ЦЕНТРАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД м. МИКОЛАЄВА
н/п 1-кс/490/659/2026
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року слідчий суддя Центрального районного суду м. Миколаєва ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , розглянувши клопотання старшого слідчого відділу розслідування злочинів, учинених в умовах збройного конфлікту СУ ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_5 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина рф, уродженця Республіки Дагестан, перебуваючого на посаді старшого механіка-водія, 4 БТГР, 1 танкової роти, танкового батальйону, НОМЕР_1 окремої мотострілецької козачої бригади, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 438, ч. 1 ст. 438 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні СУ ГУНП в Миколаївській області перебувають матеріали кримінального провадження № 0000480 від 17.06.2025 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 438, ч.1 ст. 438 КК України.

30.09.2025 року ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 438 КК України.

09.01.2026 року ОСОБА_6 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч.1 ст. 438, ч. 1 ст. 438 КК України.

Згідно вказаного повідомлення, з лютого 2014 року до цього часу триває міжнародний збройний конфлікт, викликаний збройною агресією російської федерації проти України та окупацією частини території України. У ході вказаного міжнародного збройного конфлікту 24 лютого 2022 року президент рф оголосив початок так званої спеціальної військової операції, що полягала у здійсненні повномасштабного вторгнення ЗС РФ, інших збройних формувань РФ та підконтрольних їм угруповань, іррегулярних збройних формувань на територію України.

Факт повномасштабного збройного вторгнення на територію України не приховувався владою рф, а також встановлений рішеннями міжнародних організацій, зокрема резолюцією Генеральної Асамблеї ООН ES-11/1 від 02.03.2022 «Про агресію проти України», п. п. 1, 3 Висновку 300(2022) Парламентської Асамблеї Ради Європи «Наслідки агресії Російської Федерації проти України», п. п. 17, 18 наказу Міжнародного Суду ООН від 16.03.2022 за клопотанням про вжиття тимчасових заходів у справі «Звинувачення в геноциді відповідно до Конвенції про запобігання злочину геноциду та покарання за нього (Україна проти РФ та ін.)».

Відповідно до ст. 2 спільної для Женевських конвенцій про захист жертв війни 1949 року, ці конвенції, як і інші акти законів і звичаїв війни (міжнародного гуманітарного права), застосовуються до всіх випадків оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни, у тому числі до всіх випадків часткової або цілковитої окупації Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не натрапляє на жодний збройний спротив.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року (далі ДП І), фізичному і психічному стану здоров`я і недоторканності осіб, що перебувають під владою супротивної сторони, або інтернованих, затриманих чи яким-небудь іншим чином позбавлених свободи в результаті ситуації, зазначеної у статті 1, не повинно завдаватися шкоди шляхом якоїсь невиправданої дії або бездіяльності. Відповідно забороняється піддавати осіб, зазначених у цій статті, жодній медичній процедурі, яка не вимагається за станом здоров`я зазначеної особи й не відповідає загальноприйнятим медичним нормам, що застосовуються за аналогічних, з медичної точки зору, обставин до громадян сторони, що проводить цю процедуру, які не позбавлені свободи в якій би то не було формі.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ДП І, забороняється піддавати таких осіб, навіть за їх згодою:

a) фізичним каліцтвам;

b) медичним чи науковим експериментам;

c) видаленню тканин чи органів для пересадки; за винятком тих випадків, коли такі дії є виправданими згідно з умовами, передбаченими пунктом 1.

Відповідно до ст. 48 ДП І, для забезпечення поваги й захисту цивільного населення та цивільних об`єктів сторони, що перебувають у конфлікті, повинні завжди розрізняти цивільне населення й комбатантів, а також цивільні й воєнні об`єкти та відповідно спрямовувати свої дії тільки проти воєнних об`єктів.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (далі Четверта Женевська Конвенція), особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Четвертої Женевської Конвенції, особи що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі, права на сім`ю, їхніх релігійних переконань та обрядів, звичок та звичаїв. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, від образ та цікавості натовпу.

Відповідно до ч. 4 ст. 27 Четвертої Женевської Конвенції, сторони конфлікту повинні застосовувати до осіб, що перебувають під захистом, таких заходів контролю чи безпеки, які будуть визнані за необхідні під час ведення війни.

Відповідно до ст. 29 Четвертої Женевської Конвенції, сторона конфлікту, під владою якої є особи, що перебувають під захистом, відповідає за поводження своїх представників із цими особами, причому це не знімає особистої відповідальності з таких представників.

