ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/759/26 Справа № 216/619/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

судді-доповідача: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю

секретаря судового засідання: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду у м.Кривий Ріг апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на ухвалу Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2025 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на шістдесят днів, тобто до 18 січня 2026 року, включно,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Криворізького районного суду Дніпропетровської області 20 листопада 2025 року відмовлено у задоволенні клопотань клопотань обвинувачених та захисників про заміну запобіжного заходу на цілодобовий домашній арешт.

Задоволено клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу.

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на шістдесят днів, тобто до 18 січня 2026 року, включно.

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на шістдесят днів, тобто до 18 січня 2026 року, включно.

Із вказаною ухвалою не погодився захисник ОСОБА_6 який діє в інтересах ОСОБА_7 і оскаржили її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 який діє в інтересах ОСОБА_7 просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове рішення яким змінити відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт із забороною цілодобово залишати приміщення за адресою: АДРЕСА_1 та з носінням електронного засобу контролю. Відповідно до вимог ст. 194 КПК України покласти на обвинуваченого ОСОБА_7 обов`язки: прибувати до суду за першою вимогою; за наявності здати на зберігання до уповноваженої установи паспорти та інші документи для виїзду за кордон;утримуватися від спілкування зі свідками та потерпілим по справі;носити електронний засіб контролю.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що суд першої інстанції фактично не дослідив можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, оскільки в ухвалі відсутній аналіз конкретних обставин, які б свідчили про недостатність альтернативних заходів для забезпечення належної поведінки обвинуваченого ОСОБА_7 . Вказує, що висновок суду про достатність лише факту пред`явлення обвинувачення для встановлення обґрунтованості підозри є помилковим, адже обвинувачення само по собі не може підтверджувати власну обґрунтованість. Зазначає, що суд не навів жодних фактичних даних, яким чином оцінено можливу причетність обвинуваченого до інкримінованого кримінального правопорушення, а також не обґрунтував актуальність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Вважає, що позиція суду щодо відсутності стримуючого ефекту соціальних зв`язків є необґрунтованою, оскільки наявність сім`ї, дітей та стабільних соціальних контактів за обставин реальної загрози повторного ув`язнення може бути фактором, що дисциплінує обвинуваченого. Вказує, що твердження сторони обвинувачення про погрози свідкам не підтверджені доказами, а провадження, розпочаті за відповідними заявами, не призвели до повідомлення про підозру будь-яким особам. Зазначає, що всі свідки обвинувачення вже допитані судом, тому ризик впливу на них є відсутнім, оскільки подальший вплив втрачає сенс на стадії дослідження письмових доказів. Вважає, що прокурором не наведено нових обставин, які б підтверджували існування не зменшених або нових ризиків, як того вимагає ч. 3 ст. 199 КПК України. Вказує, що суд безпідставно посилається на ризик помсти свідкам, який не підтверджений доказами, а також суперечить поведінці обвинуваченого у попередніх кримінальних провадженнях, де випадків помсти не встановлено. Зазначає, що ризик переховування від суду судом обґрунтовано лише тяжкістю можливого покарання, тоді як не враховано міцні соціальні зв`язки, відсутність наміру виїзду за кордон та інші індивідуальні фактори, на які вказує практика ЄСПЛ. Вважає, що тримання під вартою понад три роки без належного обґрунтування не відповідає вимозі розумного строку, а ризики, які були підставою для первинного взяття під варту, істотно зменшилися. Вказує на практику ЄСПЛ, згідно з якою лише тяжкість обвинувачення чи обґрунтована підозра не можуть бути достатньою підставою для тривалого тримання під вартою, а продовження запобіжного заходу повинно містити чітке і детальне обґрунтування актуальних ризиків. Зазначає, що, враховуючи зібраність доказів, закінчення допиту свідків, постійне місце проживання та наявність міцних соціальних зв`язків, подальше тримання під вартою не є об`єктивно необхідним.

Ухвала в частині ОСОБА_8 не оскаржена.

