Справа № 453/2044/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/70/26 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2026 року колегія cуддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Львові кримінальне провадження № 0001051 від 03 жовтня 2024 року про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України , щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, громадянина України, одруженого, пенсіонера, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий, не депутат, не адвокат, не нотаріус,

з участю прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_8

за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Сколівського районного суду Львівської області від 09 грудня 2026 року щодо ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

вироком Сколівського районного суду Львівської області від 09 грудня 2026 року

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_6 такі обов`язки: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_6 до вступу вироку у законну силу не обрано.

У задоволенні цивільного позову Приватного акціонерного товариства «Краматорський завод важкого верстатобудування» у кримінальному провадженні до ОСОБА_6 за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача Товариство з обмеженою відповідальністю «Крамфер-Авто» про відшкодування матеріальної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення відмовлено.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 у кримінальному провадженні до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 моральну шкоду, завдану внаслідок протиправних дій цивільного відповідача у розмірі 194 000 (сто дев`яносто чотири тисячі) гривень 00 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнути з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь держави витрати за проведення судових експертиз.

Вирішено питання із речовими докази.

Скасовано арешти, накладені 04 жовтня 2024 року ухвалами слідчих суддів Галицького районного суду м. Львова.

Згідно вироку, Обвинувачений ОСОБА_6 03 жовтня 2024 року, приблизно о 17 годині 00 хвилин, керуючи автомобілем марки «Renault Lodgy», державний номерний знак НОМЕР_1 та рухаючись ним автодорогою сполученням «Київ-Чоп» на 667 км + 680 м., поблизу села Козьова Стрийського району Львівської області, в напрямку до міста Чоп, порушив вимоги чинних ПДР, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, а саме: Розділу 1 п. 1.2, 1.5, Розділу 2 п. 2.3 б), д), Розділу 12 п.12.1, п. 12.6 ґ), 12.9 б), Розділу 34 дорожня розмітка 1.1 Правил дорожнього руху, які виразились в тому, які виразились в тому, що він керуючи транспортним засобом із перевищенням дозволеної швидкості руху проявив неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не урахував дорожню обстановку і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, внаслідок чого, без причин технічного характеру, здійснив виїзд на зустрічну смугу руху, перетнувши суцільну осьову лінію дорожньої розмітки 1.1 Правил дорожнього руху, де в подальшому зіткнувся із зустрічним автопоїздом у складі сідлового тягача марки «Mercedes-Benz Actros», державний номерний знак НОМЕР_2 та напівпричіпа-рефрижератора «Schmitz», державний номерний знак НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_10 . Внаслідок зіткнення зазначений автопоїзд втратив керованість та виїхав на зустрічну смугу руху, де зіткнувся із автомобілем марки «Renault Logan», державний номерний знак НОМЕР_4 , під керуванням водія ОСОБА_11 . В результаті порушення ОСОБА_6 Правил дорожнього руху відбулася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження від яких помер.

Таким чином, в діях ОСОБА_6 , що виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_11 , вбачаються ознаки вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Не погоджуючись із оскаржуваним вироком захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій просить змінити вирок Сколівського районного суду Львівської області від 09 грудня 2026 року , скасувавши його у частині застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на 2 (два) роки.

Наголошує, що додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на 2 (два) роки до обвинуваченого ОСОБА_6 застосовувати недоцільно та необґрунтовано.

Вважає, що суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 додаткового покарання не врахував положення п.20, п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті»

Зокрема звертає увагу на те, що відповідно до п. 20 наведеної постанови: при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставши, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного. А згідно із п.21 у колжному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 cт. 286 і cт. 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

У Постанові ККС ВС у справі № 686/3244/20 (провадження № 51-4031км20) зазначено: « ... крім вирішення питання щодо необхідності та доцільності призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, потрібно визначити і справедливий розмір такого покарання. При цьому необхідно врахувати як думку потерпілої, так і всі обставини справи в їх сукупності, у тому числі й ті, що характеризують особу засудженого та інші обставини, які мають значення для прийняття рішення в цьому провадженні».