Відповідно до ст. 31 Четвертої Женевської Конвенції, жодний примус фізичного чи морального порядку не може застосовуватися до осіб, які перебувають під захистом, зокрема з метою отримання від них або від третіх осіб якихось відомостей.

Крім того, ст. 32 Четвертої Женевської Конвенції визначає, що високі Договірні Сторони спеціально дають згоду на те, що їм забороняється застосування будь-яких заходів, які можуть завдати фізичних страждань або призвести до знищення осіб, що перебувають під захистом, які є під їхньою владою. Ця заборона поширюється не лише на вбивства, тортури, тілесні покарання, калічення та медичні чи наукові досліди, які не викликані потребою лікування особи, що перебуває під захистом, а й на будь-яке інше брутальне поводження з боку як цивільних, так і військових властей.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 33 Четвертої Женевської Конвенції, жодну особу, що перебуває під захистом, не може бути покарано за правопорушення, якого вона не вчинила особисто. Колективні покарання, так само як і будь-які залякування чи терор, забороняються. Пограбування забороняються.

Згідно з положеннями ст. 147 Четвертої Женевської Конвенції, до серйозних порушень, серед іншого, належать тортури, нелюдяне поводження, яке умисно спричиняє великі страждання чи серйозні травми тілу чи здоров`ю, нелегальне ув`язнення особи, що перебуває під захистом, широкомасштабне руйнування і привласнення власності, не виправдане воєнною необхідністю, і здійснюване незаконним чином і безцільно.

Як вбачається з положень ст. 48 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів від 8 червня 1977 року (далі ДП 1) для забезпечення поваги й захисту цивільного населення та цивільних об`єктів сторони, що перебувають у конфлікті, повинні завжди розрізняти цивільне населення й комбатантів, а також цивільні й воєнні об`єкти та відповідно спрямовувати свої дії тільки проти воєнних об`єктів.

Відповідно до ч. 1 ст. 51 ДП І, цивільне населення й окремі цивільні особи користуються загальним захистом від небезпек, що виникають у зв`язку з воєнними операціями.

Відповідно до ч. 2 ст. 75 ДП І, заборонені й будуть залишатися забороненими в будь-який час і в будь-якому місці такі дії, незалежно від того, чиняться вони представниками цивільних чи воєнних органів:

a) насильство над життям, здоров`ям і фізичним та психічним станом осіб, зокрема:

а.2) катування всіх видів - фізичні чи психічні;

a.3) тілесні покарання;

a.4) каліцтво;

b) знущання над людською гідністю, зокрема, принижуюче й образливе поводження, примус до проституції чи непристойне посягання в будь-якій його формі;

e) погрози вчинити будь-яку з вищезазначених дій.

Відповідно до п.п. «ii», «iv», ч. 2 (а), ст. 8 Римського статуту Міжнародного кримінального суду катування або нелюдське поводження, широкомасштабне знищення і привласнення майна, що не викликане військовою необхідністю і вчинене незаконно та безглуздо є воєнними злочинами.

Таким чином, з 24 лютого 2024 року збройні формування російської федерації - регулярні з`єднання і підрозділи, підпорядковані Міністерству оборони російської федерації, підрозділи та спеціальні формування, підпорядковані іншим силовим відомствам російської федерації, їхні радники, інструктори та іррегулярні незаконні збройні формування, озброєні банди та групи найманців, створені, підпорядковані, керовані та фінансовані російською федерацією, а також за допомогою окупаційної адміністрації російської федерації (надалі збройні формування РФ, ЗФ РФ), здійснювали військову агресію - наступ з території тимчасово окупованої АР Крим в напрямку Херсонської та Миколаївської областей.

У складі зазначених збройних формувань РФ, станом на 24.02.2022 проходив військову службу на посаді старшого механіка-водія, 4 БТГР, 1 танкової роти, танкового батальйону, НОМЕР_1 окремої мотострілецької козачої бригади, громадянин РФ ОСОБА_6 , який усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно, протиправно, з єдиною метою отримання інформації на користь окупаційних військ, за попередньою змовою групою осіб із військовослужбовцями цієї ж військової частини ОСОБА_7 та іншими невстановленими на цей час військовослужбовцями збройних формувань РФ, порушив вимоги ч. 1 ст. 27, 31, 32, 33, 147 Четвертої Женевської Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, підпункту «а. 2» пункту «а» та «b» ч. 2 ст. 75 Додаткового протоколу І до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів 1977 року, ст. 47 IV Гаазької Конвенції, пунктів «iv», «ii» ч. 2 (а) ст. 8 Римського статуту Міжнародного кримінального суду, за наступних обставин.

