_11 також ствердив, що потерпілий слухав російську музику, на що ОСОБА_7 відповідно відреагував. Свідок ОСОБА_12 не давав показань про обставини, як ОСОБА_7 став кричати щось до хлопця про телефон, а лише пояснив, що останній щось кричав та йшов позаду, а вони з ОСОБА_11 попереду, тобто показання цього свідка, які відображені у вироку, взагалі не відповідають показанням, наданими ним у суді.

Крім того, вважає, що суд не з`ясував, які саме обставини змусили ОСОБА_7 припинити посягання на телефон потерпілого, а також чи були дії потерпілого дійсно перешкодою для продовження обвинуваченим дій, спрямованих на заволодіння телефоном. Вважає, що таких перешкод не було, а ОСОБА_7 лише попросив телефон у потерпілого, щоб подзвонити, тому умисел обвинуваченого на вчинення грабежу виключається, відповідно відсутній і склад інкримінованого йому правопорушення за ст. 186 ч.4 ст. 15 КК України.

Вважає помилковими висновки суду про відсутність у ОСОБА_7 щирого каяття у вчиненому. Посилається на те, що ОСОБА_7 визнав свою вину за епізодом викрадення пляшки алкоголю в магазині у присутності ОСОБА_8 , фактичні обставини обвинувачений визнав, заперечував лише правову кваліфікацію його дій за ст. 187 ч.4 КК України, вважав, що вчинив грабіж. За епізодом, кваліфікованим слідством та судом за ст. 186 ч.4 ст. 15 КК України, обвинувачений заперечив свою вину. Вказує, що ОСОБА_7 щиро розкаявся з приводу нанесення удару потерпілому ОСОБА_10 . З наведених підстав, захист вважає, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_13 слід враховувати в якості обставини за ст. 66 КК України, що пом`якшує покарання, щиросердне каяття у вчиненому.

Зауважує, що батьками обвинуваченого ОСОБА_7 була повністю відшкодована шкода ОСОБА_8 за викрадення пляшки алкоголю, а отже слід при призначенні покарання згідно ст. 66 КК України також слід врахувати добровільне відшкодування завданого збитку як обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого.

На думку захисту, при призначенні ОСОБА_7 покарання в порядку ст. 66 ч.2 КК України, суд має врахувати і те, що обвинувачений приймав безпосередню участь у захисті України від збройної агресії РФ. Про його виправлення ще до постановлення вироку свідчить і те, що він неодноразово надсилав до суду клопотання про надання дозволу на безоплатне залучення його до робіт, пов`язаних із створенням санітарно-побутових умов і впорядкуванням місць попереднього ув`язнення.

Вважає, що сукупність наведених обставин, які характеризують обвинуваченого, а також незначна вартість викраденого, є підставою для застосування при призначенні покарання ОСОБА_7 за ст. 186 ч.4 КК України положень ст. 69 КК України та призначення йому більш м`якого покарання.

Прокурор в поданому запереченні вважає вирок Старокостянтинівського районного суду від 16 грудня 2025 року законним та обґрунтованим, а тому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 , а вирок суду залишити без змін.

Позиції учасників апеляційного перегляду провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 підтримали апеляційну скаргу захисника та просили перекваліфікувати дії обвинуваченого з ст.187 ч.4 КК України на ст.186 ч.4 КК України та призначити покарання із застосуванням ст. 69 КК України, а щодо епізоду незакінченого замаху на грабіж, вчиненому в умовах воєнного стану, - закрити провадження за відсутністю складу даного кримінального правопорушення.

Прокурор ОСОБА_5 заперечив проти її задоволення, вважав вирок суду законним та обґрунтованим.

Мотиви суду з посиланням на норми кримінального та процесуального закону.

Відповідно до вимог, встановлених ст. 370 КПК України, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що за наслідками судового розгляду судом було постановлено законне, обґрунтоване та мотивоване судове рішення з додержанням вимог ст. 370 КПК України, норм матеріального та процесуального права, постановлене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом у відповідності до ст. 94 КПК України з наведенням відповідних мотивів. Перевіряючи апеляційні вимоги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 в частині незгоди з правовою кваліфікацією дій обвинуваченого за епізодом розбою 11 грудня 2024 року в магазині «Перший Алкомаркет» та необхідності кваліфікації його дій за ст. 186 ч.4 КК України, колегія суддів вважає їх безпідставними та виходить з наступного.

