КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/85/2026
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2026року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 ОСОБА_4

за участю

секретаря ОСОБА_5

прокурорів ОСОБА_6

ОСОБА_7

потерпілого ОСОБА_8

представника потерпілих адвокатаОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу з доповненнями адвоката ОСОБА_9 в інтересах потерпілого ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 7 квітня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 7 квітня 2025 року скаргу ОСОБА_8 , подану адвокатом ОСОБА_9 , на постанову прокурора відділу процесуального керівництва, підтримання публічного обвинувачення та нагляду за додержанням законів під час проведення оперативно-розшукової діяльності управління нагляду за додержанням Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і щодо злочинів вчинених в умовах збройного конфлікту прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя ОСОБА_6 від 25 лютого 2025 року про закриття кримінального провадження № 0000057 від 21 листопада 2012 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 286, ч. 1 ст. 384 КК України, залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі з доповненнями представник потерпілого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_9 просить скасувати ухвалу, задовольнити скаргу про скасування постанови прокурора та направити справу для подальшого досудового розслідування.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що досудовим слідством встановлено, що 13 жовтня 2012 року о 18:38 год., водій ОСОБА_10 , керуючи автомобілем «Nissan Pathfinder», транзитний номер НОМЕР_1 та рухаючись в м. Севастополі по автодорозі «Севастополь-Інкерман» з боку Мекензієвих гір в напрямку м. Інкерман, на 18км + 100м зазначеної автодороги, у порушення вимог пунктів 10.1, 14.2в, 11.3, 12.6, 1.5 Правил дорожнього руху України перед зміною напрямку руху, а саме перед початком обгону, не переконалась у тому, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху, не переконалась у тому, що смуга зустрічного руху, на яку вона буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, та під час обгону транспортних засобів виїхала на зустрічну смуту руху, рухаючись при цьому з перевищенням дозволеної за межами населених пунктів швидкістю, яка складала більше 90 км/год, скоїла зіткнення з автомобілем «Пежо-206 СС», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_11 , який рухався в зустрічному напрямку по своїй смузіруху. Внаслідок вказаного ДТП пасажири автомобіля ОСОБА_12 та ОСОБА_13 загинули на місці ДТП, пасажир автомобіля «Ніссан» отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості.

25 лютого 2025 року постановою прокурора закрито кримінальне провадження № 0000057 від 21 листопада 2012 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 286, ч. 1 ст. 384 КК України,у зв`язку з відсутністю складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України в діях ОСОБА_14 та ОСОБА_10 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, та відносно ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 286 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України за недоведеністю винуватості.

У зв`язку з незгодою з вказаною постановою, до Голосіївського районного суду м. Києва в порядку ст. 303 КПК України була подана скарга, за результатами якої відмовлено у задоволенні скарги.

Проте, на думку апелянта, ухвала слідчого судді є незаконною у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; необґрунтованою, постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а тому підлягає скасуванню.

Як наголошує апелянт, слідчим суддею не було надано жодної оцінки доводам скарги потерпілого щодо вини ОСОБА_10 у вчиненні ДТП, а саме, тому, що під час досудового слідства зібрано вичерпні докази, а саме: проведено транспортно-трасологічну експертизу; автотехнічну експертизу, згідно з висновками якої автомобіль «Nissan Pathfinder» знаходився в технічно справному стані; була наявна технічна можливість водія автомобіля «Nissan Pathfinder» ОСОБА_10 уникнути ДТП за умови виконання вимог п.п. 10., 14.2, 11.3, 12.6, 1.5 ПДР, а водій «Пежо 206» ОСОБА_11 не мав технічної можливості своїми односторонніми діями попередити зіткнення; згідно з висновком комплексної комісійної судово-медичної транспортно-трасологічної експертизи від 25 січня 2013 року встановлено, що найбільш вірогідно те, що ОСОБА_14 під час зіткнення розташовувався на правому передньому сидінні, а ОСОБА_10 на місці водія; проведено огляд місця ДТП, допитані свідки тощо; проведено судово-медичні експертизи від 31 жовтня 2012 року, згідно з якими тяжкі тілесні ушкодження, які отримали ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

Апелянт зауважує, що вказані докази були зібрані ще до повернення обвинувального акту прокурору ухвалою Балаклавського суду м. Севастополя 25 червня 2013 року. У свою чергу, ні в оскаржуваній постанові про закриття кримінального провадження, ні в оскаржуваній ухвалі слідчого судді, не були зазначені підстави, з яких вказані докази вважаються прокурором недостатніми.