Так, в ході активних бойових дій, збройні формування РФ рухались у напрямку міста Миколаєва та забезпечували подолання супротиву військ України на території Миколаївської області.

За результатами військових дій, в період з 19 березня 2022 року до 11 листопада 2022 року військовослужбовці ЗФ РФ здійснювали незаконну окупацію села Євгенівка Снігурівської міської територіальної громади Баштанського району Миколаївської області.

Військовослужбовці ЗФ РФ, починаючи з 19 березня 2022 року до 11 листопада 2022 року, повністю контролювали територію села Євгенівка Снігурівської міської територіальної громади Баштанського району Миколаївської області, де розміщували військову техніку, безперешкодно пересувалися вулицями, користувалися майном місцевих жителів, діючи з єдиною метою отримання інформації на користь окупаційних військ, спілкувались з ними, залякували їх та погрожували фізичною розправою, контролювали їх переміщення в межах населеного пункту, проводили рейди по домоволодіннях та інших цивільних приміщеннях, де на той час проживали місцеві жителі, серед яких мешканці села громадяни України ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Так, другій половині квітня 2022 року, більш точного часу в ході досудового розслідування встановити не вдалось можливим, військовослужбовці ЗФ РФ ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , за попередньою змовою, діючи з єдиною метою отримання інформації на користь окупаційних військ, прибули за місцем мешкання ОСОБА_9 , за адресою: АДРЕСА_2 , який перебував у цивільному одязі без спеціальних засобів та вогнепальної зброї, який військовослужбовцем Збройних Сил України та інших військових формувань України не був, участі в активних бойових діях не приймав, а отже перебував під захистом «Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни» та інших законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, про що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було достеменно відомо.

Безперешкодно пройшовши на територію двору домоволодіння та приміщення будинку за вищевказаною адресою, діючи умисно, за попередньою змовою, в умовах міжнародного збройного конфлікту та у зв`язку з ним, висловлюючи погрози та застосовуючи фізичне насильство, шляхом нанесення ударів по тулубу потерпілого прикладом автоматичної зброї та гасіння недопалків від цигарок об ліву верхню кінцівку потерпілого, змусили останнього, проти його волі, здійснювати розвантажування та навантажування зернових культур ручним способом в межах території села Євгенівка протягом тривалого періоду часу з другої половини квітня 2022 року до жовтня 2022 року.

Під час виконання вказаних робіт, з боку військовослужбовців ЗФ РФ ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , потерпілому ОСОБА_9 завдано психологічних страждань, що виявлялось у погрозах застосувати відносно нього фізичне насильство у випадках відмови здійснювати розвантажування та навантажування зернових культур, у систематичному обмеженні його відпочинку, перерв для приймання їжі, обмеженнях у пересуванні, вживанні їжі та води, а також виконанні робіт у важких погодних умовах у вигляді спеки, відсутності укриття від впливу прямих сонячних променів, а також фізичних страждань, що виявлялось у значних та виснажливих фізичних навантаженнях, під час яких у потерпілого, який працював лише ручним способом (без використання лопати, відра або інших знарядь).

Таким чином, військовослужбовці ЗФ РФ ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб, в умовах міжнародного збройного конфлікту та у зв`язку з ним, завдали потерпілому ОСОБА_9 , психологічних та фізичних страждань, тим самим здійснюючи відносно нього нелюдське поводження, тобто вчинили дії, які виразились у жорстокому поводженні з цивільним населенням, чим порушили вимоги ч. 1 ст. 27, ст. ст. 31, 32, ч. 1 ст. 33, 147 Четвертої Женевської конвенції, та пункту «b» ч. 2 ст. 75 ДП 1, що відповідно до п. «ii» ч. 2 (а), ст. 8 Римського статуту Міжнародного кримінального суду є воєнним злочином.

Окрім того, наприкінці серпня 2022 року, в пообідній час, більш точного часу в ході досудового розслідування встановити не вдалось можливим, військовослужбовець ЗФ РФ ОСОБА_6 на ділянці дороги від вулиці Центральної до вулиці Шевченка в с. Євгенівка Снігурівської міської територіальної громади Баштанського району Миколаївської області, по якій рухався потерпілий ОСОБА_10 , висловив своє невдоволення з приводу того, що останній побачив, що військовослужбовці ЗФ РФ ОСОБА_6 та ОСОБА_7 слідкують за тим, як місцевий мешканець ОСОБА_9 , за їх примусом, перевантажує зернові культури, а саме пшеницю з причіпа «КАМАЗ» до синього легкового причіпа, після чого вирішили його покарати та ОСОБА_6 підійшов до потерпілого ОСОБА_10 та безпідставно наніс удар із правого ліктя потерпілому в область обличчя зліва. Від удару потерпілий ОСОБА_10 , який перебував у цивільному одязі без спеціальних засобів та вогнепальної зброї, який військовослужбовцем Збройних Сил України та інших військових формувань України не був, участі в активних бойових діях не приймав, а отже перебував під захистом «Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни» та інших законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, про що ОСОБА_6 було достеменно відомо, висловив своє невдоволення з приводу зазначених дій зазначеного військовослужбовця ЗФ РФ. При цьому ОСОБА_11 наносив удари потерпілому ОСОБА_12 в присутності ОСОБА_7 .