Статтею 187 КК України визначено розбій як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства. Це злочин, що вважається закінченим з моменту нападу.

Об`єктивна сторона складу даного правопорушення (ст. 187 ч.4 КК України), є у погрозі застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчиненому в умовах воєнного стану.

Погроза застосування насильства при розбої полягає у залякуванні негайним застосуванням фізичного насильства, небезпечного для життя і здоров`я потерпілого (погроза вбити, заподіяти тяжку або середньої тяжкості тілесне ушкодження, легке тілесне ушкодження з розладом здоров`я або незначною втратою працездатності, або вчинити певні дії, що можуть мати інші тяжкі наслідки).

Тоді, як відповідно до ст. 186 КК України з об`єктивної сторони грабіж є відкритим викраденням чужого майна. Він вчиняється у присутності потерпілого чи інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, котра у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені й оцінюється як викрадення. Грабіж вважається закінченим коли майно вилучене і винний має реальну, хоча б початкову можливість розпорядитися ним як власник (винести, сховати, передати, викинути тощо).

За позицією Верховного Суду, викладеної у його постанові від 31.07.2018 року у справі №405//3734//16-к, суд роз`яснив, що розбій, як злочин проти власності, це напад із метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства. В разі вчинення розбою посягання відбувається на два об`єкти - власність та життя і здоров`я потерпілої особи.

Однією з характеризуючих ознак розбою є саме насильство, метою якого є намір одразу подолати опір потерпілого й упередити його протидію нападу. Агресивність й спрямованість таких дій на подолання опору по відношенню до особи, яка зазнала нападу, є відмінною ознакою від грабежу.

Суд зауважив, що при грабежі, поєднаному із застосуванням насильства до потерпілого, основним об`єктом посягання виступає власність, і незважаючи на те, що у момент вчинення грабежу відбувається вплив на потерпілого, однак він є незначним, тому й не може бути мови про існування ще одного об`єкту - життя і здоров`я особи.

Також, суд касаційної інстанції зазначив, що при розмежуванні грабежу та розбою визначальним є не тільки наслідки, що настали в результаті застосування насильства до потерпілого, але й сам спосіб дії винних осіб.

Відповідно до практики, викладеної у постановах ВС (справи №706/882/19, №127/29247/19) форма висловлення погрози під час вчинення розбійного нападу не обмежується конкретними словами про можливе застосування насильства. Вона має місце і тоді, коли винна особа, зокрема, своїми жестами, демонстрацією зброї або інших предметів, які потерпілий об`єктивно може оцінити як такі, що при їх застосуванні його здоров`ю чи життю загрожуватиме небезпека, бажає, щоб у потерпілого склалося враження, що якщо він протидіятиме нападаючому або не виконає його вимог, то ця погроза буде реалізована, а в потерпілого дійсно таке враження складається.

Аналізуючи докази зібрані слідством та досліджені судом, колегія суддів виходить з наступного.

Із показань свідка ОСОБА_8 , наданих у судовому засіданні, вбачається, що вона сприйняла дії та погрози обвинуваченого як реальну загрозу її життю та здоров`ю, припускаючи наявність у нього ножа, оскільки ОСОБА_7 вголос погрожував їй, казав що заріже, а також тримав руку в кишені верхнього одягу в її напрямку. Побоюючись дій ОСОБА_7 вона, першочергово, викликала охорону та відійшла від каси.

Свідок ОСОБА_12 також підтвердив в суді, що ОСОБА_7 , зайшовши у магазин «Перший Алкомаркет» в м. Красилові, став вигукувати, що відбувається пограбування та він буде різати, після чого взяв пляшку алкогольного напою та пішов. Такі ж показання підтвердив і свідок ОСОБА_11 , який повідомив, що вигуки ОСОБА_7 налякали його, так як той був у стані алкогольного сп`яніння, агресивний, тримав руки в кишені, а тому він допускав наявність у нього ножа.

