Справа № 591/6492/25
Провадження № 1-кп/591/216/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2026 року м. Суми

Зарічний районний суд м. Суми у складі колегії суддів:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретарів судового засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Суми кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000080 від 11.04.2025 по обвинуваченню

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Севастополь АР Крим, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 111 Кримінального кодексу (КК) України

і установив:

ОСОБА_9 , являючись уродженцем м. Севастополь, АР Крим, усвідомлюючи, що він є громадянином України, перебуваючи в умовах політичних подій в Україні з початку 2014 року, будучи достовірно обізнаним щодо анексії Криму російською федерацією, 18.12.2014 отримав паспорт громадянина російської федерації серія НОМЕР_1 , виданий відділом УФМС РФ по м. Севастополь.

Перебуваючи у тимчасово окупованому російською федерацією м. Севастополь АР Крим, ОСОБА_9 , який згідно зі ст. 65 Конституції України має обов`язок здійснювати захист Вітчизни, діючи в період збройного конфлікту, умисно, з корисливих мотивів, з метою заподіяння шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, добровільно, за власною ініціативою, за відсутності фізичного чи психологічного впливу з боку представників російської федерації, перейшов на бік ворога, а саме 19 жовтня 2023 року уклав контракт з міністерством оборони рф про проходження військової служби в збройних силах російської федерації строком 2 (два) роки.

Після підписання контракту ОСОБА_9 будучи військовослужбовцем збройних сил російської федерації, маючи військове звання рядовий, реалізуючи свій злочинний умисел, був зарахований у список особового складу військової частини № НОМЕР_2 ( НОМЕР_3 окрема гвардійська ордена ІНФОРМАЦІЯ_2 ), де призначений на посаду стрільця-помічника гранатометника мотострілецького відділення мотострілецького взводу мотострілецької роти мотострілецького батальйону НОМЕР_4 окремої бригади морської піхоти Чорноморського флоту зс рф, особистий номер « НОМЕР_5 ».

При цьому, ОСОБА_9 не вчинив жодних дій направлених на ухилення від проходження служби в збройних силах російської федерації, або на добровільну здачу в полон Збройним Силам України, та продовжив вчиняти дії на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеціУкраїни.

У подальшому, ОСОБА_9 близько 08 жовтня 2024 року,(більш точної дати досудовим розслідуванням не встановлено), діючи з прямим умислом, тобто усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою заподіяння шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, перебуваючи на посадістрільця-помічника гранатометника мотострілецького відділення мотострілецького взводу мотострілецької роти мотострілецького батальйону НОМЕР_4 окремої бригади морської піхоти Чорноморського флоту зс рф, приступив до виконання бойових завдань проти Сил оборони України поблизу АДРЕСА_2 . При цьому, ОСОБА_9 не вчинив жодних дій, направлених на ухилення від проходження служби в збройних силах російської федерації або на добровільну здачув полон Збройним Силам України.

Під час наступу Збройних Сил України, 11.10.2024 ОСОБА_9 був взятий в полон військовослужбовцям Збройних Сил України, тим самим було припинено його протиправну діяльність.

У такий спосіб ОСОБА_9 , будучи громадянином України, діючи умисно, із корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, вчинив державну зраду, тобто діяння на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній економічній та інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в умовах воєнного стану.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковано як вчинення державної зради, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України шляхом переходу на бік ворога, вчинене в умовах воєнного стану, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

У червні 2025 року до Зарічного районного суду м. Суми надійшов обвинувальний акт стосовно ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 111 КК України.

Ухвалою колегії суддів Зарічного суду м. Суми від 13 червня 2025 року призначено підготовче судове засідання, яке було проведено за участі обвинуваченого.

Водночас, в подальшому обвинуваченого ОСОБА_9 було направлено з відповідного Табору до рф в порядку обміну військовополоненими.

Відповідно до ч. 3 ст. 323 КПК України судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо злочинів, зазначених у ч. 2 ст. 297-1 цього Кодексу, може здійснюватися за відсутності обвинуваченого (in absentia), крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності (спеціальне судове провадження) та/або оголошений в міжнародний розшук.

У зв`язку з цим, ухвалою колегії суддів Зарічного суду м. Суми від 4 листопада 2025 року ирішено здійснювати спеціальне судове провадження у кримінальному провадженні за №0000080 від11.04.2025 про обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

Згідно з вищезазначеним, виклик ОСОБА_9 в судові засідання здійснювався шляхом розміщення оголошення в газеті «Урядовий кур`єр» та на вебсайті суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження за відсутності підозрюваного або обвинуваченого (in absentia) повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, зазначеним у частині першій цієї статті, з урахуванням особливостей, встановлених законом.