Сторони кримінального провадження про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, це підтверджується наявними матеріалами справи, клопотань про відкладення слухання справи не надходило.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши матеріали, що надійшли на запит апеляційного суду в порядку ст. 422-1 КПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила, що судом першої інстанції, відповідно до ст.. 177 КПК України, повно та об`єктивно досліджені усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження цього запобіжного заходу, а також враховані інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, в тому числі дані про особу обвинуваченого, які, в сукупності, давали суду достатні підстави вважати, обвинувачений ОСОБА_7 може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 цього Кодексу, у зв`язку з чим прийняв відповідне судове рішення, яке не суперечить вимогам закону та загальним засадам кримінального провадження.

Крім того, суд першої інстанції при розгляді клопотання прокурора врахував думку обвинувачених та їх захисників.

Так, при продовженні обвинуваченому ОСОБА_7 обраного запобіжного заходу суд належним чином оцінив вагомість існуючих ризиків, які на даний час не зменшились, що обвинувачені обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 263 КК України, за ознаками нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло, спрямований на заволодіння майном у особливо великих розмірах, вчиненого в умовах воєнного стану; у носінні, зберіганні, придбанні вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу та незаконному придбанні, зберіганні психотропних речовин з метою збуту, тобто обвинувачується у вчиненні трьох кримінальних правопорушень, два з яких є тяжкими та один особливо тяжкий.

На даний час ризики та обставини, передбачені п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які були підставою для застосування та продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинувачених не змінилися та продовжують існувати.

Застосування більш м`яких запобіжних заходів є неможливим, тому є необхідним продовжити ОСОБА_7 дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Тяжкість, характер та обставини кримінального правопорушення свідчать про вагомість заявлених ризиків, які дійсно на теперішній час не зменшились, і яким не здатні запобігти більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою.

Доводи апеляційної скарги, що сторона обвинувачення не надала конкретних доказів того, що обвинувачені мають намір ухилятися від суду чи впливати на свідків є безпідставними, оскільки вказані ризики підтверджені наявними матеріалами справи, відсутність фактів переховування від суду жодним чином не свідчить про неможливість вчинення ними цих дій в подальшому, наразі право слухняна поведінка обвинувачених зумовлена виключно дієвістю обраного запобіжного заходу, а не високими моральними якостями.

На думку суду апеляційної інстанції, ризик переховування обвинувачених від суду є підтвердженим, оскільки тяжкість імовірного покарання можна вважати істотним фактором на підтвердження цього ризику. При оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Так, у § 76 рішення ЄСПЛ «Пунцельт проти Чехії» («Punzelt v. Czech Republic») № 31315/96 від 25.04.2000 р., у рішенні ЄСПЛ «Смірнова проти Росії» (Smirnova v. Russia № 71362/01 від 21.07.2003), суд зазначив, що при визначенні ризику переховування обвинуваченого від правосуддя потрібно враховувати особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування. Тяжкість ймовірного покарання та суворість можливого вироку особливо сильно підвищують ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції обмежився формальним посиланням на факт пред`явлення обвинувачення, не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції, з урахуванням стадії судового розгляду, обґрунтовано виходив із наявності обвинувального акта, який перебуває на розгляді суду, та зазначив, що оцінка доказів по суті надається під час ухвалення вироку.

Разом з тим, на відміну від доводів апеляційної скарги, суд першої інстанції не обмежився лише тяжкістю обвинувачення, а врахував дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , зокрема наявність попередніх судимостей за корисливі тяжкі злочини, що безпосередньо пов`язано з ризиком вчинення іншого кримінального правопорушення.

