постанова

ІМЕНЕМ УКРАЇНи

17 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 752/18192/15-к

провадження № 51-1040км25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

виправданих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

прокурора ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 06 лютого 2025 року у кримінальному провадженні № 0000087 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 369-2 Кримінального кодексу України (далі - КК), та

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Дворіччя Теребовлянського району Тернопільської області та жителя АДРЕСА_2,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369-2 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 14 лютого 2024 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 визнано невинуватими у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень та виправдано через недоведеність, що в їх діях є склад цих правопорушень.

Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався в тому, що він, працюючи на посаді головного спеціаліста сектору охорони праці Управління експлуатаційного утримання доріг та безпеки руху Державного агентства автомобільних доріг України (далі - Укравтодор) та маючи реальну можливість вплинути на прийняття рішення особами уповноваженими на виконання функцій держави, а саме керівництво Укравтодору та обласних служб автомобільних доріг, близько 18:50 09 квітня 2014 року діючи згідно з попередньою домовленістю та маючи умисел на отримання неправомірної вигоди, в автомобілі «Toyota Solara» д.н.з. НОМЕР_1 на вул. Антоновича, 93 у місці перетину з вул. Лабораторною в м. Києві, отримав від працівника ПАТ «Концерн Галнафтогаз» ОСОБА_5 неправомірну вигоду для себе у сумі 28 000 доларів США (що згідно курсу Національного банку України становило 332 595, 64 грн), за вплив на керівництво Укравтодору для надання позитивних висновків та умов на розміщення в`їзду (виїзду) до чотирьох автозаправних комплексів ПАТ «Концерн Галнафтогаз».

ОСОБА_5 обвинувачувався в тому, що на початку березня 2014 року висловив ОСОБА_6 пропозицію за грошову винагороду в сумі 28 000 доларів США допомогти отримати позитивний висновок щодо розміщення об`єктів сервісу АЗС у Херсонській, Хмельницькій, Полтавській та Харківській областях, та близько 18:50 09 квітня 2014 року в автомобілі «Toyota Solara» д.н.з. НОМЕР_1 на вул. Антоновича, 93 у місці перетину з вул. Лабораторною в м. Києві передав ОСОБА_6 кошти в сумі 28 000 доларів США (що згідно курсу Національного банку України становило 332 595,64 грн) в якості неправомірної вигоди за вплив на прийняття керівництвом Укравтодору та обласними службами автомобільних доріг позитивних висновків та умов на розміщення в`їзду (виїзду) до чотирьох автозаправних комплексів ПАТ «Концерн Галнафтогаз» у Херсонській, Хмельницькій, Полтавській та Харківській областях.

При перегляді вироку за апеляційною скаргою прокурора Київський апеляційний суд ухвалою від 06 лютого 2025 року залишив це рішення без змін.

Вимоги касаційних скарг та викладені в них узагальнені доводи

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

На обґрунтування своїх вимог зазначає, що апеляційний суд не перевірив ретельно доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення про те, що сукупністю зібраних доказів у кримінальному провадженні підтверджується винуватість ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень.

На думку прокурора, апеляційний суд залишив поза увагою, що під час досудового розслідування зібраними доказами було встановлено об`єктивну сторону кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1 та 2 ст. 369-2 КК, у тому числі і фізичні особи уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, на яких ОСОБА_6 був здатний вчинити вплив та конкретне рішення, яке мало бути прийняте цими особами за результатами такого впливу. Згідно з зазначеним обвинуваченням в обвинувальному акті, такими особами є керівництво Укравтодору та обласних служб автомобільних доріг, які повинні були надати позитивні висновки та умови на розміщення в`їзду (виїзду), які є дозвільними документами, до чотирьох автозаправних комплексів ПАТ «Концерн Галнафтогаз» у Херсонській, Хмельницькій, Полтавській та Харківській областях.

