Справа № 755/3511/24 Головуючий в І інстанції - ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/3729/2026 Доповідач в суді ІІ інстанції - ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

11 березня 2026 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі суддів:

ОСОБА_2 (головуючої), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 29 січня 2026 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29 січня 2026 року ОСОБА_6 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 29 березня 2026 року включно.

В обґрунтування мотивів ухваленого рішення суд вказав про наявність ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, та про неможливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, який буде необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки та зможе запобігти заявленим ризикам.

В апеляційній скарзі захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 вказано про незаконність ухвали суду першої інстанції. На обґрунтування своєї позиції захисник зазначив про те, що обвинувачений вже 2 роки без наявності обвинувального вироку суду перебуває під вартою без фактичної можливості бути звільненим з-під варти через не визначення розміру застави, що з урахуванням презумпції невинуватості та тієї обставини, що судовий розгляд розпочато спочатку через заміну судді, свідчить про необхідність перегляду підстав для застосування до нього найсуворішого запобіжного заходу. Зауважив, що автоматична відмова у визначенні застави несумісне з гарантіями ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а її розмір має встановлюватися з огляду на особу обвинувачення, належне йому майно, стосунки з поручителями, щоб перспектива втрати застави була достатнім стримуючим фактором, тоді як тяжкість пред`явлених обвинувачень не може бути вирішальним фактором для відмови у її призначенні, однак прокурор жодним чином не обґрунтував неможливість застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді застави, посилаючись на ч. 4 ст. 183 КПК України, яка не є імперативною та з урахуванням ст. 177, 178 КПК України суд може визначити заставу, належним чином обґрунтувавши своє рішення. Крім цього, зазначив про необґрунтованість та не доведеність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, адже крім неявки до слідчого судді для вирішення питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_6 недобросовісної процесуальної поведінки не допускав, тиск на свідків та потерпілих, які до того ж вже допитані, не здійснював, після ухвалення вироку за ДТП жодних кримінальних правопорушень не вчиняв, а яким чином ОСОБА_6 зможе перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином взагалі не наведено. В контексті ст. 178 КПК України захисник звернув увагу на вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність його соціальних зв`язків, а саме те, що він одружений, має неповнолітню дитину, хоч і є раніше судимим, однак судимість має за скоєння необережного злочину, що зменшує заявлені ризики, а також вказав про відсутність вагомих доказів вчинення обвинуваченим інкримінованого йому кримінального правопорушення та неможливість врахування тяжкості покарання як підставу для тримання під вартою відповідно до практики ЄСПЛ. Вважає, що прокурором не доведено необхідність застосування до обвинуваченого виняткового запобіжного заходу та, на думку сторони захисту, існують обставини, які свідчать про можливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, зокрема домашнього арешту за адресою його місця проживання. Просивоскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора та застосувати до ОСОБА_6 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за адресою його місця проживання в м. Києві або визначити заставу як альтернативний запобіжний захід в розмірі, передбаченому ч. 5 ст. 182 КПК України.

Захисник ОСОБА_7 та прокурор до суду апеляційної інстанції не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи, від обвинуваченого ОСОБА_6 заяв про розгляд провадження за його участі до суду не надходило, що, відповідно до вимог ч. 4 ст. 422-1 КПК України, не перешкоджає розгляду провадження.

Вивчивши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За змістом ч. 2 ст. 177, ст. 197 КПК України підставою як застосування запобіжного заходу, у тому числі і у виді тримання під вартою, так і продовження строків тримання під вартою є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України. Частиною першою ст. 194 КПК України визначений обов`язок суду встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Як вбачається із матеріалів провадження, питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання обвинуваченого під вартою було вирішено на стадії судового розгляду. Тобто, це питання вирішувалось на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на заміну якої висунуте обвинувачення. Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у вказаному кримінальному провадженні. Таким чином, при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою у суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

У ході судового розгляду, суд першої інстанції визнав, що прокурором доведено наявність ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Оцінивши зазначені ризики, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, належним чином мотивувавши своє рішення.

Так, колегією суддів визнається доведеним ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_6 від суду. При цьому, вказаний ризик, на думку колегії суддів, є значним. Колегія суддів зважає на те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні умисного тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років. Наявність вказаного ризику стверджується суворістю покарання, яке загрожує обвинуваченому у випадку доведеності його вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, що суд зобов`язаний враховувати відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 178 КПК України. При оцінці цього ризику, колегією суддів враховуються конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, поставленого у вину обвинуваченому, а також те, що ОСОБА_6 не має визначеного місця реєстрації та на цей час проживає в м. Києві, що дає йому змогу, з урахуванням ситуації, яка існує в державі у зв`язку з військовою агресією з боку Російської Федерації та відсутністю через це контролю за частиною державного кордону в межах тимчасово окупованих територій, постійно змінювати місце проживання і переховуватися від суду. Наведене свідчить про існування ризику переховування обвинуваченого від суду, що вказує на наявність підстав для продовження щодо нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Обставини вчинення поставленого у вину обвинуваченому ОСОБА_6 кримінального правопорушення дають підстави стверджувати про існування ризику незаконного впливу на свідків та потерпілого, а враховуючи, що наразі кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, а отжесвідки можуть бути допитані, у тому числі, повторно, то вказаний ризик на сьогодні продовжує існувати.