У колегії суддів немає підстав ставити під сумнів показання даних свідків, оскільки вони давали покази суду безпосередньо у судовому засіданні з додержаннями вимог ст. 23 КПК України, були попереджені судом про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих свідчень за ст. 384 КК України, їх покази повністю узгоджуються з іншими зібраними судом доказами.

Обставини, про які повідомили свідки під час судового розгляду, знайшли своє підтвердження із даних протоколу огляду відеозапису із фотокартками від 13.12.2024 року, та відеозапису з камер відеоспостереження магазину «Перший Алкомаркет» від 11.12.2024 року, відповідно до яких при перегляді відеофайла, що розпочинається з 15.01.25 год., вбачається, що в магазині знаходяться продавець ОСОБА_8 та відвідувачі ОСОБА_12 та ОСОБА_11 . О 15.01.45 год. в магазин зайшов ОСОБА_7 , який говорить «визивай міліцію», «ограблєніє». Після цього, ОСОБА_7 вимагає у ОСОБА_8 дати йому гроші, говорить, що буде різати, тримає руку в кишені, після чого йде за прилавок до продавця та забирає пляшку алкогольного напою (а.п.94-100 т.1, а.п.177 т.2).

Колегія суддів вважає, що при перегляді цих відеозаписів достовірно та чітко прослідковується поведінка ОСОБА_7 , послідовність його дій, який, будучи в приміщенні магазину «Перший Алкомаркет» висловлює погрози небезпечні для життя та здоров`я продавця ОСОБА_8 , погрожуючи різаниною, одночасно тримає руку в правій кишені куртки, вимагає гроші, після чого підходить до продавця та заволодіває пляшкоюалкогольного напою.

Оцінка наведених обставин, дає колегії суддів підстави вважати, що у даному випадку дії ОСОБА_7 супроводжувалися висловленням погроз застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я ОСОБА_8 , які за конкретних умов були сприйняті нею як реальні. Характер висловлювань обвинуваченого («буду різати»), його агресивна поведінка, перебування у стані алкогольного сп`яніння, тримання руки в кишені та спрямування її у бік продавця об`єктивно створювали враження можливого застосування ножа або іншого предмета як знаряддя насильства.

За таких обставин, висловлені погрози були достатніми для подолання волі продавця ОСОБА_8 , і забезпечили обвинуваченому можливість відкритого заволодіння майном. Тому колегія суддів приходить до висновку, що насильство небезпечне для життя та здоров`я ОСОБА_8 у формі реальної погрози його застосування мало місце, а кваліфікація дій обвинуваченого за ст.187 ч.4 КК України є правильною. Відповідно, доводи апеляційної скарги захисту про доцільність правової кваліфікації дій обвинуваченого за ст. 186 ч.4 КК України, колегія суддів вважає неспроможними.

Доводи захисту про те, що показання свідка ОСОБА_8 є суперечливими, колегія суддів відкидає, оскільки вони є послідовними та логічними, а також узгоджуються із іншими доказами по справі. Апеляційні твердження захисту про те, що вона спокійно сприймала дії ОСОБА_7 , підходила до нього повністю спростовуються відеозаписом з місця події та показаннями ОСОБА_8 наданими суду. Свідок ОСОБА_8 чітко зазначила, що вважала, що у кишені ОСОБА_7 був ніж, а тому вона викликала охорону та відійшла від каси, після чого, з огляду на обставини, що склались, вона, побоюючись за своє життя, не чинила жодного спротиву. Такі обставини повністю підтверджуються показаннями свідківОСОБА_14 та ОСОБА_11 , які є взаємно узгодженими, послідовними та такими, що не містять істотних суперечностей. Крім того, вони об`єктивно підтверджуються відеозаписами з камер відеоспостереження, на яких зафіксовано поведінку учасників події, що відповідає викладеним свідком обставинам.

Не погоджується колегія суддів і з твердженнями захисту про те, що поведінка ОСОБА_8 , свідчить, що вона не сприймала як реальну загрозу слова ОСОБА_7 «різати буду», так як вона наблизилися до обвинуваченого впритул та не чинила активний опір, коли він підійшов до вітрини, з огляду на наступне.

