Номер провадження: 11-кп/813/778/26
Справа № 523/5172/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі кримінальне провадження №0000067 від 13 лютого 2025 року за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Пересипського районного суду м. Одеси від 31.03.2025 року, відносно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одесі, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, офіційно не працевлаштованого, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , засудженого:

- вироком Комінтернівського районного суду Одеської області від 28 вересня 2023 року за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, до покарання у виді штрафу в розмірі 4000 неоподатковуваних мінімумів громадян, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки;

- вироком Роздільнянського районного суду Одеської області від 22 листопада 2024 року за вчинення 29 лютого 2024 року злочину, передбаченого ч.2 ст.332 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, з позбавленням права обіймати посади у сфері недоторканості державних кордонів, на строк 3 роки, звільненого від відбування основного покарання у виді позбавлення волі, із застосуванням ст.ст.75-76 цього ж кодексу, з іспитовим строком 2 роки;

- обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.389 КК України,

установив

Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції

Вироком Пересипського районного суду м. Одеси від 31.03.2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.389 КК України, та йому призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ч.1 та ч.3 ст.71 КК України до зазначеного покарання приєднано, призначене вироком Комінтернівського районного суду Одеської області від 28 вересня 2023 року, яким ОСОБА_7 засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 роки та визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі ч.3 ст.72 КК України вирок Комінтернівського районного суду Одеської області від 28 вересня 2023 року в частині засудження ОСОБА_7 за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, до основного покарання у виді штрафу в розмірі 4000 неоподатковуваних мінімумів громадян вирішено виконувати самостійно.

Вирок Роздільнянського районного суду Одеської області від 22 листопада 2024 року, яким ОСОБА_7 засуджено за вчинення 29 лютого 2024 року злочину, передбаченого ч.2 ст.332 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, з позбавленням права обіймати посади у сфері недоторканості державних кордонів, на строк 3 роки, звільненого від відбування основного покарання у виді позбавлення волі, із застосуванням ст.ст.75-76 цього ж кодексу, з іспитовим строком 2 роки також виконувати самостійно.

Також даним вироком вирішено питання заходів забезпечення.

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним:

Вироком Комінтернівського районного суду Одеської області від 28 вересня 2023 року ОСОБА_7 було засуджено за ч.1 ст.286 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 4000 неоподатковуваних мінімумів громадян, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки. Вирок набрав законної сили 19 грудня 2023 року.

О 05 годині 40 хвилин 31 грудня 2023 року ОСОБА_7 , діючи умисно та цілеспрямовано, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, достовірно знаючи та усвідомлюючи, що він позбавлений права керування транспортними засобами, керував автомобілем марки «Ford Focus», н/з НОМЕР_1 , по Привокзальні площі, навпроти буд.№2 в м. Одесі, та під час руху був зупинений працівниками УПП в Одеській області ДПП України.

Відповідно до інформації наданої Управлінням патрульної поліції в Одеській області, відносно ОСОБА_7 винесена постанова про накладення адміністративного стягнення в справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАД №761715 від 31 грудня 2023 року за ч.1 ст.122 КУпАП.

Таким чином ОСОБА_7 , всупереч встановленому порядку відбуття покарання, в порушення вимог ч.1 ст.34 КВК України, в частині обов`язку засудженого виконувати судове рішення, будучи належним чином ознайомленим з умовами відбування додаткового покарання, порядком виконання вироку та покладених на нього обов`язків, діючи з прямим умислом, ухилився від відбування покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами, чим спричинив шкоду інтересам правосуддя в частині забезпечення виконання покарання, не пов`язаного з позбавлення волі.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не погоджується із висновками суду першої інстанції в частині призначеного покарання, вказує на незаконність та необґрунтованість вироку.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає наступне:

-суд першої інстанції не прийняв до уваги пояснення обвинуваченого про те, що керував автотранспортним засобом він вимушено, оскільки необхідно було в лікарню доставити дитину;

-суд не в повній мірі прийняв до уваги його щире каяття, погодження на розгляд справи у спрощеному провадженні у зв`язку із погодженням з обвинуваченням та визнанням своєї провини;

-суд не прийняв до уваги того факту, що у обвинуваченого на утриманні є неповнолітня дитина, та батьки похилого віку.

На підставі цього просить вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_7 змінити в частині призначеного покарання та призначити йому покарання у виді 1 року пробаційного нагляду.

