Слобідський районний суд міста Харкова
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2026 року м. Харків

Слобідський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

за участі прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілої ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова,

громадянина України, з повною середньою освітою, військовозобов`язаного,

одруженого, працюючого оператором тельфера у ТОВ «Харківський завод спеціальних

машин», зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою:

АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст. 128 КК України, -

В С Т А Н О В И В :

19.11.2025 року близько 19 год ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 перебував за адресою мешкання: АДРЕСА_1 , де він спільно проживав зі своєю дружиною ОСОБА_8 , з якою перебував у подружніх відносинах. Під час перебування за вищевказаною адресою між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 виник словесний конфлікт, обумовлений побутовими суперечками. У ході вказаного конфлікту ОСОБА_10 з мотивів раптово виниклих особистих неприязних відносин, діючи необережно у формі кримінально протиправної недбалості, не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння у вигляді заподіяння тілесних ушкоджень, хоча повинен був і міг їх передбачити, знаходячись за спиною ОСОБА_8 , штовхнув правою рукою потерпілу у спину, в ділянку лопаток. Від поштовху ОСОБА_8 впала за рахунок прискорення поштовхом маси власного тіла з положення стоячи, ударившись грудною клітиною об край тумбочки, внаслідок чого отримала тілесні ушкодження - закриту тупу травму грудної клітини у вигляді перелому грудини на рівні рукоятки, що згідно з висновком експерта не є небезпечним у момент заподіяння, а спричинило за собою тривалий розлад здоров?я понад 3-х тижнів (21 дня), і за цією ознакою відносяться до ушкоджень середнього ступеню тяжкості.

Тобто, ОСОБА_10 , не маючи умислу та мети на спричинення ОСОБА_8 тілесних ушкоджень середньої тяжкості, штовхаючи ОСОБА_8 , діяв з необережності у формі злочинної недбалості, не передбачаючи можливості падіння останньої на край тумбочки і отримання ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, хоча повинен був і міг їх передбачити.

Отримані ОСОБА_8 середнього ступеню тяжкості тілесні ушкодження були не безпосереднім наслідком вчиненого ОСОБА_10 поштовху в спину ОСОБА_8 , а настали у результаті падіння останньої з прискоренням, спричиненим зазначеним поштовхом, вчиненим ОСОБА_11 .

Враховуючи, що ступінь родинних відносин між потерпілою ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , а також характер насильства відповідають критеріям, визначеним у ст. ст. 1,3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», дане кримінальне правопорушення належить до кримінальних правопорушень, пов?язаних із домашнім насильством.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений свою вину у вчинені злочину визнав повністю, у скоєному розкаявся, та пояснив, що 19.11.2025 року приблизно о 19 год. 00 хв. у нього з дружиною відбувся побутовий конфлікт. Дружина під час сварки махала руками, а він натомість штовхнув правою рукою на диван. Також додав, що його дружина стояла боком до нього, то він штовхнув її в спину, у зв`язку з чим вона вдарилася об тумбочку. Він не думав, що його дії призведуть до таких наслідків, в цей час він знаходився в стані емоційного збудження. Крім того вказав, що він відшкодував потерпілій матеріальну шкоду, а саме витрати на лікування.

Потерпіла ОСОБА_4 в судовому засідання пояснила, що обвинувачений є її чоловіком, так пошкодження їх будинку в результаті ворожого обстрілу у березні 2025 року вона мешкала у подруги.

19.11.2025 року їй стало відомо про пошкодження помешкання її сину після обстрілу, де були вибиті вікна, у зв`язку з чим вона прийшла до сина та допомагала йому з реєстрацією черги на ремонт вікон, а тому була відсутня вдома близько 2-х годин. Коли вона прийшла додому її чоловік почав кричати, у зв`язку із тим, що вона була тривалий час відсутня вдома. В результаті виниклого конфлікту він штовхнув її рукою у спину в область лопаток. Вона не втримала рівновагу і впала на тумбу. Після падіння вона піднялася та пішла, при цьому на біль вона не скаржилась та не зрозуміла відразу які травми вона отримала.

Окрім того вказала, що проти розгляду справи в порядку ч. 3 ст. 349 КК України не заперечує, також вказав, що цивільній позов в даному кримінальному провадженню нею не заявлено, обвинуваченим відшкодовано їй витрати на лікування. При ухваленні вироку суду покладалася на розсуд суду.

Показання обвинуваченого ОСОБА_12 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального проступку, добровільності та істинності його позиції.

Приймаючи до уваги, що обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав свою вину в інкримінованому йомукримінального правопорушення, його показання повністю відповідають фактичним обставинам справи, наслідки застосування ч.3 ст.349 КПК України обвинуваченому та іншим учасникам судового розгляду були роз`яснені та вони вважали недоцільним дослідження доказів щодо обставин, викладених в обвинувальному акті, при цьому у суду нема сумнівів у добровільності їх позиції, суд приходить до висновку про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Окрім цього, відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення (злочину) повністю доведена та його дії вірно кваліфіковані за ст. 128 КК України, а саме в необережному середньої тяжкості тілесному ушкодженні.

