Романівський районний суд Житомирської області
У Х В А Л А

селище Романів 04 березня 2026 року

Романівський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 , під час судового провадження у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 185 КК України,

В С Т А Н О В И В :

В судовому засіданні прокурор та захисник обвинуваченого заявили клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з їх участю в інших кримінальних провадженнях.

Разом з тим, в ході судового провадження прокурором заявлено клопотання про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 діб, посилаючись на існування ризиків, передбачених пунктами 1, 3, 5 частини 1 статті 177 КПК України.

Обвинувачений проти задоволення клопотання заперечив, вважає, що відсутні будь які ризики зазначені у клопотанні.

Захисник обвинуваченого заявила клопотання про зміну обраного щодо ОСОБА_4 запобіжного заходу із тримання під вартою на інший більш м`який запобіжний захід - домашній арешт.

Розглянувши клопотання та доводи сторін, дослідивши матеріали кримінального провадження, встановивши наявність ризиків, передбачених статтею 177 КПК України та оцінивши в сукупності обставини, що враховувалися при обранні запобіжного заходу відповідно до статті 178 КПК України, суд прийшов до переконання про обґрунтованість клопотання прокурора та необхідність продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_4 раніше обраного виняткового запобіжного заходу - тримання під вартою, і відсутність підстав для задоволення клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, допускається взяття особи під варту з метою запобігти цій особі зникнути після скоєння злочину. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, закріплений статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з частиною 3 статті 331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Обвинуваченому під час досудового розслідування відповідно до ухвали слідчого судді Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 07 листопада 2025 року обрано, а відповідно до ухвали від 05 січня 2026 року продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою. До спливу строку дії запобіжного заходу, який закінчується 05.03.2026 року судове провадження завершити не представляється можливим. Підстав для зміни обвинуваченому міри запобіжного заходу на інший, більш м`який запобіжний захід, суд не вбачає.

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені частиною 1 статті 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення небезпідставної можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому чинний кримінальний процесуальний закон не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Суд приходить до переконання, що ризики, які були встановлені при обранні обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою та при його продовжені, окрім ризику впливу на потерпілих та свідків, на даний час не зменшились. Відомості про те, що стороною захисту оскаржувалося рішення слідчого судді, в тому числі і в частині наявності обґрунтованих ризиків, відсутні.

Під час кримінального провадження встановлено наявність ризику, передбаченого пунктом 1 частини 1 статті 177 КПК України, а саме те, що ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, за яке передбачена кримінальна відповідальність у вигляді позбавлення волі строком від п`яти до восьми років, а тому, зважаючи на покарання, яке загрожує йому у випадку визнання його винуватим, співставляючи можливі негативні для нього наслідки у вигляді засудження його до покарання у виді позбавлення волі, суд вважає, що ризик переховування від органів досудового розслідування та суду є небезпідставним.

ОСОБА_4 на даний час не має постійних джерел доходів, непрацевлаштований, має не зняту та непогашену судимість за вчинення тяжких злочинів проти власності, знову обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину проти власності після звільнення з місць позбавлення волі, свою причетність до вчинення правопорушення не заперечує, проте не погоджується з обсягом обвинувачення та кваліфікацією дій, що на переконання суду підтверджує існування ризику вчинення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень.

При цьому суд вважає, що при встановленні наявності ризику впливу на свідків також слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК України).

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК).

З матеріалів кримінального провадження та в ході судового провадження не встановлено відомостей про наявність фактів погроз чи іншого незаконного впливу на потерпілих, членів їх сімей чи свідків, що на переконання суду свідчить про недоведеність ризику, передбаченого пунктом 3 частини 1 статті 177 КПК України.

Отже, відомості про особу обвинуваченого, який раніше судимий, не має місця роботи, стійких соціальних зв`язків, не нівелюють можливості проявів зазначених ризиків та на указаній стадії судового провадження не є такими, що дозволяють застосувати відносно нього більш м`які запобіжні заходи у вигляді домашнього арешту чи особистого зобов`язання.

Наведене свідчить про неможливість запобігання ризикам, що встановлені судом шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу та що більш м`який захід забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого та виконання ним процесуальних обов`язків.

При цьому враховується, що відповідно до частини 3 статті 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатній для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із частиною 4 статті 182 КПК України розмір застави визначається з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу.

При визначенні розміру застави суд ураховує підходи, закріплені у прецедентній практиці Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Істоміна проти України»(Заява № 23312/15), згідно з якими розмір застави має встановлюватися головним чином з огляду на обвинуваченого, його майно та його чи її відносини з особами, які мають надати особисту поруку, іншими словами, на ступінь впевненості щодо можливої перспективи того, що втрата застави або позов проти гарантів у разі неявки підсудного в судове засідання буде діяти як достатній стримуючий фактор, щоб запобігти бажанню втекти з його або її боку.

З огляду на тяжкість і кваліфікацію кримінального правопорушення і наявність ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, визначення відносно ОСОБА_4 альтернативного запобіжного заходу у виді застави у розмірі 25 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та покладення обов`язків, передбачених частиною 5 статті 194 КПК України у разі її внесення, буде дієвим та не є непомірним.

Керуючись статтями 177, 183, 325, 331, 369-372 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Судовий розгляд кримінального провадження відкласти на 13 годину 00 хвилин 30 березня 2026 року.

Клопотання прокурора задовольнити і продовжити щодо обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою по 03 травня 2026 року включно.

Визначити щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , альтернативний запобіжний захід у вигляді застави для забезпечення виконання ним обов`язків, визначених КПК України.

Визначити заставу у розмірі 25 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 83200 (вісімдесят три тисячі двісті) грн., яка може бути внесена як самим обвинуваченим так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) на розрахунковий рахунок UA0000277, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 26278626, Банк отримувача - ДКСУ м. Київ, код банку отримувача (МФО) 820172.

Обвинувачений або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у розмірі, визначеному в ухвалі про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою протягом дії ухвали.

У разі звільнення обвинуваченого з-під варти у зв`язку з внесенням ним застави, покласти на нього такі обов`язки: 1) прибувати до суду за першою вимогою; 2) не відлучатися з населеного пункту, де він проживає, без дозволу суду, повідомляти суд про зміну свого місця проживання, роботи або навчання; 3) утриматись від спілкування із потерпілим та особами, які являються свідками у даному кримінальному провадженні.

Термін дії обов`язків, покладених судом, у разі внесення застави визначити два місяці з моменту внесення застави.

У разі внесення застави та з моменту звільнення обвинуваченого з-під варти внаслідок внесення застави, визначеної у даній ухвалі, обвинувачений зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави.

З моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави обвинувачений ОСОБА_4 , вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

У задоволенні клопотання захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу відмовити.

Копію ухвали вручити обвинуваченому, прокурору та направити до Державної установи «Житомирська установа виконання покарань № 8».

Ухвала суду про продовження строку тримання під вартою та про відмову у задоволенні клопотання про зміну запобіжного заходу як така, що постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Повний текст ухвали буде складений 05 березня 2026 року.

Головуючий ОСОБА_1