Колегія суддів вважає, що обстановка під час події зафіксована на відеозаписі навпаки свідчать, про те, що продавець сприймала як реальну загрозу слова ОСОБА_7 , оскільки в першу чергу вона викликала охорону та відійшла від каси. Безсумнівно, що ОСОБА_8 діяла в стресовому стані і наближалась до обвинуваченого, що підтверджується її показами в суді.

Посилання сторони захисту на те, що слова ОСОБА_7 «різати буду» нібито стосувалися лише грошей, якими він мав намір заволодіти, є надуманими та спрямованими на штучне зменшення характеру висловленої погрози. Вказане словосполучення за своїм змістом є очевидною погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, та не може тлумачитися інакше, ніж як реальна загроза життю та здоров`ю потерпілої.

Твердження захисту про те, що обвинувачений лише протягом кількох секунд тримав руку в кишені куртки та більше її туди не поміщав, не спростовує факту створення у потерпілої реального враження про наявність у нього ножа. Саме сукупність його слів та демонстративне поміщення руки до кишені в умовах конфліктної ситуації об`єктивно створювали обстановку залякування та підтверджували серйозність висловленої погрози.

Апеляційні доводи захисту з приводу того, що у обвинуваченого під час його затримання не було вилучено жодних предметів, зокрема і ножа, не впливають на висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 в інкримінованому йому злочині за ст. 187 ч.4 КК України. Для встановлення факту погрози застосування насильства небезпечного для життя та здоров`я особи, вирішальне значення має не фактичне вилучення знаряддя, а характер поведінки обвинуваченого, зміст висловлених ним слів та сприйняття цих дій потерпілою за конкретних обставин. Сукупність досліджених доказів свідчить про те, що дії обвинуваченого були спрямовані на створення у потерпілої переконання щодо реальної можливості негайного застосування насильства. Отже, відсутність вилученого предмета під час затримання не спростовує встановлених судом фактичних обставин та не впливає на правову оцінку дій обвинуваченого.

Приймаючи рішення в частині доводів апеляційної скарги про те, в діях ОСОБА_7 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ст.186 ч.4 ст.15 ч.3 КК України, колегія суддів вважає їх неспроможними в силу наступного.

Об`єктивна сторона грабежу (ст.186 КК України) характеризується відкритим викраденням чужого майна. Протиправним вилученням майна у присутності потерпілого чи інших осіб, які усвідомлюють суть дій. Грабіж вважається закінченим коли майно вилучене і винний має реальну, хоча б початкову можливість розпорядитися ним як власним.

Об`єктом грабежу є право власності, а саме суспільні відносини, що забезпечують збереженість майна та право розпоряджатися ним. Безпосереднім предметом грабежу виступає чуже майно, яке вилучається відкрито, тобто в присутності власника, інших осіб або з усвідомленням злочинцем, що його дії помітили.

Суб`єктивна сторона полягає у прямому умислі, корисливому мотиві та обов`язковою метою - заволодіння чужим майном. Винний усвідомлює, що діє відкрито (у присутності потерпілого/інших осіб), передбачає суспільно небезпечні наслідки та бажає їх настання, ігноруючи очевидність своїх дій.

Відповідно до ст. 15 ч.3 КК України замах на вчинення кримінального правопорушення є незакінченим, якщо особа з причин, що не залежали від її волі, не вчинила усіх дій, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця.

Вказані обставини повинні бути доведеними стороною обвинувачення поза розумним сумнівом.

За результатами апеляційного перегляду провадження колегія суддів вважає, що стороною обвинувачення доведено існування обставин, які передбачені ст. 91 КПК України, на підтвердження правової кваліфікації дій ОСОБА_7 за ст. 186 ч.4 ст.15. ч.3 КК України, в його діях міститься склад даного кримінального правопорушення.

Із матеріалів справи вбачається, що обвинувачений ОСОБА_15 обвинувачується у незакінченому замаху на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаному із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненому повторно, в умовах воєнного стану.Про такий зміст суб`єктивної та об`єктивної сторін вчинених обвинуваченим дій свідчать дані, що містяться в показаннях потерпілого ОСОБА_10 , який будучи допитаний в судовому засіданні пояснив, що біля 15 год. 11.12.2024 року, неподалік магазину «Панорама» в м.Красилові до нього підійшов обвинувачений ОСОБА_7 , вдарив кулаком в обличчя, та сказав віддати його телефон, на що він сховав телефон у кишеню та відштовхнув нападника від себе.