Згідно класифікації, передбаченої ст.12 КК України, ОСОБА_7 вчинив нетяжкий злочин, повністю визнав себе винним та щиро розкаявся у вчиненому, що відповідно до ст.66 КК України визнається судом обставиною, що пом`якшує покарання.

Відповідно до ч.2 ст.67 КК України обставиною, що обтяжує покарання судом визнається вчинення обвинуваченим ОСОБА_13 кримінального правопорушення щодо подружжя.

Вивченням особи обвинуваченого встановлено, що він офіційно працевлаштований у ТОВ «Харківський завод спеціальних машин», має постійне місце проживання, одружений, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, в силу ст. 89 КК України раніше не судимий.

Відповідно до ст. 65 КК України, пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року „Про практику призначення судами кримінального покарання" суд, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку має дотримуватись вимог кримінального закону й зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставину, що пом`якшують та обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів.

При призначенні покарання ОСОБА_7 суд керується ст. 65 КК України та практикою Європейського суду з прав людини, яка застосовується як джерело права.

Судом, враховуються вимоги ч. 2 ст. 61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину та конкретні обставини вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, наявність обставини, що обтяжує та обставини, що пом`якшує покарання, вимоги ст. 50 КК України, згідно з якою метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, суд вважає необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_12 та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, призначити покарання у вигляді 2 років позбавлення волі, та із застосуванням ст. 75 КК України звільнити від відбування основного покарання строком на 1 рік та покласти обов`язки відповідно до ст. 76 КК України.

При цьому, суд враховує фактичні обставини цього кримінального правопорушення, а саме те, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення щодо особи, з якою перебуває у сімейних відносинах, а саме стосовно своєї дружини.

Згідно ч. 3 ст. 91-1 ККУкраїни заходи, передбачені частиною першою цієї статті, можуть застосовуватися на строк від одного до трьох місяців і за потреби можуть бути продовжені на визначений судом строк, але не більше як на 12 місяців.

Враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку, що в інтересах потерпілої від кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством необхідно застосувати до обвинуваченого обмежувальний захід, поклавши на нього обов`язок, передбачений п. 5 ч. 1ст. 91-1 КК України, а саме, направити обвинуваченого для проходження програми для кривдників на строк три місяці, оскільки це сприятиме його виправленню та у сукупності з призначеним покаранням, забезпечить досягнення мети кримінальної відповідальності.

Згідно зі ст.1 Закону України "Про запобігання та протидії домашньому насильству" програма для кривдника - комплекс заходів, що формується на основі результатів оцінки ризиків та спрямований на зміну насильницької поведінки кривдника, формування у нього нової, неагресивної психологічної моделі поведінки у приватних стосунках, відповідального ставлення до своїх вчинків та їх наслідків.

Метою корекційної програми є допомога особі, яка вчинила насильство, в осмисленні власної насильницької поведінки, усвідомленні її витоків, проявів, наслідків для особистого життя та життя оточуючих, налагодженні гармонійного життя з родиною та в суспільстві, а також в усвідомленні того, що домашнє насильство - це порушення прав людини, яке карається відповідно до чинного законодавства.

Саме таке покарання, на думку суду, має забезпечити виправлення та попередження скоєння ОСОБА_7 нових злочинів та надасть можливість обвинуваченому сформувати у своїй свідомості уявлення про неминучість настання відповідальності за можливі вчиненні ним протиправні діяння у майбутньому, що буде в свою чергу достатньою превентивною мірою, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, а також ставлення до скоєного, висловленого в ході судового розгляду та думку потерпілої.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_14 не обирався.

Питання про речові докази суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Керуючись ст. ст. 349, 368, 370, 373, 374, 394, 395 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченому ст. 128 КК України та призначити йому покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання, з іспитовим строком 1 (один) рік.

У відповідності до ст. 76 КК України на період іспитового строку покласти на ОСОБА_5 такі обов`язки:

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації за місцем свого проживання;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації за місцем свого проживання про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 91-1 КК України, направити обвинуваченого ОСОБА_5 , для проходження програми для кривдників на строк 3 (три) місяці.

Відповідно до ч. 1 ст.28 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» контроль за виконанням програми для кривдників покласти на орган місцевого самоврядування за місцем проживання обвинуваченого.

Роз`яснити ОСОБА_5 , що умисне ухилення від проходження програми для кривдників особою, щодо якої такі заходи застосовані судом, є підставою для притягнення останнього до кримінальної відповідальності за ст. 390-1 КК України.

Речові докази: оригінал довідки № 19679 з КНП «Міська клінічна багатопрофільна лікарня № 17» ХМР, опис рентгенівських знімків № 99219, копії рентгенівських знімків від 19.11.2025 року зроблених в КНП «Міська клінічна багатопрофільна лікарня № 17» ХМР у кількості 2 шт., які були передані на відповідальне зберігання потерпілій ОСОБА_4 згідно зберігальної розписки від 23.12.2025 року вважати повернутими потерпілій.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Слобідський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст.349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Копія вироку вручається прокурору та обвинуваченому.

Інші учасники мають право отримати копію вироку в суді.

Суддя - ОСОБА_1