Справа №592/5204/23 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/593/26 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Зґвалтування
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми, кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 жовтня 2025 року, якою відносно обвинуваченого ОСОБА_9 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою,

ВСТАНОВИЛА:

У провадженні Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 жовтня 2025 року перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України.

В рамках даного кримінального провадження прокурор звернувся до суду з клопотаннями про оголошення обвинуваченого ОСОБА_9 у міжнародний розшук та застосування до останнього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Ухвалами Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 жовтня 2025 року вказані клопотання прокурора було задоволено.

Оголошено обвинуваченого ОСОБА_9 у міжнародний розшук та застосовано до нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Судове провадження у справі зупинено до розшуку обвинуваченого ОСОБА_9 .

Не погодившись з такими судовими рішеннями, захисник обвинуваченого ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_8 звернулася до апеляційного суду зі скаргою, в якій просить вказані ухвали суду скасувати, постановити нове рішення, яким у задоволенні клопотань прокурора про оголошення її підзахисного у міжнародний розшук та обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовити.

В обґрунтування своїх вимог захисник посилається на те, що у даному випадку прокурор звернувся з одним клопотанням про оголошення обвинуваченого у міжнародний розшук та обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд в судовому засіданні розглядав одне клопотання прокурора, однак суд після виходу з нарадчої кімнати виніс 2 ухвали: одну - про оголошення обвинуваченого ОСОБА_9 у міжнародний розшук, а другу - про обрання йому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, тобто штучно розділив клопотання прокурора та виніс 2 процесуальні рішення, чим фактично позбавив сторону захисту права на оскарження незаконної ухвали про оголошення обвинуваченого у міжнародний розшук. Крім того, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що сплили строки розгляду судом клопотання прокурора, яке датоване 25 червня 2024 року і на ньому стоїть штамп суду про його отримання у цей день, а не 25 червня 2025 року, як це помилково зазначено в ухвалі суду першої інстанції.

Також, як вказує захисник, при прийнятті оскаржуваних рішень судом було допущено і порушення права ОСОБА_9 на доступ до правосуддя, зважаючи на те, що судовий розгляд здійснюється у очному порядку, суд не переходив до спеціального судового розгляду і останній у спосіб, передбачений КПК України, не був повідомлений про час, день та місце судового засідання та не брав участі у розгляді клопотання прокурора. Крім того, ОСОБА_9 було оголошено у міжнародний розшук, при тому, що останній на час інкримінованих йому дій, був неповнолітнім.

При цьому, як зазначає захисник, обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за відсутності підозрюваного, обвинуваченого можливе лише у тому разі, якщо буде доведено наявність підстав, передбачених ст. 177 КПК України, а також наявності достатніх підстав вважати, що особа виїхала та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою державою-агресором, та/або оголошена у міжнародний розшук. У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу. Однак, суд в повному обсязі не перевірив доводи, наведені прокурором у клопотанні у повній відповідності до вказаних вимог кримінального процесуального закону. При цьому, у клопотанні прокурор зазначив лише про те, що ОСОБА_9 нібито здійснив перетин державного кордону 02 липня 2022 року на виїзд з України через угорську ділянку кордону без подальшого повернення в Україну і надав суду лист Сумського РУП, що не є документом, який може підтвердити зазначені обставини. При цьому, прокурор, звертаючись з клопотанням про обрання відносно обвинуваченого запобіжного заходу, не зазначав про те, що ОСОБА_9 перебуває у міжнародному розшуку, оскільки саме у цьому клопотанні одночасно заявляв і про оголошення останнього у міжнародний розшук. Тобто на момент звернення прокурора з клопотанням про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою не існувало не лише міжнародного розшуку щодо ОСОБА_9 , але й навіть ухвали суду про оголошення ОСОБА_9 у міжнародний розшук. Крім того, відомості про прийняття саме Генеральним секретаріатом Інтерполу відповідного рішення про оголошення особи у розшук із відповідними реквізитами такого розшукового повідомлення, відсутні, і жоден правоохоронний орган з запитом/зверненням щодо ОСОБА_9 у даному кримінальному провадженні до уповноваженого органу Інтерполу не звертався. Таким чином, суду не було надано матеріалів на підтвердження оголошення ОСОБА_9 у міжнародний розшук, при цьому, в оскаржуваній ухвалі від 21 жовтня 2025 року про застосування до ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зазначено, що останній оголошений у міжнародний розшук ухвалою від 21 жовтня 2025 року.