Показання потерпілого ОСОБА_10 надані в суді є послідовними та узгоджуються з протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію потерпілого ОСОБА_10 від 11.12.2024, відповідно до якого 11.12.2024 року близько 15.12 в м. Красилів по вул. Кондратюка, невідома особа, погрожуючи застосуванням фізичної сили намагалась незаконно заволодіти його мобільним телефоном марки «Samsung А 35» (а.п.132-133 т.1).

Відповідно до даних протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 11.12.2024 року, ОСОБА_10 по фотознімку №3 впізнав ОСОБА_7 , як особу, що 11.12.2024 року намагалась заволодіти його мобільним телефоном марки «Samsung А 35», вдаривши кулаком в обличчя (а.п. 141-143 т.1).

Даними повідомлення директора КНП «Красилівська багатопрофільна лікарня» Красилівської міської ради Хмельницької області №2599 від 12.12.2024 року підтверджується, що о 17 год. 35 хв. 11.12.2024 року у відділення невідкладної екстреної медичної допомоги звертався ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - діагноз садно правої щоки (т.1 а.п.148), що також узгоджується з показаннями потерпілого.

Згідно витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 №180 від 02.09.2022 року, солдата ОСОБА_7 зараховано до списків особового складу частини (а.п.117 т.1). Відповідно до витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 №13 від 13.01.2023 року, солдата ОСОБА_7 , вважати таким, що самовільно залишив розташування військової частини з 13.01.2023 року (а.п.119 т.1). Згідно витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 №283 від 06.10.2023, солдата ОСОБА_7 увільнено від займаної посади та призупинено військову службу (а.п.118 т.1).

За таких обставин, надаючи оцінку кожному доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, колегія суддів вважає, що обвинувачений намагався відкрито заволодіти телефоном потерпілого ОСОБА_10 , якого вдарив, проте не зміг заволодіти його телефоном через активний спротив самого потерпілого. Отже, на думку колегії суддів, в діях ОСОБА_7 наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 186 ч.4 ст.15 ч.3 КК України, його дії у вчиненні незакінченого замаху на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаному із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненому повторно, в умовах воєнного стану, кваліфіковано правильно.

Твердження захисту в апеляційній скарзі про те, що обвинувачений ОСОБА_7 хотів взяти телефон у ОСОБА_10 щоб зателефонувати та наміру ним заволодіти не мав, а тілесне ушкодження завдав виключно через прослуховування потерпілим російської музики, колегія суддів вважає надуманими та такими, що спростовуються сукупністю досліджених доказів.

Із показань потерпілого ОСОБА_10 вбачається, що обвинувачений висловлював вимогу передати йому телефон, після чого застосував фізичне насильство та через спротив потерпілого не заволодів зазначеним майном. Така послідовність дій свідчить про корисливу спрямованість умислу, а не про намір тимчасово скористатися телефоном. Посилання ж на мотив нанесення удару через прослуховування музики не виключає корисливого мотиву дій обвинуваченого та не спростовує висновків суду щодо спрямованості його умислу. З урахуванням характеру дій обвинуваченого, способу їх вчинення, колегія суддів приходить до висновку, що його умисел був спрямований саме на протиправне безоплатне заволодіння чужим майном.

З аналогічних підстав колегія суддів відкидає апеляційні доводи захисту про те, що обвинувачений ОСОБА_7 просив у потерпілого ОСОБА_10 дати йому телефон, а не віддати. Такі твердження захисту повністю спростовуються послідовними показаннями потерпілого ОСОБА_10 , який після удару обвинуваченим в обличчя, сприймав його дії, як бажання відкрито заволодіти його телефоном, наміру скористатися телефоном обвинувачений не висловлював.

Посилання сторони захисту на те, що свідок ОСОБА_12 не давав показань про обставини, як ОСОБА_7 кричав щось до хлопця про телефон, є безпідставними, оскільки спростовуються його показаннями, наданими в процесі судового розгляду. Такі пояснення свідка ОСОБА_12 не впливають на висновки суду про правову кваліфікацію дій обвинуваченого та про доведеність його вини.

