УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 715/1217/25

провадження № 51-470 ск 26

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Глибоцького районного суду Чернівецької області від 14 серпня 2025 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року стосовно останнього,

установив:

Вироком суду першої інстанції, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Кліводин та проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 368, ч. 3 ст. 332 КК України та призначено покарання:

- за ч. 1 ст. 368 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади та органах місцевого самоврядування, які пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій та із несенням служби з охорони державного кордону строком на 2 роки;

- за ч. 3 ст. 332 КК України із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади та органах місцевого самоврядування, які пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій та із несенням служби з охорони державного кордону строком на 3 роки та з конфіскацією усього майна, за виключенням житла.

На підставі частин 1, 3 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади та органах місцевого самоврядування, які пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій та із несенням служби з охорони державного кордону строком на 3 роки та з конфіскацією усього майна, за виключенням житла.

На підставі ст. 54 КК України позбавлено засудженого ОСОБА_5 спеціального звання «старший сержант».

Також вирішено питання речових доказів у провадженні.

Апеляційний суд, розглянувши апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 , залишив вирок без зміни.

Вироком місцевого суду ОСОБА_5 визнано винним та засуджено за прохання надати службовій особі неправомірну вигоду для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду будь-якої дії з використанням службового становища, а також в організації незаконного переправлення особи через державний кордон України, сприянні її вчиненню порадами, вказівками, з корисливих мотивів.

Розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції здійснювався за процедурою, передбаченою ч. 3 ст. 349 КПК України.

Суд першої інстанції встановив, що старший сержант ДПС України ОСОБА_5 , будучи службовою особою та володіючи службовою інформацією щодо порядку й особливостей несення служби прикордонними нарядами на державному кордоні України, зокрема на ділянці де він проходив військову службу, керуючись корисливим мотивом, визначив суму 20 000 євро, запропонував ОСОБА_6 надати йому неправомірну вигоду за організацію незаконного переправлення через державний кордон України, а також він сприяв вчиненню цього правопорушення порадами й вказівками задля безперешкодного переправлення останнього поза пунктами пропуску до Республіки Румунія.

16 січня 2025 року ОСОБА_5 зустрів ОСОБА_6 на вокзалі в Чернівцях, посадив останнього до свого автомобіля на переднє пасажирське сидіння та, керуючи транспортним засобом, провів детальний інструктаж щодо подальшого перетину Державного кордону України. Далі, після отримання від ОСОБА_6 заздалегідь виготовлених імітаційних грошових коштів, які ОСОБА_5 сприймав як справжні, з метою уникнення викриття факту перевезення ОСОБА_6 як військовозобов`язаного в напрямку державного кордону, а також його можливого затримання прикордонним нарядом працівниками поліції, ТЦК та СП, наказав ОСОБА_6 переміститись до багажного відділення автомобіля та, накривши останнього ковдрою, продовжив рух за кермом.

Цього ж дня, близько 13:18 у с. Багринівка Чернівецького району Чернівецької області, працівниками правоохоронних органів були припинені протиправні дії засудженого ОСОБА_5 щодо організації незаконного переправлення ОСОБА_6 через державний кордон України.

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість й неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування ст. 75 КК України, порушує питання про зміну оскаржуваних судових рішень в частині призначеного ОСОБА_5 покарання.

Формулюючи вимоги він просить касаційний суд призначити засудженому за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України основне покарання у виді штрафу та за ч. 3 ст. 332 КК України - звільнити засудженого від відбування покарання з випробуванням.

Обґрунтовуючи свої вимоги він зазначає, що засуджений, не судимий, молодого віку, є учасником бойових дій, повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, активно сприяв їх розкриттю. Також просить врахувати тяжкі сімейні та матеріальні обставини, які були однією з причин вчинення ОСОБА_5 кримінальних правопорушень. Зазначає, що у засудженого наявні кредитні зобов`язання в сумі 538 968 грн, які накопичились через те, що останній надає постійну матеріальну допомогу опікунам (бабі і діду) щодо утримання молодших брата і сестру.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Касаційного кримінального суду не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження, з наведених у ній мотивів, з огляду на таке.

Згідно з положеннями ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень та правова кваліфікація захисником не оскаржуються.

У касаційній скарзі він посилається на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість та незастосування ст. 75 КК України.

Відповідно до загальних засад, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

При сукупності кримінальних правопорушень (ст. 70 КК України) суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Так, ОСОБА_5 засуджений за сукупністю злочинів. При призначенні покарання основного і додаткового суд врахував ступінь тяжкості кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України класифікується як нетяжке та тяжке; встановив обставини, що пом`якшують покарання: повне визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, та відсутність обставин, які обтяжують; врахував дані про особу засудженого: молодий вік, позитивні характеристики як за місцем проживання так і на службі, на спеціальних обліках не перебуває, відсутність судимостей, складні сімейні обставини, утримання неповнолітніх родичів, те, що він учасником бойових дій.

Врахувавши наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, призначив засудженому за тяжкий корисливий злочин, основне покарання більш м`яке ніж передбачено законом, а також додаткові.

За корупційний злочин, передбачений ч. 1 ст. 368 КК України, суд обрав основний вид покарання у виді позбавлення волі і призначив додаткове. На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю цих кримінальних правопорушень, суд визначив остаточне покарання, застосувавши принцип поглинення.

Вказаний вирок був переглянутий в апеляційному порядку за апеляційною скаргою захисника. Залишаючи вирок без зміни, апеляційний суд ретельно перевірив доводи апеляційної скарги сторони захисту, які є аналогічними доводам касаційної та, відхиляючи їх, у своїй ухвалі, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, навів мотиви, з яких апеляційну скаргу визнав необґрунтованою.

Апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги захисника про можливість призначення засудженому за ч. 1 ст. 368 КК України основного покарання у виді штрафу, а також звільнення від відбування покарання з випробуванням за ч. 3 ст. 332 КК України та вибір іншого принципу визначення покарання за ст. 70 КК України, вказавши на безпідставність його вимог, урахувавши матеріальний стан винного, наявність боргових зобов`язань, а також тяжкість кримінальних правопорушень і обставини їх вчинення.

Захисник у касаційній скарзі наводить аналогічні доводи, які були належним чином перевірені судом апеляційної інстанції за його апеляційною скаргою, колегія суддів касаційного суду погоджується з наведеними в ухвалі мотивами їх відхилення, підстав для задоволення касаційної скарги не вбачає.

Отже рішення суду першої інстанції щодо призначеного покарання, яке обґрунтовано залишено апеляційним судом без зміни, відповідає вимогам ст. 65, 70 КК України, підстав для відкриття касаційного провадження із наведених у касаційній скарзі доводів немає.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Глибоцького районного суду Чернівецької області від 14 серпня 2025 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року стосовно останнього.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3