Справа № 215/7041/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2026 року Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області клопотання прокурора про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307 КК України, відомості про які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000835 від 15.08.2023,

ВСТАНОВИВ:

На розгляді в суді перебуває кримінальне провадження, відомості про які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000835 від 15.08.2023, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307 КК України.

Прокурор у судовому засіданні подав клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк шістдесят днів із визначеним розміром застави з посиланням на те, що на сьогодні продовжують існувати ризики, передбачені пунктами 1, 2, 3, 5 частини 1 статті 177 КПК України, що мали місце також під час обрання даного запобіжного заходу та продовженні строку його дії.

Обвинувачений ОСОБА_4 заперечував проти клопотання прокурора, просив змінити йому запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт. При цьому зазначив, що він не має наміру переховуватись від суду та до свого затримання працював неофіційно. Крім того, просив зменшити суму застави, врахувавши його скрутний матеріальний стан.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_6 підтримав позицію свого підзахисного, вказавши на те, що заявлені прокурором ризики не знайшли свого підтвердження, їх існування прокурором не доведено.

Заслухавши думку сторін кримінального провадження, суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно до частини 1 статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Під час вирішення питання про доцільність продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховує вимоги статті 29 Конституції України, статті 12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом.

При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення. У цьому контексті має враховуватися, зокрема, особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування.

Врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності певної особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилитись від слідства.

Також суд враховує, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Відповідно до вимог частини 1 статті 184 КПК України, під час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого встановлено обґрунтованість підозри та наявність ризиків, передбачених у частині 1 статті 177 КПК України.

При вирішенні питання щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд виходить із наявності пред`явленого йому обвинувачення та необхідності уникнення ризиків, визначених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, зокрема, що обвинувачений може переховуватися від суду; незаконно впливати на іншу обвинувачену та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, суд вважає такі дії цілком вірогідними з огляду на покарання, яке загрожує ОСОБА_4 у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого злочину, який законом віднесено до тяжкого злочину та за вчинення якого КК України передбачене безальтернативне покарання у виді позбавлення волі строком від шести до десяти років із конфіскацією майна. Зазначене саме по собі містить ризики того, що обвинувачений може переховуватися від суду з метою ухилення від відбуття такого значного покарання у випадку, якщо воно буде призначено.

У даному випадку ризик переховування, втечі від суду переважає над стійкістю родинних зв`язків обвинуваченого.

Суд вважає доведеним і ризик того, що обвинуваченій ОСОБА_4 може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки останній офіційно не працевлаштований, не має належного та постійного джерела доходу (прибутку).

Окрім цього ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів у сфері незаконного обігу наркотичних засобів та психотропних речовин, така діяльність була спрямована на отримання прибутку та забезпечення свого матеріального становища, мала корисливий мотив, тривалий та систематичний характер, що в сукупності свідчить про можливість продовження вчинення обвинуваченим інкримінованих йому кримінальних правопорушень та про відсутність гарантій належної правомірної поведінки обвинуваченогоі продовження існування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

ОСОБА_4 не одружений, на утриманні неповнолітніх дітей не має, тобто не має міцних соціальних зв`язків. Також він офіційно не працевлаштований, а допитані під час судового розгляду свідки надали викривальні показання щодо ОСОБА_4 , тому не виключається сумнів, що основним джерелом його доходів була діяльність, пов`язана з незаконним обігом наркотичних засобів та психотропних речовин. Також і не виключається ризик продовження такої діяльності.

Суд враховує ризик впливу обвинуваченого ОСОБА_4 на іншу обвинувачену ОСОБА_5 , з якою він має близькі стосунки, з метою схиляння її до надання неправдивих показань.

За змістом обвинувачення, протиправна діяльність, у вчиненні якої обвинувачується ОСОБА_4 була викрита в результаті проведення НСРД та із залученням залегендованих осіб для проведення оперативної закупівлі, що не виключає застосування конспіративних заходів у такій діяльності, причетність до якої інкримінують ОСОБА_4 ..

Крім того, під час проведення санкціонованого обшуку за місцем мешкання обвинуваченого вилучено 43 сліп-пакетів із канабісом, що є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг яких заборонено, а також металевий подрібнювач з зазначеним наркотичним засобом.

При цьому суд вкотре зауважує, що доводи прокурора про те, що обвинувачений може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення (пункт 2 частини 1 статті 177 КПК України), є припущеннями, які не підтверджено жодними фактами. Також всі матеріали надані стороною обвинувачення вже досліджені у судовому засіданні та залучені судом до матеріалів справи.

З цих підстав суд констатує відсутність вказаного ризику.

Належних доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_4 у разі зміни запобіжного заходу буде працевлаштований або зайнятий суспільно-корисною працею суду не надано.

Письмові матеріали справи на даний момент не містять інших переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою, та стороною захисту в судовому засіданні не наведені.

Також суд виходить з того, що ризиком в контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. При цьому кримінальний процесуальний закон не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому. Тому запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Приймаючи викладене до уваги, публічне обвинувачення суд вважає, що менш суворий запобіжний захід, окрім як, тримання під вартою не здатний забезпечити виконання ОСОБА_4 процесуальних обов`язків та запобігти вищевказаним ризикам.

Саме дієвість обраного запобіжного заходу у кримінальному провадженні забезпечує належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Таким чином, враховуючи продовження існування ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України; тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_4 у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні яких він обвинувачується, враховуючи дані про особу обвинуваченого, суд приходить до висновку про наявність підстав для продовження йому запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатній для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Зважаючи на тяжкість злочину, обставини кримінального правопорушення, майновий, сімейний стан обвинуваченого, суд прийшов до висновку про необхідність зменшення обвинуваченому ОСОБА_4 визначеного раніше розміру застави у межах 40 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 133 120 грн. 00 коп., до розміру в межах 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 99 328 грн. 00 коп. із покладенням на нього певних обов`язків відповідно до ч.5 ст.194 КПК України.

Таким чином, клопотання прокурора про продовження щодо обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є законним та обґрунтованим, у зв`язку з чим підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 177, 178, 182, 183, 197, 199, 331 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора ОСОБА_3 про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 задовольнити.

Продовжити застосування запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Криворізькій установі виконання покарань (№3)» на час розгляду справи у суді, але не більше ніж на 60 (шістдесят) днів, тобто до 08 травня 2026 року включно, з можливістю внести визначений розмір застави у розмірі 30 (тридцяти) прожиткових мінімумів для працездатних осіб на рівні 99 328 (дев`яносто дев`ять тисяч триста двадцять вісім) гривень 00 копійок.

Попередньо визначені обов`язки у випадку внесення застави залишити без змін.

У разі внесення застави, уповноваженій службовій особі місця ув`язнення необхідно звільнити обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,з-під варти та повідомити про це суд.

Роз`яснити, що застава може бути внесена як самим обвинуваченим, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем).

Роз`яснити ОСОБА_4 , що відповідно до ч.ч. 8, 9 ст. 182 КПК України у разі, якщо обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явився за викликом до суду без поважних причин чи не повідомив про причини своєї неявки, або якщо порушив інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

З моменту звільнення з-під варти у разі внесення застави обвинувачений вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

Термін дії обов`язків, покладених судом, у разі внесення застави визначається терміном дії цієї ухвали.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня проголошення.

Суддя