Крім того, як наголошує апелянт, висновки суду щодо правомірності закриття кримінального провадження на підставі висновку щодо недоведеності вини ОСОБА_10 на підставі того, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримання, фактично констатують неможливість подальшого отримання доказів під час іншого досудового розслідування і позбавляють потерпілих права на ефективне розслідування злочину, а також нівелюють принцип невідворотності покарання та створюють ситуацію безкарності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення потерпілого ОСОБА_8 та адвоката ОСОБА_9 , які просили задовольнити апеляційну скаргу з доповненнями до неї; прокурорів, які вважали апеляційну скаргу такою, що не підлягає до задоволення, оскільки як ухвала слідчого судді, так і постанова прокурора про закриття кримінального провадження, є законними та обґрунтованими; дослідивши матеріали судового провадження, закритого кримінального провадження, додатково надані сторонами під час апеляційного розгляду матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

Згідно зі ст.ст. 2, 284 КПК України, закриття кримінального провадження є одним із способів його остаточного вирішення, а тому провадження має закриватися після всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи та оцінки слідчим всіх зібраних та перевірених доказів.

Відповідно до вимог ст. 110 КПК України постанова слідчого про закриття кримінального провадження має бути мотивованою, її зміст повинен відповідати фактичним обставинам, встановленим матеріалами справи, зокрема, в ній має бути викладено суть заяви особи, яка звернулася з метою захисту своїх прав, та відповіді на всі поставлені нею питання, які виключають провадження у справі і обумовлюють її закриття, що є однією з гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу.

У свою чергу, слідчий суддя, на якого КПК України покладено обов`язок здійснювати судовий контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування, зобов`язаний перевірити законність прийнятої слідчим постанови. Зокрема, якщо слідчим закрито провадження за відсутністю в діях особи складу злочину, то слідчий суддя має звернути увагу на те, чи містить постанова детальний виклад обставин, за яких заявник вважав, що особою (особами) вчинено злочин, а у разі, якщо особі (особам) ставилося в вину декілька протиправних діянь, які підпадають під ознаки різних статей кримінального закону, то чи містить постанова висновки слідчого щодо відсутності вини особи (осіб) у вчиненні кожного з них.

Разом з тим, на думку колегії суддів, слідчим під час досудового розслідування не дотримані вимоги КПК України, що не в повній мірі стали предметом судового контролю.

Так, за змістом постанови про закриття кримінального провадження встановлено, що в ході здійснення досудового розслідування встановлено, що 13 жовтня 2012 року на 18 км+100 м автодороги «Севастополь-Інкерман» з боку Мекензієвих гір в напрямку м. Севастополя сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю водіїв автомобіля «Nissan Pathfinder» транзитний номер НОМЕР_1 та «Пежо-206 СС» реєстраційний номер НОМЕР_2 , внаслідок якої загинули пасажири автомобіля «Пежо-206 СС» ОСОБА_15 та ОСОБА_16 . За фактом ДТП 13 жовтня 2012 року порушено кримінальну справу № 820624 за ч. 3 ст. 286 КК України, а 15 жовтня 2012 року порушено кримінальну справу щодо ОСОБА_14 за ч. 3 ст. 286 КК України, оскільки встановлено, що дорожньо-транспортна пригода сталась у зв`язку з порушеннями правил дорожнього руху водієм автомобіля «Nissan Pathfinder».

Під час допиту в якості підозрюваного ОСОБА_14 повідомив, що він керував автомобілем «Nissan Pathfinder», а його дружина знаходилась на передньому пасажирському сидінні. Допитана як потерпіла ОСОБА_10 надала показання, аналогічні показанням ОСОБА_14 .