Відтак вважає, що суд першої інстанції цих вимог не дотримався і не мотивував доцільність призначення ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Стверджує про те, що судом не було враховано, що експлуатація транспортних засобів є єдиним та необхідним джерелом доходів ОСОБА_6 для проживання, що він проживає у зоні бойових дій та використовує транспорт у волонтерських цілях, що він надає транспортні послуги найбільш незахищеним членам суспільства - людям похилого віку та інвалідам.

Потерпіла ОСОБА_9 , представник потерпілої ОСОБА_12 у судове засідання не прибули. Представник ПАТ «Краматорський завод важкого верстатобудування» - ОСОБА_13 подав клопотання про розгляд апеляційної скарги без їхньої участі.

Відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_8 на підтримку доводів апеляційної скарги, думку прокурора ОСОБА_7 , який вважає вирок законним та обґрунтованим та підстав для його зміни не вбачає, обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи й дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, а також призначене судом основне покарання у виді 5 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України, в апеляційній скарзі не оспорюється.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 394, ч. 1 ст. 404 КПК України, враховуючи, що фактичні обставини справи ніким не оспорювалися і докази щодо них на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України не досліджувалися, висновки суду першої інстанції щодо цих обставин перевірці апеляційним судом не підлягають.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 основне покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину (а саме, його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху), дані про особу обвинуваченого, який визнав вину у вчиненому правопорушенні, одружений, позитивно характеризується за місцем проживання, пенсіонер, не перебуває на обліку у лікаря нарколога та психіатра, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, обставину, що пом`якшує покарання щире каяття та активне сприянні розкриттю кримінального правопорушення, похилий вік обвинуваченого та добровільне часткове відшкодування завданого збитку, відсутність обставин, що обтяжують покарання.

На підставі цього, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 основного покарання у виді позбавлення волі та про можливість виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.

З таким висновком погоджується колегія суддів та вважає, що таке покарання відповідає загальним засадам призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, буде необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження нових злочинів.

Що стосується доводів апеляційної скарги в частині необґрунтованого призначення ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, то колегія суддів з ними не погоджується.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п.п.20, 21 постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 23.12.2005, при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а і характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, а також обставини, які пом`якшують, обтяжують покарання, та особу винного. У кожному випадку при призначенні покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК (2341-14) необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 КК України, законодавцем віднесено до злочинів проти безпеки руху.

Будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі (рішення ЄСПЛ у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» («O'Halloran and Francis v. the United Kingdom») від 29 червня 2007 року).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає обґрунтованим призначення судом першої інстанції ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, з огляду на допущені обвинуваченим численні грубі порушення «Правил дорожнього руху», що спричинило смерть людини.

На думку апеляційного суду, зазначеним обставинам у їх сукупності місцевий суд дав належну правову оцінку, передусім з точки зору суспільної небезпеки винної особи та характеру вчиненого кримінального правопорушення.

При цьому слід звернути увагу на те, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу. Існування такої обставини потребує лише більш виваженого та обережного підходу при обранні заходу примусу, виходячи із загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

Таким чином, у цьому конкретному випадку, покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами не сприятиме досягненню його мети, яка також полягає у запобіганні вчинення обвинуваченим нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху.

Зважаючи на наведене, підстав вважати, що призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, як про це зазначає у своїй апеляційній скарзі захисник, немає.

Обставини, на які покликається апелянт у своїй апеляційній скарзі, були враховані судом першої інстанції під час призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , та апеляційний суд не бере до уваги, адже таке покликання не є істотними обставинами для призначення покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Апеляційна скарга не містять правових підстав для зміни чи скасування вироку.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, судом першої інстанції допущено не було.

З огляду на викладене колегія суддів визнає апеляційну скаргу необґрунтованою. Вирок суду ухвалений з дотриманням вимог глави 29 КПК України, є законним, обґрунтованим та вмотивованим, і підстав для його зміни немає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Сколівського районного суду Львівської області від 09 грудня 2026 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4