УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 року

м. Київ

справа № 711/7378/24

провадження № 51 - 208 ск 26

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 17 грудня 2025 року,

встановив:

За вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 вересня 2025 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 122 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді виправних робіт строком на 6 місяців, з відрахуванням в дохід держави 10% доходу.

Вирішено питання щодо цивільного позову та долі речових доказів.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 17 грудня 2025 року вирок місцевого суду змінено в частині цивільного позову.

Збільшено суму стягнення моральної шкоди та стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 моральну шкоду в сумі 60000 грн.

В іншій частині вирок залишено без змін.

Відповідно до обставин, встановлених у вироку суду, 08 липня 2024 року близько 01:37, ОСОБА_7 , перебуваючи поряд із під`їздом №4, будинку АДРЕСА_1 , під час конфлікту, що виник раптово на ґрунті особистих неприязних стосунків, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, умисно наніс ОСОБА_6 тілесні ушкодження середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

На обґрунтування заявлених вимог захисник посилається на неправильну правову кваліфікацію дій засудженого, зазначаючи, що його підзахисний заподіяв потерпілому тілесні ушкодження, перебуваючи у стані сильного душевного хвилювання, спричиненого неправомірними діями потерпілого, а також у стані необхідної оборони після того, як останній наніс йому удар вхідними металевими дверима.

Крім того, захисник зазначає, що свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 підтвердили, що конфлікт між його підзахисним і потерпілим був спровокований саме ОСОБА_6 . Водночас, на думку захисника, показання потерпілого є неправдивими, оскільки змінювалися впродовж досудового розслідування та спростовуються відеозаписом із мобільного телефону, наданим очевидцями події.

Також захисник вказує, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів, зокрема щодо перегляду зазначеного відеозапису, на якому зафіксовано перебіг конфлікту між його підзахисним та потерпілим. На його переконання, це є істотним порушенням вимог Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) та підставою для скасування судового рішення.

Захисник також стверджує, що рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 419 КПК, є незаконним та необґрунтованим, оскільки доводи сторони захисту не отримали належної та мотивованої оцінки.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши оскаржувані судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

З огляду на наведені положення процесуального закону суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку. Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд керується фактичними обставинами, установленими місцевим та апеляційним судами.

При цьому, згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

Як убачається зі змісту долучених до касаційної скарги оскаржуваних судових рішень, суд першої інстанції, обґрунтовуючи висновок про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та кваліфікуючи його дії за ч. 1 ст. 122 КК, обґрунтовано поклав в основу вироку наступні докази.

Зокрема, показання потерпілого ОСОБА_6 та свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , протокол огляду предметів від 19 липня 2024 року, а саме висновок спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи №02-01/638 від 17 липня 2024 року на підставі самозвернення ОСОБА_6 ; протокол про зняття показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото-, кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото-, кінозйомки, відеозапису від 19 серпня 2024 року, а саме відеозапис з мобільного телефону свідка ОСОБА_9 ; протокол огляду предмету від 19 серпня 2024 року з компакт диском, а саме оптичний носій, на якому зафіксовані події того дня з назвою «video_2024-08-19_08-53-42»; протокол огляду предмету від 06 вересня 2024 року, а саме диску «Verbatim CD-RW»; протокол тимчасового доступу до речей і документів від 23 серпня 2024 року, а саме до оригіналу медичної карти стаціонарного хворого №13737 на ім`я ОСОБА_6 ; протокол огляду предметів від 06 вересня 2024 року, а саме флеш-носія з магнітно-резонансною томографією лівого колінного суглобу ОСОБА_6 ; протокол проведення слідчого експерименту від 05 вересня 2024 року з відеозаписом за участю потерпілого ОСОБА_6 , в ході якого потерпілий відтворив обстановку і обставини, що мали місце 08 липня 2024 року;протокол пред`явлення особи для впізнання за фотокартками від 06 вересня 2024 року, згідно якого ОСОБА_6 впізнав особу за фотознімком №4 як того, хто наніс йому тілесні ушкодження; додаток до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06 вересня 2024 року із потерпілим ОСОБА_6 ; висновок експерта №02-01/825 від 12 вересня 2024 року, відповідно до якого у ОСОБА_6 виявлено травму лівого колінного суглоба з переломами стегнової кістки та заднього відділу лівої великогомілкової кістки, розрив тіла заднього рогу латерального меніска, а також крововилив у праву частину обличчя. Зазначені ушкодження виникли від дії тупих предметів, за давністю можуть відповідати часу, вказаному у постанові про призначення експертизи, та відносяться: травма колінного суглоба - до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я; крововилив у ділянці обличчя - до легких тілесних ушкоджень. Ушкодження не є небезпечними для життя ні в момент заподіяння, ні за своїм клінічним перебігом, не характерні для самопошкодження чи падіння з висоти власного зросту та могли утворитися за обставин, на які вказував потерпілий під час слідчого експерименту. Механізмом їх утворення були ударні дії тупими предметами, стискання тупими предметами або поєднання таких дій. Також акт прийому-передачі виконаних робіт (надання послуг) №199 від 16 серпня 2024 року між ТОВ «Ортопедікс-плюс» та ОСОБА_6 ; консультативний висновок спеціаліста від 10 липня 2024 року; копію медичної карти стаціонарного хворого № 13737 від 08 липня 2024 року з випискою; протокол огляду предметів від 14 вересня 2024 року щодо копій документів, наданих потерпілим.