Заступник керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 , не погоджуючись із вироком суду першої інстанції в частині призначеного покарання також звернувся із апеляційною скаргою, в якій зазначає, що під час призначення остаточного покарання із застосуванням ст.71 КК України, суд першої інстанції призначив покарання без урахування основного покарання за попереднім вироком, чим порушив вимоги КК України.

На підставі цього просить вирок в частині призначеного ОСОБА_7 покарання скасувати та постановити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 вважати засудженим за ч.1 ст.389 КК України до покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі.

На підставі ч.1 ст.71 КК України до покарання призначеного за даним вироком, приєднати невідбуту частину покарання у виді штрафу в розмірі 4000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 68000 грн, та додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 роки за попереднім вироком Комінтернівського районного суду Одеської області від 28.09.2023 року та за сукупністю вироків призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки та штрафу в розмірі 4000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 68000 грн, який відповідно до положень ст.72 КК України виконувати самостійно.

Позиції учасників судового розгляду стосовно поданої апеляційної скарги

Прокурор в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 та просив її задовольнити, натомість, заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 .

Апеляційний розгляд справи проведений за відсутності обвинуваченого ОСОБА_7 , з огляду на наступне.

Так, судовий розгляд справи призначався на 28.08.2025 року, а також на 29.01.2026 року.

Так, згідно з частинами 1, 2, 3 ст. 28 КПК України під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень. Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження суд. Критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є: 1) складність кримінального провадження, яка визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення досудового розслідування тощо; 2) поведінка учасників кримінального провадження; 3) спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень.

Згідно матеріалів судової справи, вирок суду постановлений 31.03.2025 року. Апеляційні скарги обвинуваченим подані 29.04.2025 року та прокурором 22.04.2025 року .

В судове засідання, призначене на 28.08.2025 року обвинувачений ОСОБА_7 не з`явився, надіслав клопотання про відкладення судового розгляду у зв`язку із хворобою.

В судове засідання, призначене на 29.01.2026 року обвинувачений ОСОБА_7 вдруге не з`явився, надіслав клопотання про відкладення судового розгляду, мотивуючи його тим, що він перебуває у хворої ОСОБА_9 в м. Березівка Одеської області, яка потребує постійного догляду, а також через неможливість дістатися 29.01.2026 року до Одеського апеляційного суду через складні погодні умови (ожеледиця), та враховуючи відсутність електроенергії в Березівському районі вже третю добу, через що обвинувачений не має можливості приєднатися до ВКЗ з іншого суду.

Водночас, колегія суддів визнає причини неявки обвинуваченого ОСОБА_7 неповажними та такими, що направлені на затягування розгляду справи з метою спливу процесуальних строків притягнення до кримінальної відповідальності, з огляду на таке.

Так, заява про відкладення судового розгляду, призначеного на 29.01.2026 року датована 28.01.2026 року та підписана КЕП 28.01.2026 року о 13 год. 08 хв., направлена через підсистему «Електронний суд», що спростовує твердження ОСОБА_7 про відсутність електроенергії в Березівському районі вже третю добу, через що обвинувачений не має можливості приєднатися до ВКЗ з іншого суду.

Окрім того, надаючи оцінку виписці з медичної карти ОСОБА_10 , якою мотивоване знаходження ОСОБА_7 в м. Березівка Одеської області з метою догляду за хворою людиною, колегія суддів не може прийняти її до уваги та оцінює її критично, оскільки виписка про необхідність здійснення стороннього догляду датована квітнем 2025 року.

Щодо неможливості дістатись 29.01.2026 року з м. Березівка Одеської області до Одеського апеляційного суду через складні погодні умови (ожеледиця), апеляційний суд вважає такі доводи надуманими, оскільки у інших кримінальних провадженнях, розгляд яких призначений на цю ж дату, учасники інших справ приїхали зі значно віддалених районів Одеської області, в тому числі, з Березівського району.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції та Кодексу.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Приходячи висновку про можливість розгляду справи за відсутності обвинуваченого, колегія суддів враховує, що прокурор заявляв вимоги про необхідність постановлення нового вироку, вказуючи в апеляційній про застосування більш суворого покарання, водночас, зі змісту апеляційної скарги вбачається, що фактично вимоги прокурора не призводять до погіршення становища обвинуваченого та не є підставою для постановлення вироку апеляційним судом.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що обвинувачений ОСОБА_7 зловживає своїм процесуальним правом доступу до правосуддя, а саме участі в апеляційному провадженні, у зв`язку із чим, відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України, апеляційний суд продовжив апеляційний розгляд за відсутності обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим кодексом.