Зважаючи на специфіку спеціального судового провадження (ч. 3 ст. 323 КПК України) суд зберігаючи неупередженість та безсторонність, надає особливого значення охороні прав та законних інтересів обвинуваченого, як учасника кримінального провадження, яке відбувається за його відсутності, забезпеченню повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до обвинуваченого була застосована належна правова процедура в контексті приписів ст. 2 КПК України з дотриманням всіх загальних засад кримінального провадження з урахуванням особливостей, встановлених виключно законом. Ці особливості вимагають від суду прискіпливої оцінки кожного поданого доказу обвинувачення, відтак поріг вимогливості до доказування у даному випадку має бути підвищений.

Відповідно до стст. 84 - 85 КПК України, доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставини, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Винуватість ОСОБА_9 у визначеному судом у цьому вироку обсязі повністю підтверджується сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів, а саме:

- протоколом огляду від 28.04.2025 з додатками у виді ілюстративних таблиць, відповідно до якого оглянуто мобільний телефон «iPhone 6» IMEI НОМЕР_6 з сім карткою НОМЕР_7 і встановлено, що користувачем « ОСОБА_10 » із номером НОМЕР_8 було надіслано фотознімки документів, а саме: фотознімок (далі російською мовою) «Контракту о прохождении военной службы» від 19.10.2023, який підписаний рядовим ОСОБА_9 та начальником пункту відбору на військову службу за контрактом (2 розряду) в м. Севастополь, капітаном ОСОБА_11 ; фотознімок копії паспорту громадянина України на ім`я ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Севастополь, серія НОМЕР_9 виданий Гагарінським РВ УМВС України в місті Севастополь, від 04.11.2005; фотознімок паспорту громадянина російської федерації № НОМЕР_1 виданий «УФМС россии по г. Севастополю» від 18.12.2014 на ім`я ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /ас 81-108/;

- даними, які містяться в окремій справі військовополоненого ОСОБА_9 , відповідно до якої військовослужбовець стрілок 810 бригади НОМЕР_5 ОСОБА_9 є громадянином України та має громадянство рф, взятий у полон 11.10.2024 на території Курської області. Крім того, він написав заяву про дозвіл на його обмін до рф /ас 116-120/;

- інформацією заступника директора Департаменту консульської служби начальника консульських послуг Міністерства закордонних справ України від 14.04.2025, згідно якої інформація про звернення ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з клопотанням про вихід з громадянства України та з питання оформлення подання про втрату ним громадянства України у відділі громадянства Департаменту консульської служби станом на 30 квітня 2025 року відсутня /ас 122/;

- інформацією заступника командира військової частини НОМЕР_10 Міністерства оборони України полковника ОСОБА_12 від 13.05.2025, згідно якої ОСОБА_9 19.10.2023 підписав перший контракт на проходження військової служби в лавах зс рф строком на 2 роки у період 19.10.2023-18.10.2025 рр. Наказом головнокомандувача військово-морського флоту рф №231 від 20.09.2024 призначений на посаду стрільця-помічника гранатометника мотострілецького батальйону НОМЕР_4 окремої бригади (в/ч НОМЕР_2 ) морської піхоти Чорноморського флоту військово-морського флоту зс рф, рядовий, особистий номер НОМЕР_5 . 11.10.2024 взятий у полон в районі м. Льгов Курської області рф /ас 123/;

- показами свідка ОСОБА_13 допитаного відповідно до вимог ст.224 КПК України, що містяться в протоколі допиту свідка з оптичним носієм інформації від 18 квітня 2025 року, згідно яких останній підтвердив факт проходження обвинуваченим ОСОБА_9 військової служби у зс рф за контрактом та добровільність такого проходження /ас 125-128/;

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 18 квітня 2025 рокуз додатком, відповідно до якого свідку ОСОБА_13 пред`явлено для впізнання фототаблиці із зображенням осіб чоловічої статі. На фото під № 1 свідок впізнав військовослужбовця рф ОСОБА_9 , та з яким проходили службу у складі зс рф /ас 129-132/;

- протоколом огляду від 27 травня 2025 р., відповідно до якого слідчим у присутності підозрюваного ОСОБА_9 та його захисника оглянуто фотознімки документів, а саме: фотознімок (далі російською мовою) «Контракту о прохождении военной службы» від 19.10.2023, який підписаний рядовим ОСОБА_9 та начальником пункту відбору на військову службу за контрактом (2 розряду) в м. Севастополь, капітаном ОСОБА_11 .