Почувши це ОСОБА_6 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, діючи умисно, продовжив наносити удари правою ногою в область лівої частини тулубу, в область ділянки ребер потерпілого, загалом завдавши не менше 3-х ударів.

Таким чином, ОСОБА_6 спричинив потерпілому наступні тілесні ушкодження у вигляді: садна обличчя, яке відносить до категорії легких тілесних ушкоджень та перелому 10 ребра зліва, яке відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я, тим самим завдавши потерпілому ОСОБА_10 серйозного тілесного ушкодження, чим завдав останньому фізичних страждань, здійснюючи тим самим його катування, тобто вчинили дії, які виразились у жорстокому поводженні з цивільним населенням, тобто порушили вимоги ч. 1 ст. 27, ст. ст. 31, 32, ч. 1 ст. 33 Четвертої Женевської конвенції та підпункту «а. 2» пункту «а» ч. 2 ст. 75 ДП 1, що згідно п. «ii» ч. 2 (а) ст. 8 Римського статуту Міжнародного кримінального суду є воєнним злочином.

Окрім того, на початку квітня 2022 року, в першій половині дня, більш точного часу досудовим розслідуванням встановити не представилось можливим потерпілий ОСОБА_8 , який з моменту окупації вищевказаного населеного пункту весь час перебував на його території, дізнавшись від місцевих мешканців, що військовослужбовці ЗС РФ здійснюють розкрадання належного йому та ОСОБА_13 майна, а саме зернових культур врожаю 2021 року, прибув до території складського приміщення, що розташоване в межах села Євгенівка Снігурівської міської територіальної громади Баштанського району Миколаївської області, в якому перебували на збереженні вищезазначені зернові культури, з метою перевірки схоронності (збереження) свого майна.

При цьому, військовослужбовець ЗС РФ ОСОБА_6 , перебуваючи неподалік зазначеного складського приміщення, побачивши ОСОБА_8 , діючи умисно, маючи на меті залякати потерпілого, із застосуванням невстановленої під час проведення досудового розслідування вогнепальної зброї, здійснив не менше 3-х пострілів над головою потерпілого ОСОБА_8 та висловлював погрози на адресу останнього, який перебував у цивільному одязі без спеціальних засобів та вогнепальної зброї, який військовослужбовцем Збройних Сил України та інших військових формувань України не був, участі в активних бойових діях не приймав, а отже перебував під захистом «Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни» та інших законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, про що ОСОБА_6 було достеменно відомо.

Зазначеними протиправними діями ОСОБА_6 , потерпілому ОСОБА_8 завдано страждання, та як наслідок, у останнього наявні зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню.

Таким чином, ОСОБА_6 діючи умисно, в умовах міжнародного збройного конфлікту та у зв`язку з ним, завдав потерпілому ОСОБА_8 , психологічних страждань (погроза вбивством), тим самим здійснюючи відносно нього нелюдське поводження, тобто вчинив дії, які виразились у жорстокому поводженні з цивільним населенням, чим порушив вимоги ч. 1 ст. 27, ст. ст. 31, 32, ч. 1 ст. 33, 147 Четвертої Женевської конвенції, та пункту «а» ч. 2 ст. 75 ДП 1, що відповідно до п. «ii» ч. 2 (а), ст. 8 Римського статуту Міжнародного кримінального суду є воєнним злочином.

У зв`язку з цим, в той же день, у відповідності до вимог статей 278, 111, 112, ч. 8 ст. 135 КПК України, повідомлення про підозру, про зміну раніше повідомленої підозри та повістки про виклик підозрюваного ОСОБА_6 на 01.10.2025, 03.10.2025, 06.10.2025, 12.01.2026, 14.01.2026, 16.01.2026 року опубліковані в газеті КМУ «Урядовий кур`єр» та на офіційному сайті Офісу Генерального прокурора, за посиланням https://www.gp.gov.ua.