Доводи сторони захисту про те, що свідок ОСОБА_11 підтвердив факт прослуховування потерпілим музики російського виконавця, на що ОСОБА_7 відповідно відреагував, не спростовує встановлених судом обставин та не впливає на правову оцінку дій обвинуваченого.

Щодо аргументів захисту про те, що суд не з`ясував, які саме обставини змусили ОСОБА_7 припинити посягання на телефон потерпілого, а також чи були дії потерпілого дійсно перешкодою для продовження обвинуваченим дій, спрямованих на заволодіння телефоном, то колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_7 розпочав активні дії, спрямовані на відкрите заволодіння майном потерпілого, однак не довів свій злочинний намір до кінця з причин, що не залежали від його волі. Саме активна поведінка потерпілого, а також інші обставини події об`єктивно унеможливили завершення протиправного заволодіння телефоном. Водночас, для кваліфікації дій як закінченого або незакінченого злочину визначальним є встановлення спрямованості умислу та фактичне вчинення дій, безпосередньо спрямованих на досягнення злочинного результату. Також, колегія суддів виходить з того, що саме активна протидія потерпілого об`єктивно унеможливила доведення обвинуваченим свого злочинного наміру до кінця. Потерпілий чинив опір та не надав можливості обвинуваченому заволодіти телефоном, що свідчить про наявність зовнішніх обставин, які не залежали від волі обвинуваченого та перешкодили завершенню посягання. Отже, припинення протиправних дій було зумовлено не добровільною відмовою обвинуваченого ОСОБА_7 від доведення злочину до кінця, а об`єктивними перешкодами, що також узгоджується з установленими судом фактичними обставинами справи.

З урахуванням таких обставин, колегія суддів вважає, безпідставними доводи захисника про необґрунтованість засудження ОСОБА_7 за даним епізодом, в тому числі із тих підстав, що у нього не було перешкод для продовження вчинення грабежу ОСОБА_10 .

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами сторони захисту про пом`якшення покарання, а саме застосування при призначенні покарання положень ст. 69 КК України, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню та виходить з наступного.

Аналізуючи вид та міру покарання, призначену обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів виходить з положень, визначених в ст. 50 КК України, за якою покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Загальні засади призначення покарання визначені в ст. 65 КК України, за якою суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами сторони захисту про пом`якшення покарання колегія суддів виходить з позиції ЄСПЛ, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» при розгляді справ застосовується як джерело права.

У справі Скоппола проти Італії» від 17.09.09 року (заява № 10249/03) ЄСПЛ зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування суспільством від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке суд вважає пропорційним тяжкості порушених суспільних інтересів, їх наслідкам з урахуванням всіх встановлених судом обставин конкретного провадження. У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.05 року та у справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.05 року суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». Також у справі «Ізмалов проти Росії» від 16.10.08 року суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи». Наведені правові тези Суду, щодо співмірності, пропорційності та індивідуалізації покарання слід визнавати одними з головних складових права на справедливий суд, закріпленого в ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод».

З урахуванням наведених норм кримінального закону, колегія суддів вважає, що суд, враховуючи тяжкість злочинів, їх вчинення в умовах воєнного стану, із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу та із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненому повторно,а також враховуючи відсутність обставин, що пом`якшують покарання та наявність обставини, що обтяжує його покарання - вчинення кримінальних правопорушень особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння, та відомості характеризуючі особу обвинуваченого, який в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, обґрунтовано та достатньо вмотивовано призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання ближче до мінімальної межі за ст. 187 ч.4 КК України, а також за ст. 186 ч.4 ст.15 ч.3 КК України та із застосування ст. 70 ч.1 КК України.

Колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому покарання, відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним у ст.65 КК України та постанові Пленуму Верховного суду України № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року.

Відповідно до вимог ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене ст.ст. 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

З аналізу положень зазначеної статті КК України вбачається, що її застосування є правом, а не обов`язком суду, і можливе у виключних випадках - за наявності кількох (як мінімум двох) обставин, що пом`якшують покарання та обов`язково істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Відповідно до правого висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 27.04.2021 року у справі № 712/4384/20, наявність двох та більше пом`якшуючих обставин не є безумовною підставою для застосування ст.69 КК України, сукупність таких обставин повинна істотно знизити тяжкість вчиненого злочину.