Вирок суду в частині доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.389КК України, стороною захисту та обвинувачення не оскаржується, а тому у відповідності до вимог ст.404 КПК України, апеляційним судом не переглядається.

Таким чином, за встановлених фактичних обставин кримінального провадження, з огляду на досліджені судом 1-ої інстанції докази, дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковані за ч.1 ст.389 КК України, як ухилення від відбування покарання у виді позбавлення права займатися певною діяльністю.

З фактичних обставин, встановлених вироком суду, вбачається, що ОСОБА_7 , будучи засудженим 28.09.2023 року вироком Комінтернівського районного суду Одеської області, який набрав законної сили 19.12.2023 року за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 4000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки, 31.12.2023 року о 5-40 год., достовірно знаючи та усвідомлюючи, що він позбавлений права керування транспортними засобами, керував автомобілем марки «Ford Focus», д/н НОМЕР_2 , по Привокзальній площі, навпроти будинку № 2, в м. Одесі, та під час руху був зупинений працівниками патрульної поліції.

Відповідно до інформації наданої Управлінням патрульної поліції в Одеській області, відносно ОСОБА_7 винесена постанова про накладення адміністративного стягнення в справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАД №761715 від 31 грудня 2023 року за ч.1 ст.122 КУпАП.

Таким чином ОСОБА_7 , всупереч встановленому порядку відбуття покарання, в порушення вимог ч.1 ст.34 КВК України, в частині обов`язку засудженого виконувати судове рішення, будучи належним чином ознайомленим з умовами відбування додаткового покарання, порядком виконання вироку та покладених на нього обов`язків, діючи з прямим умислом, ухилився від відбування покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами, чим спричинив шкоду інтересам правосуддя в частині забезпечення виконання покарання, не пов`язаного з позбавлення волі.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку суду першої інстанції, призначаючи обвинуваченому покарання, суд врахував обставини, які пом`якшують покарання, ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, дані про особу ОСОБА_7 , як про судиму особу, яка перебуває у фактичних шлюбних відносинах, утримує дитину співмешканки, неофіційно працює різноробочим, посередньо характеризується за місцем проживання, не перебуває на диспансерному обліку в медичних установах.

З урахуванням викладеного, даних про особу винуватого, а також суспільної небезпеки та тяжкості вчиненого діяння, суд 1-ої інстанції прийшов до висновку, що необхідним покаранням для ОСОБА_7 буде застосування покарання у виді обмеження волі.

Заявляючи вимоги про призначення ОСОБА_7 покарання у виді 1 року пробаційного нагляду, обвинувачений послався на те, що суд 1-ої інстанції не в повній мірі прийняв до уваги всі обставини, а саме його щире каяття, погодження на розгляд справи у спрощеному провадженні, пояснення обвинуваченого про те, що він вимушено керував автотранспортним засобом, оскільки необхідно було в лікарню доставити дитину, а також знаходження на його утриманні неповнолітньої дитини та батьків похилого віку.

Надаючи оцінку вказаним доводам апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що фактичні обставини правопорушення показують, що обвинувачений вчинив новий кримінальний проступок, не відбувши покарання за минулим вироком.

Даючи оцінку діям обвинуваченого необхідно зазначити, що вирок, яким йому призначено покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 роки набрав законної сили 19 грудня 2023 року, проте, він в даному випадку проявив презирливе ставлення як до закону, так і до судового рішення, та, відмовившись виконувати покарання, о 05 годині 40 хвилин 31 грудня 2023 року керував автомобілем марки «Ford Focus», н/з НОМЕР_1 , по Привокзальні площі, навпроти буд.№2 в м. Одесі.

Натомість, поведінка ОСОБА_7 показує зневажливе ставлення до системи правосуддя. Він не тільки свідомо уникає виконання покарання, але й публічно протиставить себе встановленим у державі правилам. Розуміючи всі наслідки своєї протиправної поведінки, ОСОБА_7 продовжує незаконні дії, продовжуючи зверхнє та образливе ставлення до виконання покладеного на нього обов`язку - виконання покарання.