07.10.2025 постановою слідчого підозрюваного ОСОБА_6 оголошено в розшук.

Слідчий звернувся до слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва з погодженим із заступником начальника відділу Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_3 клопотанням про застосування відносно ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. В обґрунтування клопотання вказав, що ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, за вчинення якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від восьми до дванадцяти років. Підозра є обґрунтованою, підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, є ризики того, що підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків та потерпілих у даному кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення. Запобігти вказаним ризикам та забезпечити належне виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків не зможе обрання більш м`якого запобіжного заходу.

В судовому засіданні прокурор клопотання підтримав та просив задовольнити.

Захисник проти задоволення клопотання заперечував посилаючись на необґрунтованість ризиків.

Заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали клопотання та кримінального провадження, приходжу до наступного.

Згідно зі змістом ст.ст. 131-132 КПК України, запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду.

Стаття 177 КПК України містить правові норми щодо мети та підстав застосування запобіжних заходів. Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно положень ч. 6 ст. 193 КПК України, слідчий суддя може розглянути клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук. У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Згідно вимог п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про основоположні права та свободи та практику Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 438, ч.1 ст. 438 КК України,яке відносяться до категорії особливо тяжкого злочину, за вчинення якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від восьми до дванадцяти років. Підозра є обґрунтованою, підтверджується наступними зібраними матеріалами кримінального провадження:

- Протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від ОСОБА_8 від 17.06.2025;

- Протоколом допиту потерпілого ОСОБА_8 від 17.06.2025;

- Протоколом допиту свідка ОСОБА_14 від 30.08.2025;

- Протоколом проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_8 від 11.08.2025;

- Протоколом впізнання за фотознімками за участю потерпілого ОСОБА_8 від 31.07.2025;

- Аналітичним звітом УКА ГУНП в Миколаївській області від 17.06.2025;

- Висновком судово-психологічної експертизи № СЕ-19/115-25/15542-ПС від 11.11.2025;

- Протоколом допиту свідка ОСОБА_9 , від 18.06.2025;

- Протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від ОСОБА_9 29.08.2025;

- Протоколом допиту потерпілого ОСОБА_9 від 29.08.2025;

- Протоколом проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_9 від 10.09.2025;

- Протоколом впізнання за фотознімками за участю потерпілого ОСОБА_9 від 08.09.2025;

- Протоколом впізнання за фотознімками за участю потерпілого ОСОБА_9 від 12.08.2025;

- Протоколом огляду предмету (флеш накопичувача) від 30.07.2025;

- Протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від ОСОБА_10 від 15.08.2025;

- Протоколом допиту потерпілого ОСОБА_10 від 16.08.2025;

- Протоколом проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_10 від 10.09.2025;

- Протоколом допиту свідка ОСОБА_15 від 15.08.2025;

- Протоколом впізнання за фотознімками за участю потерпілого потерпілого ОСОБА_10 від 21.08.2025;

- Протоколом впізнання за фотознімками за участю свідка ОСОБА_15 від 21.08.2025;

- Висновком СМЕ № 670 від 08.09.2025;

- Протокол огляду флеш накопичувача від 31.07.2025.

З урахуванням викладеного, тяжкості покарання, яке загрожує ОСОБА_6 у разі визнання його винним в інкримінованому правопорушенні, того факту, що ОСОБА_6 знаходиться в державному розшуку, його фактичне місцезнаходження до цього часу не встановлено, вважаю доведеною наявність ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме того, що підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків та потерпілих у даному кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється.

Враховуючи викладене, оскільки прокурором доведено наявність мети та підстав застосування до підозрюваного ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а такождоведено, що підозрюваний оголошений у розшук та перебуває на тимчасово окупованій території України, вважаю необхідним клопотання прокурора задовольнити.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 197 КПК України, строк дії ухвали слідчого судді про тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів, який у відповідності до ч. 2 цієї ж статті обчислюється з моменту взяття під варту, а якщо взяттю під варту передувало затримання підозрюваного, обвинуваченого, - з моменту затримання.

Керуючись ст.ст. 177, 183, 193, 194, 196, 197, 309 КПК України, -

УХВАЛИВ:

Клопотання - задовольнити.

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обрати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Питання про застосування ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу або його зміну на більш м`який запобіжний захід розглянути після його затримання і не пізніш як через 48 годин з часу доставки до місця кримінального провадження.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом 5 днів.

Повний текст ухвали оголошено 16 лютого 2026 року о 12 год. 00 хв.

СЛІДЧИЙ СУДДЯ ОСОБА_16