Оцінюючи зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд першої інстанції врахував позицію обвинуваченого ОСОБА_5 , який вини не визнав, та дійшов обґрунтованого висновку, що його показання про непричетність до вчинення кримінального правопорушення є способом захисту з метою уникнення кримінальної відповідальності, оскільки вони спростовуються послідовними показаннями потерпілого, свідків та іншими належними і допустимими доказами сторони обвинувачення.

Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано залишив без змін вирок місцевого суду у цій частині, зазначивши в ухвалі підстави для прийняття такого рішення.

Водночас порушень процесуального порядку дослідження та оцінки доказів, на які послався місцевий суд у вироку, апеляційний суд не встановив. Щодо доводів захисника про недоведеність вини обвинуваченого ОСОБА_5 у заподіянні потерпілому ОСОБА_6 умисних тілесних ушкоджень середньої тяжкості, які є аналогічними доводам касаційної скарги, апеляційний суд навів належні мотиви їх необґрунтованості.

Що стосується доводів касаційної скарги захисника ОСОБА_4 про спричинення його підзахисним тілесних ушкоджень потерпілому в стані необхідної оборони, слід зазначити наступне.

Так, кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади.

Згідно із положеннями ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Слід зазначити, що право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання.

Втім, стан необхідної оборони дійсно виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

Зі змісту оскаржуваних рішень вбачається, що неправомірні дії по відношенню до потерпілого ОСОБА_6 розпочав саме обвинувачений ОСОБА_7 .

Попередніми судами встановлено, що між обвинуваченим та потерпілим виник словесний конфлікт, після чого потерпілий вийшов на вулицю, а обвинувачений слідом за ним. З метою уникнути конфлікту, потерпілий намагався закрити вхідні двері, у відповідь на це обвинувачений ударив потерпілого кулаком у обличчя, повалив його на землю, притиснув коліном та завдав ще кілька ударів по голові.

Тобто, суди дійшли висновку про те, що дії потерпілого, а саме закривання вхідних дверей до під`їзду не створювало для обвинуваченого загрози його життю чи здоров`ю. Натомість, саме обвинувачений ініціював фізичне зіткнення, першим започаткував насильство, завдав потерпілому тілесні ушкодження. Обвинувачений не намагався уникнути конфлікту чи перешкодити його розвитку, а діяв свідомо та умисно, вчиняючи протиправні дії.

Внаслідок цих умисних дій ОСОБА_5 потерпілий ОСОБА_6 отримав травму лівого колінного суглобу з переломами латерального виростку лівої стегнової кістки та заднього відділу лівої великогомілкової кістки, розрив тіла заднього рогу латерального меніску, що класифікується як тілесні ушкодження середньої тяжкості, які спричинили тривалий розлад здоров`я, а також крововилив обличчя справа, що відноситься до легких тілесних ушкоджень.

Відповідно, суд першої інстанції та апеляційний суд дійшли висновку про відсутність будь-якої реальної загрози для життя чи здоров`я ОСОБА_5 під час зазначених подій, яка могла б виправдати його протиправні дії як необхідну оборону від потерпілого ОСОБА_6 .

Крім того, щодо доводів про те, що свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 підтвердили, що конфлікт, який стався між обвинуваченим та потерпілим створив саме потерпілий, покази якого, є неправдивими оскільки протягом досудового розслідування змінювалися, апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції проаналізувавши покази вказаних свідків прийшов до висновку, що вказані особи будучи приятелями обвинуваченого та безпосередніми очевидцями події, деякі обставини спотворюють, але не спростовують факту вчинення ОСОБА_12 протиправних, злочинних дій по спричиненню тілесних ушкоджень потерпілому.

Таким чином, позиція захисника спрямована на уникнення його підзахисним відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення.

З таким висновком погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що апеляційний суд, усупереч вимогам ст. 404 КПК не задовольнив його клопотання про повторне дослідження доказів, слід зазначити наступне.

Так, згідно з ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Норми ч. 3 ст. 404 КПК зобов`язують суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, лише коли суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушеннями.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок суду першої інстанції, встановив, що докази у справі були належним чином досліджені під час розгляду в суді першої інстанції, є належними та допустимими відповідно до вимог ст. 84-86 КПК і оцінені судом згідно зі ст. 94 КПК. На підставі чого суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність у діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК. Тому апеляційний суд не вбачав підстав для задоволення клопотання сторони захисту про повторне дослідження доказів.

Верховний Суд погоджується з таким висновком, оскільки сама по собі незгода захисника з оцінкою судом доказів не може бути підставою для повторного їх дослідження апеляційним судом за відсутності обставин, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК.

Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду відповідають вимогам ст. ст. 370, 374, 419 КПК.

З огляду на викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Відповідно до вимог кримінального процесуального кодексу, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 17 грудня 2025 року стосовно ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_13 ОСОБА_2 ОСОБА_3