Крім того, апелянт наголошує, що в оскаржуваній ухвалі про застосування до її підзахисного запобіжного заходу, при оцінці ризиків, передбачених ст.177 КПК України зазначено, що останній ухиляється від суду, оскільки знає, що стосовно нього здійснюється судовий розгляд кримінального провадження, однак до суду не з`являється. При цьому, судом не надано оцінки попередній поведінці ОСОБА_9 , який жодного разу не ухилявся від досудового розслідування чи суду, постійно з`являвся у призначені судові засідання, які відбувалися до початку повномасштабного вторгнення російської федерації Станом на липень 2022 року йому було 16 років, він був неповнолітнім і з об`єктивних причин не міг самостійно приймати рішення щодо подальшого перебування на території міста Суми, яке було небезпечним. Крім того, суду було достовірно відомо, що ОСОБА_9 є старшим з 4 неповнолітніх та малолітніх дітей його матері, яких вона виховує без батька, та яка разом із дітьми задля їх безпеки та збереження їх життя та здоров`я могла покинути місце проживання та вивезти їх на безпечну територію. При цьому, жодних відомостей про місцезнаходження ОСОБА_9 прокурором суду надано не було, як і доказів того, що він ухиляється від суду.

Таким чином, на думку захисника, для задоволення поданого прокурором клопотання підстав не було, у зв`язку з чим вважати законними на обґрунтованими судові рішення про оголошення обвинуваченого ОСОБА_9 у міжнародний розшук та застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, підстави відсутні.

Заслухавши доповідь головуючого судді щодо змісту оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги, захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 на підтримку апеляційних доводів та вимог, прокурорів, які вважали рішення суду законним та обґрунтованим, просили залишити його без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши матеріали даного провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Так, відповідно до положень ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В апеляційних доводах захисник ОСОБА_8 вказує на незаконність прийнятих судом першої інстанції рішень про оголошення обвинуваченого ОСОБА_9 у міжнародний розшук та про обрання останньому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з посиланням, зокрема, на те, що прийняті вони були за результатом розгляду одного, а не окремих клопотань, поданих прокурором.

Проте, вказані обставини свого підтвердження не знайшли, оскільки з кримінального провадження №0002312 від 01 серпня 2020 року за обвинуваченням ОСОБА_9 за ч. 4 ст. 152 КК України, яке було витребувано апеляційним судом з Ковпаківського районного суду м. Суми, вбачається, що оскаржувані захисником ОСОБА_8 судові рішення були прийняті за результатом розгляду окремих клопотань, поданих прокурором ОСОБА_7 - про оголошення обвинуваченого ОСОБА_9 у міжнародний розшук та про обрання останньому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а тому, в цій частині доводи апелянта є надуманими та безпідставними.

Крім того, колегія суддів зауважує, що ч. 2 ст. 395 КПК України встановлено, що апеляційна скарга, якщо інше не передбачено цим Кодексом, може бути подана: 1) на вирок або ухвалу про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру - протягом тридцяти днів з дня їх проголошення; 1-1) на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, - протягом п`яти днів з дня її оголошення; 2) на інші ухвали суду першої інстанції - протягом семи днів з дня її оголошення; 3) на ухвалу слідчого судді - протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Тобто, кримінальним процесуальним кодексом України не передбачена можливість оскарження ухвали суду про оголошення особи у міжнародний розшук, а тому доводи апелянта щодо незаконності прийнятого судом першої інстанції рішення про оголошення обвинуваченого ОСОБА_9 у міжнародний розшук, є такими, що не узгоджуються з вимогами Закону і перевірці судом апеляційної інстанції не підлягають.

Що стосується доводів захисника стосовно незаконності судового рішення про застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

При цьому, ч. 6 ст. 193 КПК України встановлено, що слідчий суддя, суд розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук. У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Крім того, Європейського Суду з прав людини у справі «Бекчиєв проти Молдови» наголошував, що ризик втечі має оцінюватись у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

Також, у Рішенні від 20 травня 2010 року у справі «Москаленко проти України», ЄСПЛ зазначив, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

У даному випадку, ОСОБА_9 має статус обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України, і дане кримінальне провадження перебуває на розгляду у Ковпаківському районному суді м. Суми з грудня 2020 року.

Звертаючись до суду, в межах цього кримінального провадження, з клопотання про обрання ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, прокурор вказував на наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, який існує з огляду на те, що останній обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання від десяти до п`ятнадцяти років позбавлення волі, що йому достеменно відомо, що відносно нього слухається дана кримінальна справа, однак у призначені судові засідання він неодноразово не з`явився без поважних причин, у зв`язку з чим до нього застосовувались приводи, які виконані не були через його відсутність за місцем мешкання, і у зв`язку з тим, що місцезнаходження обвинуваченого встановлено не було, він був оголошений у розшук.

Зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що розгляд вказаного клопотання прокурора, відбувся у порядку, визначеному ч. 6 ст. 193 КПК України, з огляду на встановлені судом обставини перебування обвинуваченого ОСОБА_9 за кордоном та оголошення його у міжнародний розшук

При цьому, судом було враховано і те, що ОСОБА_9 обізнаний про перебування на розгляді у суді кримінальної справи відносно нього і на його переховування від суду, з метою ухилення від відповідальності, вказує те, що через неявку у призначені судові засідання, до останнього було неодноразово застосовано привід, який виконано не було, оскільки обвинувачений за місцем проживання був відсутній, а встановити його місцезнаходження виявилось неможливим, у зв`язку з чим він був оголошений у розшук, за результатом якого отримано інформацію про його перетин державного кордону України 02 липня 2022 року на виїзд з України через угорську ділянку кордону, без подальшого повернення до України.

З врахуванням вищезазначеного суд і дійшов висновку про доведеність доводами прокурора наявність ризику ухилення обвинуваченого ОСОБА_9 від суду, що і стало підставою для задоволення поданого клопотання щодо застосування до останнього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Вказаний висновок суду першої інстанції колегія суддів вважає належним чином обгрунтованим та таким, що в повному обсязі відповідає Закону, з яким пов`язано можливість обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України, і застосований до обвинуваченого запобіжний захід саме у вигляді тримання під вартою є співмірним з існуючим ризиком, відповідає особі останнього, тяжкості пред`явленого йому обвинувачення, є необхідним та достатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки ОСОБА_9 під час судового розгляду даного кримінального провадження.

При цьому, на спростування доводів захисника про те, що на підтвердження перебування ОСОБА_9 за кордоном прокурором було надано лист Сумського РУП, який не є документом, що може підтвердити зазначені обставини, то колегія суддів зауважує, що у поданій апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 вказувала на те, що після повномасштабного вторгнення, мати обвинуваченого, у якої окрім останнього, є ще троє неповнолітніх та малолітніх дітей, задля їх безпеки та збереження життя та здоров`я, могла покинути місце проживання та вивезти їх на безпечну територію.

В той же час колегія суддів зауважує, що матеріалами вказаного кримінального провадження дійсно підтверджується, що як на час спрямування обвинувального акту до суду, так і станом на час повномасштабного вторгнення рф в Україну, яке розпочалося 24 лютого 2022 року, ОСОБА_9 був неповнолітнім, його мати була його законним представником, і, відповідно, була обізнана про перебування на розгляду у суді кримінальної справи відносно її сина та мала повідомити про зміну місця їх проживання, однак, цього не зробила, що вказує на наявність наміру ухилення від відповідальності за вчинене та, відповідно, суду.

Крім того, колегія суддів наголошує, що апелянтом не надано доказів як на підтвердження того, що інформація, врахована судом при прийнятті оскаржуваної ухвали, яка міститься у листі Сумського РУП щодо виїзду ОСОБА_9 за межі України, є недостовірною, так і на підтвердження того, що останній перебуває на території України і не ухиляється від суду.

Також, на спростування доводів захисника, колегія суддів зауважує, що як було зазначено вище, прокурор звернувся до суду з окремими клопотаннями, за результатом їх розгляду суд першої інстанції ухвалою від 21 жовтня 2025 року оголосив ОСОБА_9 у міжнародний розшук і в цей же день прийняв рішення про застосування до останнього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яка є одним із обов`язкових документів, на підставі якого уповноважений орган запитує публікацію Генеральним секретаріатом Інтерполу Червоного оповіщення щодо осіб, які розшукуються з метою їх затримання, арешту, обмеження свободи пересування та подальшої видачі (екстрадиції) в Україну (Інструкція про порядок використання правоохоронними органами України інформаційної системи Міжнародної організації кримінальної поліції - Інтерпол, затверджена спільним наказом МВС України, ОГП, НАБ України, СБ України, ДБР, Мінфіну України, Мінюсту України від 17 серпня 2020 року № 613/380/93/228/414/510/2801/5), що було вірно враховано судом першої інстанції та знайшло своє відображення в оскаржуваному рішенні.

Крім того, колегія суддів наголошує, що обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за відсутності обвинуваченої особи в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України не є остаточним застосуванням стосовно такої особи запобіжного заходу, адже, за своєю правовою природою не призводить до негайного взяття особи під варту, а виступає підставою для подальшого затримання та доставки цієї особи до місця кримінального провадження.

Інших доводів, за яких можливо було б дійти висновку про безпідставність застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, захисником у поданій апеляційній скарзі не наведено, і таких обставин колегією суддів встановлено не було.

З врахуванням вищезазначеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції постановлено законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення, підстави для його скасування відсутні, у зв`язку з чим оскаржувану ухвалу слід залишити без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. 404,405,407,418,419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 жовтня 2025 року, якою відносно обвинуваченого ОСОБА_9 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на цю ухвалу - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4