Разом із цим було надіслано фотознімки наступних документів: фотознімок копії паспорту громадянина України на ім`я ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Севастополь, серія НОМЕР_9 виданий Гагарінським РВ УМВС України в місті Севастополь, від 04.11.2005; фотознімок паспорту громадянина російської федерації № НОМЕР_1 виданий «УФМС россии по г. Севастополю» від 18.12.2014 на ім`я ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В ході огляду обвинувачений ОСОБА_9 повідомив, що вказані фотознімки є знімками оригіналу документів, що йому належать та які знаходяться за місцем його проживання в м. Севастополь, АР Крим /ас 134-140/;

- показами підозрюваного ОСОБА_9 , допитаного відповідно до вимог ст.224 КПК України у присутності захисника, що містяться в протоколі допиту підозрюваного з оптичним носієм інформації від 27 травня 2025 року, згідно яких останній фактично не заперечував щодо добровільного проходження військової служби у лавах зс рф, укладання контракту з Міністерсьвом оборони рф через скрутне фінансове становище, проте зазначив, що на момент укладання контракту він вже мав громадянство рф, а тому приймав участь у військових діях на боці росії як громадянин рф. У жовтні 2024 року на території Курської області потрапив у полон ЗСУ /ас 141-144/;

- показами свідка ОСОБА_14 , який суду повідомив, що, будучи оперативним співробітником СБУ, після потрапляння ОСОБА_9 у полон спілкувася з ним. Обвинувачений повідомляв, що, маючи громадянство України, добровільно підписав контракт з міністерством оборони рф на 2 роки. На території Курської області був взятий у полон ЗСУ. Також свідок зазначив, що вів листування із сестрою ОСОБА_9 , яка і надіслала свідку копії паспорта гр. рф ОСОБА_15 , копію паспорта України на його ім`я та контракту про проходження військової служби.

У колегії суддів відсутні підстави для сумніву у допустимості цих доказів, які зібрані в порядку, що передбачений КПК України.

Даючи оцінку зазначеним вище показанням ОСОБА_9 та доводам адвоката про не визнання вини обвинуваченим, що останній подав на вихід з громадянства України і уважав себе громадяном рф, колегія суддів зазначає, що обвинувачений підтвердив, що дійсно уклав контракт зі збройними силами російської федерації та проходив військову службу у військовій частині, які проводила бойові дії на території України, однак вважав, що є громадянином рф, у консульські установи України не звертався з приводу виходу із громадянства України. Тому позицію сторони захисту колегія суддів розцінює як спосіб захисту з метою уникнення відповідальності обвинуваченого, оскільки вони суперечать наявним у справі та дослідженим судом доказам, якими доведено що ОСОБА_9 є громадянином України та добровільно уклав контракт зі збройними силами російської федерації, що свідчить про наявність в його діях умислу на вчинення злочину.

Таким чином, колегія суддів вважає, що винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, доведена повністю.

Статтею 17 Закону України від 23.03.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При вирішенні питання про допустимість та належність досліджених доказів колегія суддів враховує, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав про те, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за цим правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані ним докази, а порядок збирання доказів, передбачений національним правом має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя (статті 5, 8 Конвенції) тощо.

Колегією суддів також враховано, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Проаналізувавши та оцінивши досліджені в ході провадження у справі докази, колегія суддів вважає, що усі вищезазначені докази узгоджуються між собою, є належними, допустимими та достовірними.

Досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».

20 лютого 2014 року, положеннями ч. 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», визначене початком тимчасової окупації території України, яка розпочалась із збройного вторгнення регулярних військ рф на територію АР Крим і м. Севастополь.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», в Україні введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє на цей час.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинено і обвинувачена особа є винною у його вчиненні.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих суду доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати усі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за інкримінованим обвинуваченням.

Крім того, у п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно закону.

Колегія суддів при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпції, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Оцінюючи вищеописані зібрані по справі, досліджені та перевірені в судовому засіданні докази, колегія суддів визнає їх такими, що знаходяться у об`єктивному взаємозв`язку з інкримінованими правопорушеннями, які не спростовані в ході судового розгляду, передбачені як джерела доказування чинним законодавством та зібрані у відповідності з процесуальними нормами.

Зважаючи на вищенаведені доводи та мотиви, колегія суддів дійшла висновку, що вина ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення доведена поза розумним сумнівом.

За встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження діяння ОСОБА_9 правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 111 КК України, як державна зрада, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України шляхом переходу на бік ворога, діючи в умовах воєнного стану (в редакції Закону № 2341-ІІІ від 05.04.2001 зі змінами, внесеними згідно із Законом № 2113-IX від 03.03.2022).