Отже, колегія суддів вважає, що для застосування судом положень ст.69 КК України повинні бути встановлені кілька (як мінімум дві) обставини, що пом`якшують покарання та які обов`язково істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте, у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.

Як вбачається із обвинувального акту і вироку суду першої інстанції, обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , відповідно до ст. 66 КК України, не встановлено. Таких обставин, також не вбачає і колегія суддів під час апеляційного розгляду справи.

Колегія суддів виходить з того, що ОСОБА_7 вчинив особливо тяжкий злочин та незакінчений замах на тяжкий злочин, вчинені в умовах воєнного стану. Крім того, обставиною, обтяжуючою покарання ОСОБА_7 згідно ст. 67 КК України є вчинення кримінальних правопорушень особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння.

Отже, на переконання колегії суддів, призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ст. 187 ч.4, ст. 186 ч.4 ст.15 ч.3 КК України, із застосування ст. 70 ч.1 КК України у виді 8 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією належного йому майна, крім житла, відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, є необхідним і достатнім як для його виправлення, так і для попередження нових злочинів, що відповідає основним засадам призначення покарання, визначених ст.ст.50, 65 КК України. Відповідно колегія суддів не вбачає підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 положень ст. 69 КК України та призначення покарання нижчого від найнижчої межі санкції статті інкримінованого злочину.

Твердження захисту щодо наявності щирого каяття за епізодом викрадення пляшки алкоголю, а також в частині нанесення удару потерпілому ОСОБА_10 , колегія суддів вважає необґрунтованими.

Колегія суддів виходить з висновків, викладених в постанові Верховного суду від 30 жовтня 2018 року у справі № 559/1037/16-к (провадження № 51-3612км18), за якими основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. У постанові Верховного суду від 27.04.2021 року у справі № 520/16394/16-к (провадження № 51-26км18) зазначено, що факт визнання засудженим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, не може безумовно свідчити про щире каяття з приводу вчиненого як обставину, що пом`якшує покарання. Адже щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінальних протиправних діянь, ще й щирий жаль з цього приводу та осуд своєї поведінки. Активне сприяння розкриттю злочину як обставина, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, надання допомоги в їх затриманні, видача знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 не визнав свою провину у розбої та замаху на грабіж за обставин, викладених в обвинуваченні, заперечував як фактичні обставини вчинення злочину, встановлені слідством, так і правову кваліфікацію своїх дій. Така правова позиція захисту мала місце і під час апеляційного розгляду, що не сумісно з тезою про щире каяття.

За таких обставин, підстав для визнання щирого каяття як обставини, що пом`якшує покарання, колегія суддів не вбачає.

Щодо тверджень про добровільне відшкодування завданої шкоди, яка полягає у відшкодуванні завданого збитку ОСОБА_8 за заволодіння пляшкою спиртного напою, то колегія суддів виходить з того, що у матеріалах справи міститься заява ОСОБА_8 , відповідно до якої вбачається, що шкода їй не завдана (а.с.257 т.1).

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, у мінімальних межах санкцій ст. 187 ч.4, 186 ч.4 ст.15 ч.3 КК України суд врахував, що обвинувачений брав участь у захисті України від збройної агресії російської федерації, однак згідно наказу командира в/ч НОМЕР_1 № 13 від 06.10.23 року був звільнений як самовільно залишивший військову частину, військову службу припинено. Позитивна характеристика ОСОБА_7 за місцем утримання під час попереднього ув`язнення в ДУ «Хмельницький слідчий ізолятор», залучення його до праці, на думку колегії суддів,не можуть бути підставою для пом`якшення призначеного покарання обвинуваченому.

Інших підстав для зміни або скасування вироку суду, апеляційна скарга захисту не містить та колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 16 грудня 2025 року щодо ОСОБА_7 - залишити без зміни.

Ухвала суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а особою, що тримається під вартою протягом цього строку з дня отримання копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3