Однак, згідно з висновком комплексної комісійної судово-медичної транспортно-трасологічної експертизи від 25 січня 2013 року встановлено, що найбільш вірогідно те, що ОСОБА_14 під час зіткнення розташовувався на правому передньому сидінні, а ОСОБА_10 на місці водія. Вказані обставини також підтверджені висновками судово-імунологічної та цитологічної експертиз.

19 березня 2013 року ОСОБА_14 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. З ст. 286 КК України. 30 квітня 2013 року обвинувальний акт щодо ОСОБА_14 за ч. 3 ст. 286 КК України скеровано до Балаклавського районного суду м. Севастополя, який ухвалою від 25 червня 2013 року повернув обвинувальний акт прокурору для усунення недоліків, а саме належного виконання вимог ст. 291 КПК України щодо змісту обвинувального акта, зокрема формулювання чіткого обвинувачення ОСОБА_14 . Після повернення обвинувального акта прокурором винесено постанову від 16 липня 2013 року про закриття провадження щодо ОСОБА_14 , а досудове розслідування за фактом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, продовжено. Слідчим у кримінальному провадженні 3 жовтня 2013 року призначено комплексну автотехнічну та судово-медичну експертизу. Згідно із висновком повторної комплексної комісійної судово-медичної- транспортно-трасологічної експертизи від 14листопада 2013 року встановлено, що під час зіткнення ОСОБА_14 перебував на передньому пасажирському сидінні, а ОСОБА_10 знаходилася на місці водія автомобіля «Nissan Pathfinder» номерний знак НОМЕР_3 . З врахуванням вищевказаного висновку експертів та інших доказів, отриманих як до, так і після повернення судом обвинувального акта, 2 грудня 2013 року складено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Цього ж дня, без виконання вимог ст. 278 КПК України до ЄРДР внесено відомості про вручення підозри ОСОБА_10 , хоча достовірно встановлено, що остання в цей час виїхала за кордон. У інший спосіб, визначений у КПК України, повідомлення про підозру не було вручено, через відсутність у неї близьких родичів, виїзду її із постійного місця проживання через продаж житла, а також через відсутність офіційного місця роботи.

З посиланням на правові позиції Верховного Суду, прокурором визнано, що проведені після повернення обвинувального акта прокурору в кримінальному провадженні додаткові слідчі дії є недопустимими, оскільки досудове розслідування вважається завершеним після першого звернення до суду. Таким чином прокурор дійшов висновку, що докази вини ОСОБА_10 , отримані у даному кримінальному провадженні після 25 червня 2013 року, є недопустимими, і з цієї ж причини неможливо отримати нові докази, які відповідали б вимогам КПК України щодо їх належності допустимості та дотриманню принципу законності.

Крім цього, встановлено, що 7 грудня 2013 року до кримінального провадження № 0000057 від 21листопада 2012 року приєднано два кримінальні провадження №№ 0001230 та 0001231, розпочаті за ч. 1 ст. 384 КК України на підставі повідомлень ОСОБА_8 про надання ОСОБА_10 та ОСОБА_14 у ході досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000057 завідомо неправдивих показів про обставини ДТП, яке сталось за їх участі. Разом з тим, під час досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_10 та ОСОБА_14 є подружжям, а отже згідно із п. 1 ч. 1 ст. 3 КПК України визнаються близькими родичами, і відповідно на них поширюється імунітет від самовикриття.

Крім цього, до дня подачі заяви про злочин, передбачений ч. 1 ст. 384 КК України у кримінальному провадженні № 0000057, спочатку щодо ОСОБА_14 , а пізніше і ОСОБА_10 було складено повідомлення про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України.

Таким чином, у діях ОСОБА_10 та ОСОБА_14 відсутній склад злочину, передбачений ч. 1 ст. 384 КК України, так як на цей час відсутні підстави вважати, що показання ними давались саме із умислом на введення слідства в оману, а не з метою уникнення самовикриття в причетності до ДТП. З врахуванням викладеного, є підстави вважати, що в діях ОСОБА_10 відсутній прямий умисел, як ознака суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України. Так само в діях ОСОБА_14 , який допитувався як підозрюваний, а тому не являється суб`єктом вказаного злочину, також відсутній склад злочину, передбачений ч. 1 ст. 384 КК України.