Вважаючи достатньо забезпеченими в ході судового розгляду процесуальні права сторони захисту та сторони обвинувачення, в тому числі на надання ними доказів на підтвердження і спростування висунутого обвинувачення, колегія суддів керується принципами реалізації права особи на справедливий суд, яке закріплено у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за яким винуватість особи у вчиненні злочину має бути доведена поза розумним сумнівом.

Дане кримінальне провадження за відсутності обвинуваченого (in absentia) відповідає загальним засадам кримінального провадження, з урахуванням особливостей, встановлених законом. Стороною обвинувачення використані передбачені законом можливості для дотримання прав обвинуваченого, зокрема, права на захист, на доступ до правосуддя, таємницю спілкування, невтручання у приватне життя.

Колегією суддів під час провадження у справі вживалися усі можливі належні заходи для виклику обвинуваченого ОСОБА_9 до суду та повідомлення про порядок, дату і час розгляду справи, в тому числі для забезпечення права на захист, зокрема шляхом оприлюднення судових викликів в газеті «Урядовий кур`єр» та на вебсайті Зарічного районного суду м. Суми.

Призначаючи покарання обвинуваченому, колегія суддів враховує положення ст. 65 КК України, відповідно до яких, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, згідно зі статтями 50, 65 КК України, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

Отже, колегія суддів виходить з того, що положення Кримінального кодексу України наділяють її правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з огляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому, колегія суддів також бере до уваги характер та тяжкість вчиненого ОСОБА_9 злочину, форму вини, спосіб вчинення злочину, стадію злочину, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, а також рівень його суспільної небезпеки.

Призначаючи покарання ОСОБА_9 колегія суддів, у відповідності до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який згідно із ст. 12 КК України є особливо тяжким, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває.

Обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_9 відсутні.

Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_9 відсутні.

Згідно зі ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Визначаючи вид та розмір покарання, колегія суддів також виходить з того, що каральна функція, тобто акт покарання від імені держави як засіб запобігання нових правопорушень, що є уособленням негативної реакції держави на скоєне правопорушення, не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

Отже, покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки особи. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Беручи до уваги вказані доводи, колегія суддів вважає за необхідне призначити обвинуваченому основне покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті, за якою кваліфіковано його дії із застосуванням додаткового покарання, визначеного санкцією відповідної статті Кримінального кодексу України.

При призначенні покарання обвинуваченому, колегія суддів застосовує судову дискрецію (судовий розсуд), тобто поняття яке у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання.

Враховуючи обставини вчинення кримінального правопорушення, дані, які характеризують ОСОБА_9 , колегія суддів вважає, що для виправлення обвинуваченого і для попередження вчинення нових кримінальних правопорушень у майбутньому буде справедливим та достатнім обрати йому покарання у виді позбавлення волі та з конфіскацією всього майна, належного йому на праві власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 КК України конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу.

Враховуючи, що за ч. 2 ст. 111 КК України ОСОБА_9 вчинив злочин проти основ національної безпеки України, колегія суддів дійшла до висновку про необхідність застосування відносно обвинуваченого конфіскації всього майна, належного йому на праві власності.

Цивільний позов у справі не заявлено.

Процесуальні витрати по кримінальному провадженню відсутні.

Речові докази відсутні.

Інші заходи забезпечення кримінального провадження не застосувались.

Керуючись стст. 373 -374, 395, 532, 615 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів,

Ухвалила:

ОСОБА_9 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст. 111 Кримінального кодексу України, і призначити йому за цим законом покарання у виді позбавлення волі на строк 15 (п`ятнадцять років) з конфіскацією майна.

Строк відбування призначеного покарання обчислювати з моменту фактичного затримання ОСОБА_9 у порядку виконання цього вироку, після набрання вироком законної сили.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Зарічний районний суд м. Суми.

Згідно з частиною третьою статті 400 КПК України, якщо апеляційну скаргу подано обвинуваченим, щодо якого судом ухвалено вирок за результатами спеціального судового провадження, суд поновлює строк за умови надання обвинуваченим підтвердження наявності поважних причин, передбачених статтею 138 КПК України, та надсилає апеляційну скаргу разом із матеріалами кримінального провадження до суду апеляційної інстанції з дотриманням правил, передбачених статтею 399 КПК України.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити прокурору, захиснику та захиснику для вручення обвинуваченому.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Інформацію про вирок опублікувати в засобах масової інформації, а саме в газеті «Урядовий кур`єр», на вебсайті Зарічного районного суду м. Суми та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

На підставі частини 15 статті 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану, повний текст вироку вручити учасникам судового провадження в день його проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3