Доводи обвинуваченого про знаходження на його утриманні неповнолітньої дитини та батьків похилого віку, не можуть бути прийняті до уваги апеляційним судом як обставини, що пом`якшують покарання, оскільки за матеріалами судової справи, ОСОБА_7 офіційно не працевлаштований, отже доказів його утримання членів сімї апеляційному суду не надано.

Апеляційний суд вважає, що обставини правопорушення та особистість обвинуваченого, навіть при наявності щирого каяття та утриманців, надають право на призначення покарання обвинуваченому у межах, встановлених у санкції статей, пов`язане з обмеженням волі. Вказане покарання буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Колегія суддів вважає, що саме обмеження волі (тобто тримання особи в умовах ізоляції на певний строк), є тим примусом держави, який повинен вплинути на свідомість ОСОБА_7 позитивним шляхом, з метою навести його на роздуми, по-перше про недопустимість вчинення нових порушень у майбутньому, по-друге, про обов`язкову необхідність виконувати будь-яке судове рішення.

Враховуючи викладене, обставиникримінального провадження, апеляційний суд вважає, що покарання призначено обвинуваченому ОСОБА_7 з урахуванням всіх обставин справи та даних про його особу та не вбачає підстав для застосування до нього покарання у виді пробаційного нагляду.

Апеляційний суд вважає, що саме таке покарання буде відповідати тяжкості правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

З огляду на викладене, підстав вважати покарання, призначене обвинуваченому, несправедливим внаслідок суворості, колегія суддів не вбачає, оскільки виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 можливе лише в умовах ізоляція від суспільства, тому підстави для пом`якшення призначеного йому покарання відсутні.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_11 щодо порушення судом норм КПК України при призначенні покарання за сукупністю вироків, колегією суддів встановлено наступне.

Так, у випадках, коли засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, застосовується принцип призначення покарання за сукупністю вироків. У цьому разі суд відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Призначення додаткового покарання, як і основного сукупністю вироків є обов`язковою умовою загальних засад Розділу XI Кримінального Кодексу України, яким визначенні поняття покарання та його види, а також загальні засади призначення покарання.

Як убачається із встановлених вироком обставин справи, ОСОБА_7 28.09.2023 року вироком Комінтернівського районного суду Одеської області був засуджений за ч. 1 ст. 286 КК України до основного покарання у виді штрафу в розмірі 4000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та додаткового у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

Водночас, поза увагою суду 1-ої інстанції залишилось те, що призначаючи покарання ОСОБА_7 за сукупністю вироків шляхом приєднання невідбутої частини покарання, суд приєднав лише додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 роки та призначив остаточне покарання без основного - штрафу в розмірі 4000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

При цьому, судом зазначений вирок в частині засудження ОСОБА_7 основного покарання у виді штрафу в розмірі 4000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, визначено до самостійного виконання.

Також, відповідно до ч. З ст. 72 КК України основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

З огляду на викладене, ухвалюючи рішення, суд безпідставно змінив в частині призначення покарання попередній вирок Комінтернівського районного суду Одеської області від 28.09.2023 року, який 19.12.2023 року набрав законної сили, на підставі чого вирок суду в цій частині підлягає зміні.

Пункт 4 ч. 1 ст. 409 КПК України встановлює, що підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню, а також незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Отже, апеляційним судом встановлені обставини, згідно з яким вирок суду 1-ої інстанції підлягає зміні, у зв`язку з чим апеляційна скарга заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_8 підлягає частковому задоволенню.

Натомість, доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 не знайшли своє підтвердження, отже в її задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 24, 376, 404, 405, 407, 409, 412, 413, 419, 424, 532КПК України, апеляційний суд,-

ухвалив

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Пересипського районного суду м. Одеси від 31.03.2025 року, відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.389 КК України змінити частині призначеного покарання.

Призначити ОСОБА_7 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.389 КК України у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ч.1 ст.71 КК України до покарання призначеного за даним вироком, приєднати невідбуту частину покарання у виді штрафу в розмірі 4000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 68000 грн., та додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 роки за попереднім вироком Комінтернівського районного суду Одеської області від 28.09.2023 року та за сукупністю вироків призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки та штрафу в розмірі 4000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 68000 грн., який відповідно до положень ст.72 КК України виконувати самостійно.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4