Слідчий суддя, відмовляючи у задоволенні скарги потерпілого, погодився з доводами прокурора, викладеними у постанові про закриття кримінального провадження, та, посилаючи на положення п. 7 ст. 217 КПК України, враховував, що раніше розпочатим кримінальним провадженням є провадження №0000057, і як вже зазначено вище та підтримано слідчим суддею, строк досудового розслідування у ньому вважається завершеним після направлення обвинувального акта до суду, об`єднання цього провадження з новоутвореним № 0000056 не призведе до процесуального вирішення, а, навпаки, матиме наслідком повернення до попереднього стану, тобто, із завершеним досудовим розслідуванням та неможливістю використання зібраних доказів, що зумовить необхідність закриття об`єднаного провадження з тих самих підстав, що й раніше.

При цьому слідчим суддею визнано беззаперечним факт порушення прав потерпілого на здійснення належного досудового розслідування як до направлення обвинувального акта до суду, так і після його повернення, зокрема шляхом відновлення та продовження досудового розслідування і збирання доказів для доведення вини ОСОБА_10 . Проте, визнав, що процесуальне рішення прокурора про закриття кримінального провадження є законним і таким, що відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

Водночас слідчий суддя звернув увагу, що до зазначеної ситуації призвели обставини неналежного реагування на хід кримінального провадження, починаючи з 2013 року, що потребувало належного процесуального контролю з боку органів прокуратури, суду, а також представників потерпілого. Зокрема, на постанови прокурора, винесені після повернення обвинувального акта судом, не було подано жодної скарги у спосіб, передбачений КПК України, що фактично унеможливило своєчасну правову оцінку цих рішень.

Окрім того, слідчий суддя дійшов висновку, що у такому контексті повторне внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за тією ж подією не суперечить положенням ст. 214 та п. 9-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, а навпаки розглядається як допустима та обґрунтована процесуальна дія, що є альтернативним способом реалізації завдань кримінального провадження.

На думку колегії суддів, таке рішення є передчасним, прийнятим без належної оцінки наявної у справі сукупності доказів.

З матеріалів кримінального провадження встановлено, що 13 жовтня 2012 року слідчим винесена постанова про порушення кримінальної справи та прийняття справи до свого провадження, за змістом якої слідчим встановлено, що 13 жовтня 2012 року о 18.38 год. водій ОСОБА_14 , керуючи автомобілем «Nissan Pathfinder», транзитний номер НОМЕР_1 та рухаючись в м. Севастополі по автодорозі «Севастополь-Інкерман» з боку Мекензієвих гір в напрямку м. Інкерман, на 18км + 100м зазначеної автодороги, під час обгону виїхав на смугу зустрічного руху, де відбулось зіткнення з автомобілем Пежо-206 СС», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_11 , який рухався в зустрічному напрямку по своїй смузіруху. Внаслідок вказаного ДТП пасажири автомобіля ОСОБА_12 та ОСОБА_13 загинули на місці ДТП, пасажир автомобіля «Ніссан» отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості.

За змістом вказаної постанови порушена кримінальна справа по факту ДТП, яке мало місце 13 жовтня 2012 року за участю водії ОСОБА_14 , ОСОБА_11 , що потягло загибель пасажирів ОСОБА_17 та ОСОБА_13 , за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України (ас. 1 т.2).

У подальшому, постановою слідчого від 15 жовтня 2012 року порушена кримінальна справа відносно ОСОБА_14 за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України (ас. 2 т.2).

Під час досудового слідства проведений огляд місця події, ухвалені процесуальні рішення та проведенні слідчі дії, у т.ч., винесені постанови про визнання осіб потерпілими, допит вказаних осіб, постанови про накладення арешту на майно, визнання речовими доказами, допити підозрюваного, свідків, призначення та проведення ряду експертиз: судово-медичних, автотехнічних, транспортно-трасологічних, тощо (т.2 матеріалів кримінального провадження).

У зв`язку з набранням чинності Кримінального процесуального кодексу України (2012 року) 21 листопада 2012 року внесені до ЄРДР за № 0000057 відомості про кримінальне правопорушення за ч. 3 ст. 286 КК України.