Вважає, що апеляційний суд безпідставно погодився з висновками суду першої інстанції у вироку про визнання недопустимими доказами результатів проведення негласних розшукових заходів (далі - НСРД) у період з 22 жовтня по 03 грудня 2013 року відображених у протоколах від 09 та 30 січня, 01 та 03 лютого 2014 року через те, що не було підтверджено, що ці докази отримані у встановленому законом порядку. Судами обох інстанцій не було взято до уваги, що впродовж тривалого розгляду справи в суді питання про дослідження ухвал слідчого судді, якими було надано дозвіл на втручання у приватне спілкування цих осіб, стороною захисту не ставилося. Без належної оцінки судів залишилося й те, що відповідно до листа голови Київського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року такі рішення дійсно ухвалювалися слідчим суддею.

Зазначає, що апеляційний суд не дав відповідей на доводи апеляційної скарги щодо того, що документи, які ОСОБА_5 передав ОСОБА_6 , були готовими проектами розробленими проектною фірмою у м. Тернополі, а не чернетками чи напрацьованими матеріалами, та про відсутність у ОСОБА_6 ліцензії на здійснення проектувальних робіт, що спростовує версію сторони захисту про те, що отримані останнім 28 000 доларів США призначалися нібито за розробку ним проектної документації.

Стверджує, що при перегляді вироку апеляційний суд не усунув порушень допущених місцевим судом і не дав обґрунтованих відповідей на доводи його скарги, а тому оскаржувана ним ухвала не відповідає вимогам статей 370 та 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

У поданих письмових запереченнях на касаційну скаргу захисник виправданого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_7 наводить доводи щодо законності рішення апеляційного суду і просить залишити цю скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без зміни.

Позиція учасників у суді касаційної інстанції

У судовому засіданні прокурор підтримала вимоги касаційної скарги.

Виправдані та захисникОСОБА_7 заперечили проти задоволення касаційної скарги і просили залишити рішення апеляційного суду без зміни.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Натомість указані обставини належать до предмета перевірки суду апеляційної інстанції в межах вимог апеляційних скарг.

За правилами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам повинна відповідати й ухвала апеляційного суду, в якій згідно з положеннями ст. 419 КПК повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, якими він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Усупереч вказаних приписів закону, при перегляді вироку за апеляційною скаргою прокурора суд апеляційної інстанції цих вимог не дотримався, доводів апеляційної скарги належним чином не перевірив і переконливих мотивів у доведеність свого висновку про їх необґрунтованість в оскаржуваній ухвалі не навів.

Так, у поданій апеляційній скарзі прокурор вказував про те, що зібрані в кримінальному провадженні та надані стороною обвинувачення в суді докази є допустимими і достатніми для доведення винуватості ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у висунутому обвинуваченні. Натомість ці докази не отримали правильної юридичної оцінки судом першої інстанції і безпідставно були визнані судом недопустимими. Допущені цим судом порушення прокурор вважав істотними, які призвели до неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до вимог ст. 84 КПК доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно з положеннями статей 86, 87 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому КПК. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Відповідно до правового висновку Великої палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 16 жовтня 2019 року у справі № 640/6847/15-к, процесуальні документи, які стали підставою для проведення НСРД (ухвали, постанови, клопотання) та які на стадії досудового розслідування не було відкрито стороні захисту в порядку, передбаченому статтею 290 КПК України з тієї причини, що їх не було у розпорядженні сторони обвинувачення (процесуальні документи не були розсекречені на момент відкриття стороною обвинувачення матеріалів кримінального провадження), можуть бути відкриті іншій стороні під час розгляду справи у суді за умови своєчасного вжиття прокурором всіх необхідних заходів для їх отримання.

У випадку розкриття процесуальних документів, які стали підставою для проведення НСРД, після передачі кримінального провадження до суду, суд зобов`язаний забезпечити стороні захисту достатній час та реальну можливість для доведення перед судом своєї позиції щодо належності та допустимості доказів, отриманих у результаті НСРД, у комплексі з процесуальною підставою для їх проведення з метою реалізації принципу змагальності.

Під час судового розгляду справи було встановлено, що слідчим суддею Апеляційного суду м. Києва постановлено ухвали № 01-10040цт від 11 вересня, 13338цт від 11 листопада, 01-7212цт та 01-7213цт від 16 липня, та 01-14435цт від 29 листопада 2013 року про надання дозволу на проведення негласних оперативно-технічних заходів (далі - ОТЗ) у межах оперативно - розшукової справи.