Також колегією суддів визнається доведеним ризик вчинення іншого кримінального правопорушення ОСОБА_6 . При оцінці вказаного ризику колегією суддів враховується те, що обвинувачений, розуміючи тяжкість покарання, яке може йому загрожувати у разі визнання його вини, може вчинити дії, спрямовані на приховування слідів інкримінованого йому кримінального правопорушення, в тому числі шляхом вчинення іншого кримінального правопорушення. Крім того, колегією суддів враховується, що ОСОБА_6 раніше судимий за ч. 1 ст. 286 КК України, що свідчить про наявність в нього схильності та готовності до вчинення протиправної, незаконної поведінки, що в сукупності із даними про його особу, а саме відсутністю у обвинуваченого офіційного працевлаштування та джерела доходів, може вказувати про можливість вчинення ним інших кримінальних правопорушень. Обраний запобіжний захід у виді тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, на думку колегії суддів, здатний у повній мірі запобігти зазначеному вище ризику.

Наведене у своїй сукупності вказує на обґрунтованість висновків суду першої інстанції про існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, що вказує на наявність підстав для продовження застосованого до ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Таким чином, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про неможливість застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 іншого запобіжного заходу, передбаченого ст. 176 КПК України, оскільки він не забезпечить належної поведінки останнього під час розгляду кримінального провадження.

Посилання в апеляційній скарзі захисника на вік та стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_6 , міцність його соціальних зв`язків, а саме те, що він одружений, має неповнолітню дитину, хоч і є раніше судимим, однак судимість має за скоєння необережного злочину, що зменшує заявлені ризики, є не у повній мірі обґрунтованим, оскільки наявність вказаних даних не може саме по собі свідчити про наявність таких обставин, які зможуть усунути існуючі ризики, а твердження захисника про відсутність вагомих доказів вчинення обвинуваченим інкримінованого йому кримінального правопорушення не можуть бути предметом розгляду при вирішенні питання щодо продовження обвинуваченому запобіжного заходу, оскільки обґрунтованість обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у цьому кримінальному провадженні.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що за своєю правовою природою ризик вчинення обвинуваченим дій, перелік яких визначений ч. 1 ст. 177 КПК України, є твердженням, яке ґрунтується на доказах про ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у один із способів, зазначених в указаній нормі закону. Така протидія може мати місце як у майбутньому, так і нинішньому чи минулому, а тому не допущення вчинення ОСОБА_6 недобросовісної процесуальної поведінки, не здійснення ним тиску на свідків та потерпілих, не вчинення після ухвалення вироку за ДТП жодних кримінальних правопорушень в минулому не свідчить про те, що ОСОБА_6 не вчинить дій, спрямованих на переховування від суду, незаконний вплив на свідків та потерпілого або вчинення іншого кримінального правопорушення в майбутньому.

Щодо можливості застосування до обвинуваченого інших альтернативних заходів, то на думку колегії суддів, запобіжний захід у виді домашнього арешту або особистого зобов`язання не в змозі забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 та попередити наявні ризики, у зв`язку із його недостатнім стримуючим впливом за наявності зазначених вище обставин, а враховуючи, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні умисного тяжкого кримінального правопорушення, яке згідно з обвинувальним актом вчинене ним із застосуванням насильства, то рішення суду першої інстанції про не визначення обвинуваченому альтернативного запобіжного заходу у виді застави є обґрунтованим в силу положень ч. 4 ст. 183 КПК України. Крім того, заявляючи в апеляційній скарзі вимогу про необхідність обрання обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді домашнього арешту за місцем його проживання в м. Київ, захисником до апеляційної скарги не долучено та в ході апеляційного розгляду не надано доказів того, що за адресою, яку він вказав в апеляційній скарзі, обвинувачений має право перебувати та відповідно відбувати такий запобіжний захід як домашній арешт.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» де зазначено, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Таким чином, рішення суду першої інстанції прийнято на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, досліджено належним чином всі матеріали провадження та наведено в ухвалі мотиви, з яких прийнято відповідне рішення.

На переконання колегії суддів, таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою може забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у цьому кримінальному провадженні.

Наведене вказує на відсутність підстав для скасування ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 29 січня 2026 року щодо ОСОБА_6 , у зв`язку із чим колегія суддів вважає за необхідне залишити ухвалу без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422-1КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 29 січня 2026 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ

______________ _____________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4