Всупереч висновкам прокурора та слідчого судді, відповідно до п. 8 розділу ХІ «Перехідні положення» до Кримінального процесуального кодексу України від 13 квітня 2012 рокудопустимість доказів, отриманих до набрання чинності цим Кодексом, визначається у порядку, що діяв до набрання ним чинності. Виходячи із такого визначення поняття допустимості доказів, фактичні дані, здобуті з дотриманням процесуальної форми та умов, установлених КПК 1960 року, мають визнаватися і можуть бути використані як допустимі докази при прийнятті процесуальних рішень під час дії цього Кодексу. При цьому слід мати на увазі, що під час розгляду справи за правилами КПК 2012 року допустимість доказів, здобутих до набрання чинності цим Кодексом, оцінюється з урахуванням положень КПК 1960 року. Зокрема, суд не може визнавати недопустимими докази лише на тій підставі, що вони були здобуті і зафіксовані за правилами, які є відмінними від Кодексу 2012 року.

За даними повного витягу з ЄРДР 19 березня 2013 року ОСОБА_14 повідомлено про підозру.

30 квітня 2013 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні направлений до Балаклавського районного суду м. Севастополя.

Ухвалою Балаклавського районного суду м. Севастополя від 25 червня 2013 року обвинувальний акт у вказаному кримінальному провадженні повернутий прокурору у зв`язку з тим, що в обвинувальному акті не сформульоване чітке обвинувачення ОСОБА_14 у скоєні ним кримінального правопорушення (ас. 60-61 т.2).

При цьому постановою прокурора від 10 липня 2013 року, в якій вказано про те, що під час додаткового вивчення матеріалів кримінального провадження виникли сумніви щодо причетності ОСОБА_14 до скоєння злочину, з наведенням відповідного обґрунтування, з посиланням на наявні у кримінальному провадженні докази, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000057, закрито щодо підозрюваного ОСОБА_14 у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, та продовжено досудове розслідування у вказаному провадженні за фактом дорожньо-транспортної пригоди (ас. 62-63 т.2).

17 липня 2013 року після повернення кримінального провадження судом, про що зазначено у витягу з ЄРДР, досудове розслідування відновлено.

З процесуальних документів органу досудового розслідування та судових рішень, наявних у матеріалах кримінального провадження, встановлено, що у ході досудового розслідування відносно ОСОБА_10 винесено повідомлення про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України. У зв`язку із неможливістю вручення ОСОБА_10 наручно Повідомлення про підозру у день його складення внаслідок не встановлення її місцезнаходження, стороною обвинувачення вжито заходів для вручення Повідомлення про підозру їй у спосіб, передбачений КПК України, а саме у відповідності до положень ст.ст. 278, 111, 135 КПК України шляхом надіслання поштовим відправленням. Однак вручити повідомлення, яке направлено ОСОБА_10 за місцем останнього відомого проживання, немає можливості у зв`язку з тим, що остання від органів досудового розслідування скривається.

При цьому за матеріалами кримінального провадження вищенаведені обставини були предметом перевірки слідчим суддею та 2 грудня 2013 року ОСОБА_10 оголошена у розшук та міжнародний розшук, а ухвалою Ленінського районного суду м. Севастополя відносно неї обрано запобіжний захід у виді затримання з метою доставки до суду для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, досудове розслідування зупинено до розшуку підозрюваної.

У подальшому, як встановлено за матеріалами кримінального провадження, досудове розслідування відновлювалось, зупинялось, проводились інші процесуальні та слідчо-розшукові дії, передбачені КПК України, у т.ч. призначені та проведені ряд експертиз, ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 20 листопада 2023 року відновлено втрачені матеріали кримінального провадження, не направлені з обвинувальним актом (ас. 168-222 матеріалів закритого кримінального провадження).