Надані стороною обвинувачення суду протоколи за результатами проведення цих негласних оперативно-технічних заходів суд першої інстанції визнав недопустимими доказами, оскільки ухвали слідчого судді апеляційного суду про надання дозволу на втручання у приватне спілкування осіб стороною обвинувачення до матеріалів кримінального провадження не долучалися та в порядку ст. 290 КПК стороні захисту не відкривалися, а тому суд вважав, що не може посилатися на ці докази при ухваленні судового рішення. Із таким висновком суду першої інстанції погодився і апеляційний суд,

Однак такий висновок був зроблений судами першої та апеляційної інстанцій без урахування особливостей передбаченого законом порядку розсекречення цих матеріалів, що не завжди залежить від ініціативи сторони обвинувачення.

При перегляді вироку апеляційний суд не з`ясував чи вжив прокурор усіх можливих та залежних від нього заходів для розсекречення ухвал слідчих суддів, якими було надано дозвіл на проведення ОТЗ у межах оперативно-розшукової справи, і чи не були вони розсекречені з причин, які не залежали від волі та процесуальної поведінки прокурора.

Як убачається з матеріалів справи, при ознайомленні з матеріалами кримінального провадження в порядку ст. 290 КПК 28 травня 2014 року ( т. 6 а.к.п. 201-202) та 30 жовтня 2015 року (т. 6 а.к.п. 303-204), серед яких були і протоколи складені за результатами проведення ОТЗ, сторона захисту не заявляла клопотання про надання їй для ознайомлення ухвал слідчих суддів, на підставі яких проводились ці заходи.

Із 2014 року кримінальне провадження розглядалось Печерським та Голосіївським районними судами м. Києва, однак клопотання про недопустимість цих протоколів як доказів у справі сторона захисту заявила в суді лише у 2021 році, після чого з метою доведення законності походження цих доказів прокурор двічі, 22 листопада 2021 року та 09 липня 2024 року, звертався до Київського апеляційного суду з клопотанням про розсекречення ухвал слідчих суддів з метою їх дослідження в суді (т. 6 а.к.п. 132, т. 7 а.к.п. 180).

Відповідно до відповіді голови Київського апеляційного суду від 02 грудня 2021 року (т. 6 а.к.п. 132), примірники ухвал слідчих суддів були скеровані оперативним підрозділам для виконання та долучення до оперативних справ. Також у листі від 22 липня 2024 року голова апеляційного суду зазначив, що в зв`язку з відсутністю нормативного врегулювання питання, викладеного у листі прокурора від 09 липня 2024 року, спеціальним нормативно-правовим актом, цей суд не здійснює відповідні заходи щодо розсекречення ухвал про надання дозволів на проведення оперативних заходів (т. 7, а.к.п. 182-183). Тобто, у розсекреченні цих ухвал апеляційним судом було відмовлено.

Отже, прокурором і судом вживалися необхідні заходи для розсекречення ухвал слідчих суддів у кримінальному провадженні, однак з причин об`єктивного характеру розсекретити ці ухвали не виявилося можливим.

З урахуванням зазначеного колегія суддів вважає, що у випадку, коли сторона обвинувачення вжила всіх необхідних заходів для розсекречення процесуальних документів, які стали підставою для проведення оперативно-технічних заходів, однак з незалежних від неї причин ці документи не були розсекречені на момент виконання вимог ст. 290 КПК, або на момент розгляду справи в суді, а відтак не могли бути надані стороні захисту для ознайомлення та суду для їх дослідження, за наявності достовірно підтвердженого апеляційним судом факту про те, що такі дозволи дійсно надавалися, не можна стверджувати, що одержана при їх проведенні під судовим контролем інформація була отримана з порушенням вимог закону, а відтак і ставити під сумнів допустимість цих доказів.

За таких обставин суд має оцінити ці докази у сукупності з іншими належними і допустимими доказами зібраними у кримінальному провадженні та дати їм відповідну правову оцінку.

При цьому Суд звертає увагу на те, що відповідно до положень п. 5 ч. 2 ст. 99 КПК матеріали, в яких зафіксовано фактичні дані про протиправні діяння окремих осіб та груп осіб, зібрані оперативними підрозділами з дотриманням вимог Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність, за умови відповідності вимогам цієї статті, є документами та можуть використовуватися в кримінальному провадженні як докази.