Прокурор у постанові про закриття кримінального провадження послався на правові позиції Верховного Суду, згідно з якими проведені після повернення обвинувального акта прокурору в кримінальному провадженні додаткові слідчі дії є недопустимими, оскільки досудове розслідування вважається завершеним після першого звернення до суду.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що 3 жовтня 2012 року, тобто, перед введенням КПК України (в редакції 2012 року) Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі № 223-1430/0/4-12«Про порядок здійснення підготовчого судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», надаючи роз`яснення щодо повернення обвинувального акту прокурору, вказував про те, що ухвалою суд зобов`язує прокурора усунути виявлені недоліки протягом визначеного ним розумного строку, який має бути достатнім для виправлення допущених недоліків. …Проведення будь-яких слідчих або інших процесуальних дій, окрім тих, що зазначені в ухвалі про повернення обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, в кримінальному провадженні не допускається. Докази, отримані при проведенні процесуальних дій, не визначених в ухвалі про повернення зазначених матеріалів кримінального провадження, згідно з ч. 8 ст. 223 КПК є недопустимими.

Більш того, Міністерство юстиції України в листопаді 2017 року у пп. 4 п.1.1 Пропозиції до Концепції імплементації превентивних та компенсаційних засобів захисту від надмірної тривалості провадження в Україні звертало увагу, що найчастіше сторона обвинувачення направляє обвинувальний акт до суду за декілька днів до закінчення строку досудового розслідування. В разі, якщо суддя повертає обвинувальний акт прокурору для усунення недоліків, починають діяти строки, передбачені ст. 219 КПК України, і досудове розслідування продовжується… Необхідно вирішити проблему перебігу строку досудового розслідування з моменту повернення обвинувального акту прокуророві, адже невизначеність зі строками після повернення обвинувального акту створює перешкоди в реалізації прав сторони захисту.

Однією з підстав для передачі матеріалів кримінального провадження № 0001716 за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 16 лютого 2023 року щодо обвинуваченого на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду було те, що кримінальний процесуальний закон не містить чіткої регламентації стосовно того, які наслідки має повернення судом обвинувального акта, який не відповідає вимогам закону, прокурору, зокрема, чи поновлює це перебіг строку досудового розслідування або ні та чи може суд закрити кримінальне провадження на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК (за умови, що в перший раз обвинувальний акт було направлено до суду в межах строку досудового розслідування), а якщо так, то за яких умов (Ухвала Верховного Суду від 6 листопада 2023 року справа ЄУН 753/25892/21.

Лише у Постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 квітня 2024 року був чітко сформульований висновок про те, що сторона обвинувачення після постановлення судом ухвали про повернення прокурору обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру і до звернення до суду з обвинувальним актом чи клопотанням, які приведено у відповідність до вимог КПК, має право виконати лише ту сукупність процесуальних дій, які є необхідними для приведення цього акта чи клопотання у відповідність до вимог КПК та забезпечення виконання ухвали суду.

Якщо сторона обвинувачення після повернення обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру проводила слідчі (розшукові) дії, негласні слідчі (розшукові) дії та/або приймала процесуальні рішення, які не є необхідними для приведення цього акта чи клопотання у відповідність до вимог КПК та забезпечення виконання ухвали суду, то отримані у кримінальному провадженні за результатами здійснення таких дій докази повинні визнаватись недопустимими, як отримані після закінчення досудового розслідування.

Водночас колегія суддів приймає до уваги що відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У даному кримінальному провадженні колегія суддів враховує рішення Європейського суду з прав людини у справі «ТОВ «Укркава» проти України» від 6 лютого 2025 року, за змістом якого право на справедливий судовий розгляд слід тлумачити у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права частиною спільного надбання Договірних Держав. Наразі одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, гарантує певну стабільність правових ситуацій та сприяє довірі суспільства до судів. З іншого боку, постійне ухвалення суперечливих судових рішень може призвести до виникнення стану юридичної невизначеності, який, ймовірно, знизить довіру суспільства до системи правосуддя, тоді як така довіра, безперечно, є одним із важливих компонентів держави, яка керується законом (див.Недждет Шахін і Періхан Шахін проти Туреччини …)(п. 44).

Суд не може виключити, що навіть у ситуації усталеної прецедентної практики з відповідного питання вищий національний суд може законно змінити тлумачення, якщо це виправдано важливими міркуваннями та якщо воно застосовано з належним урахуванням його впливу на ситуації, що вже існували (п. 48).

Встановлені обставини, на думку колегії суддів, не були враховані при винесенні постанови про закриття кримінального провадження, що свідчить про її передчасність.

Окрім того, колегія суддів враховує, що на стадії апеляційного розгляду встановлено, що 20 березня 2025 року до ЄРДР за № 0000056 внесено відомості про кримінальне правопорушення по факту того, що 13 жовтня 2012 року о 18.38 год. водій транспортного засобу «Nissan Pathfinder», транзитний номер НОМЕР_1 , рухаючись в м. Севастополі по автодорозі «Севастополь-Інкерман» з боку Мекензієвих гір в напрямку м. Інкерман, на 18км + 100м під час обгону виїхав на смугу зустрічного руху, де скоїв зіткнення з Пежо-206 СС», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_11 . Внаслідок вказаного ДТП пасажир транспортного засобу Пежо-206 СС реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_12 померла на місці, пасажир транспортного засобу Пежо-206 СС реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_13 помер на місці, що, на думку колегії суддів, також свідчить про передчасність винесення постанови про закриття кримінального провадження № 0000057 від 21 листопада 2012 року за ч. 3 ст. 286 КК України.

Що стосується висновків прокурора, викладених в оскаржуваній постанові про закриття кримінального провадження, з якими погодився і слідчий суддя, про відсутність у діях ОСОБА_10 та ОСОБА_14 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України, так як на цей час відсутні підстави вважати, що показання ними давались саме з умислом на введення слідства в оману, а не з метою уникнення самовикриття в причетності до ДТП, то колегія суддів вважає їх передчасними.

Наряду з положеннями ст. 63 Конституції України, ст. 42 КПК України, п. 3 ч. 1 ст. 66 КПК України, якими передбачено право особи відмовитися давати показання щодо себе, близьких родичів та членів своєї сім`ї, що можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні ним, близькими родичами чи членами його сім`ї кримінального правопорушення, диспозицією ч. 1 ст. 384 КПК України передбачена кримінальна відповідальність за завідомо неправдиве показання свідка.

Таким чином, особа має право не свідчити проти себе, близьких родичів та членів своєї сім`ї, але, погодившись давати показання, зобов`язана говорити правду.

Таким чином постанова слідчого не відповідає вимогам закону, оскільки вона винесена без всебічного, повного та об`єктивного дослідження даних у кримінальному провадженні, містить у собі суперечливі висновки, а, відтак, постанова про закриття кримінального провадження підлягає до скасування.

Окрім того, вказані обставини не в повній мірі стали й предметом судового контролю, а висновок слідчого судді про законність та обґрунтованість постанови про закриття кримінального провадження, на думку колегії суддів, є помилковим.

З огляду на обставини, встановлені під час апеляційного розгляду, колегія суддів доходить висновку, що ухвала слідчого судді підлягає скасуванню відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 409 КПК України у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, з прийняттям нової ухвали про задоволення поданої скарги та скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження з направленням матеріалів кримінального провадження для проведення досудового розслідування.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 7 квітня 2025 року, якою скаргу ОСОБА_8 , подану адвокатом ОСОБА_9 , на постанову прокурора відділу процесуального керівництва, підтримання публічного обвинувачення та нагляду за додержанням законів під час проведення оперативно-розшукової діяльності управління нагляду за додержанням Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і щодо злочинів вчинених в умовах збройного конфлікту прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя ОСОБА_6 від 25 лютого 2025 року про закриття кримінального провадження № 0000057 від 21 листопада 2012 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 286, ч. 1 ст. 384 КК України, залишено без задоволення, - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою скаргу адвоката ОСОБА_9 в інтересах потерпілого ОСОБА_8 - задовольнити.

Скасувати постанову прокурора відділу процесуального керівництва, підтримання публічного обвинувачення та нагляду за додержанням законів під час проведення оперативно-розшукової діяльності управління нагляду за додержанням Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю і щодо злочинів вчинених в умовах збройного конфлікту прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя ОСОБА_6 від 25 лютого 2025 року про закриття кримінального провадження № 0000057 від 21 листопада 2012 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 286, ч. 1 ст. 384 КК України .

Матеріали кримінального провадження повернути для проведення досудового розслідування.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ _________________ ___________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4