Обґрунтованими колегія суддів вважає і доводи касаційної скарги прокурора про те, що в ході досудового розслідування було встановлено об`єктивну сторону кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1 та 2 ст. 3692 КК, і конструкція цієї норми не вимагає, щоб при викладенні в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального провадження було зазначено конкретну особу на яку мав здійснюватися вплив.

Згідно з висновком Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду, викладеного в постанові від 29.03.2021 року (справа №554/5090/16-к), суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 3692 КК є будь-яка фізична осудна особа, що досягла віку кримінальної відповідальності на момент його вчинення, яка, за усвідомленням того, хто пропонує, обіцяє або надає неправомірну вигоду, здатна здійснити реальний вплив на особу, уповноважену на виконання функцій держави чи місцевого самоврядування.

Отже встановленню підлягає можливість реального впливу отримувача неправомірної вигоди на особу, уповноважену на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, з метою досягнення результату, потрібного надавачу неправомірної вигоди.

Відповідно до обвинувального акта такими уповноваженими особами є керівництво Укравтодора та обласних служб автомобільних доріг, які повинні були надати позитивні висновки та умови на розміщення в`їзду (виїзду), які є дозвільними документами, до чотирьох автозаправних комплексів ПАТ «Концерн Галнафтогаз» в Херсонській, Хмельницькій, Полтавській та Харківській областях.

Тому висновок апеляційного суду в ухвалі щодо цього також не є правильним.

Окрім того, прокурор в апеляційній скарзі також вказував на те, що документи, які ОСОБА_5 передав ОСОБА_6 , були вже готовими проектами розробленими проектною фірмою з Тернополя, а не чернетками чи матеріалами для розробки, та відсутність в останнього ліцензії на здійснення проектувальних робіт. Вказані обставини, на думку сторони обвинувачення, повністю спростовують версію сторони захисту про те, що 28 000 доларів США призначалися нібито за розробку проектної документації.

Проте суд апеляційної інстанції у своєму рішенні не дав вичерпних відповідей на ці доводи прокурора та не встановив чи є передані документи чернетками, які повинен був доопрацювати ОСОБА_6 , чи готовими документами, які виконані відповідно до порядку надання суб`єктам господарювання регіональними Службами автодору, за попереднім висновком Укравтодору, умов щодо влаштування в`їздів (виїздів) до об`єктів сервісу, які фактично мають характер дозвільних документів, оскільки надають можливість проведення будівельних робіт у межах смуги відведення автомобільних доріг (влаштування в`їздів/виїздів), встановленого листами Укравтодору та Служби автомобільних доріг в Автономній Республіці Крим, областях і в м. Севастополі від 30 вересня 2013 року № 3012/2/7.1-8 та від 20 грудня 2013 року № 3934/3/7.1-8.

За наслідками касаційної перевірки ухвали колегія суддів встановила, що при ухваленні оскаржуваного рішення апеляційний суд не взяв до уваги усіх обставин справи, не перевірив ретельно всіх доводів апеляційної скарги прокурора та не дав на них у своєму рішення вмотивованих відповідей.

Допущені судом апеляційної інстанції порушення є істотними у розумінні положень ч. 1 ст. 412 КПК, оскільки вони могли перешкодити цьому суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення в частині юридичної оцінки дій ОСОБА_6 та ОСОБА_5 і призвести до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

З урахуванням зазначеного рішення апеляційного суду не можна вважати законним і обґрунтованим, яке відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК.

Відповідно до вимог пунктів 1 і 2 ч. 1 ст. 438 КПК істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є підставами для скасування судового рішення при розгляді справи в суді касаційної інстанції.

За таких обставин колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу прокурора задовольнити, ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у цьому суді.

При новому розгляді суду апеляційної інстанції необхідно взяти до уваги наведене та усунути вказані порушення, для чого з використанням наданих процесуальних можливостей ретельно перевірити усі доводи апеляційної скарги прокурора, повторно дослідити докази у справі, дати їм належну правову оцінку та ухвалити у справі законне і обґрунтоване судове рішення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 06 лютого 2025 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_5 скасувати і призначити новий розгляд у цьому суді.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді :

____________________ __________________ ___________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3