Ризиком вчинення ОСОБА_7 іншого кримінального правопорушення є те, що останній раніше неодноразово судимий за корисливі тяжкі злочини, останній раз вироком Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.12.2020 р. за ч. 4 ст.187, ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 358 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на десять років із конфіскацією майна, звільнився 09.02.2021 року, по відбуттю покарання, фактично строк відбутого покарання склав п`ять років. Нове обвинувачення також містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, тому, на думку колегії суддів, тримання обвинуваченого під вартою є виправданим, оскільки у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність ризику впливу на свідків у зв`язку з їх допитом у суді, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції встановив факт повідомлення свідків про здійснення на них тиску, що підтверджувалося внесенням відомостей до ЄРДР за ст. 386 КК України. Отже, ризик впливу оцінювався не абстрактно, а з урахуванням конкретних процесуальних даних, наведених прокурором.

Апеляційний суд наголошує, що вирішуючи питання необхідності продовження запобіжного заходу, слід виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не лише права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як потерпілого, так і суспільства в цілому.

Доводи апеляційної скарги про те, що прокурором не наведено нових обставин відповідно до ч. 3 ст. 199 КПК України, є безпідставними, оскільки під час вирішення питання про продовження запобіжного заходу суд перевіряє, чи зменшилися раніше встановлені ризики. Суд першої інстанції дійшов мотивованого висновку, що такі ризики не лише не зменшилися, а ризик незаконного впливу посилився.

Колегія суддів зауважує, що ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірної можливості здійснення обвинуваченими зазначених дій.

Заявлені прокурором ризики є цілком ймовірними та чинний КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково, тобто поза всяким сумнівом здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні надалі, а тому доводи захисника про необґрунтованість заявлених ризиків є такими, що не заслуговують на увагу.

Також слід звернути увагу, що у апеляційній скарзі, як на підставу зміни запобіжного заходу ОСОБА_7 з тримання під варти на домашній арешт апелянт посилається на те, що обвинувачений має постійне місце проживання у м. Кривий Ріг, проживає разом із ОСОБА_9 , має двох неповнолітніх дітей, а також соціальні зв`язки, що на його думку виключає ризики переховування, є безпідставними.

Слід зазначити, що ці обставин існували і на момент вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, а відтак вони очевидно не утворюють жодних моральних запобіжників при обранні обвинуваченими моделі поведінки, а тому не здатні перешкодити обвинуваченим у разі звільнення з під варти, запобігти існуючим ризикам передбачених статтею 177 КПК України.

На підставі викладеного, колегія суддів зазначає, що у ОСОБА_7 відсутні достатні стримуючі фактори для забезпечення належної, законної поведінки, у разі обрані запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, що беззаперечно свідчить про наявність ризиків переховуватись від суду, впливати на свідків, вчинити інші кримінальні правопорушення.

Фактично подана апеляційна скарга викликана самим лише недосягненням бажаного результату у виді звільнення ОСОБА_7 з під варти, що в жодному випадку не може бути підставою для зміни чи скасування обраного запобіжного заходу.

Тривалість судового розгляду, в даному випадку не спростовує необхідність продовження обраного запобіжного заходу, а викликана складністю кримінального провадження, великим обсягом доказів, що належить дослідити та необхідністю забезпечення явки інших учасників процесу, що саме по собі не утворює підстав для звільнення з під варти та не свідчить про неможливість подальшого застосування даного виду запобіжного заходу.

Апеляційний суд приходить до висновку, що у цьому кримінальному провадженні суспільний інтерес превалює над принципом поваги до свободи обвинуваченого та саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити уникнення ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Також суд апеляційної інстанції вважає вірним рішення суду, що у зв`язку з тим, що формулювання обвинувачення стосується дій пов`язаних з насильством, відповідно до ч. 5 ст. 182, ч. 3 ст. 183 КПК України ОСОБА_7 не слід визначити альтернативний запобіжний захід у вигляді застави.

Ураховуючи сукупність обставин, в тому числі стадію судового провадження, а також дані про особу ОСОБА_7 , суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність даних які б свідчили, що зазначені ризики не існують, а більш м`які запобіжні заходи не спроможні забезпечити належний розгляд провадження та виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, та про необхідність продовження щодо обвинуваченого найбільш суворого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що наразі тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою є обґрунтованими та виправданими, оскільки виключно в такому виді можливо забезпечити досягнення мети визначеної у ст. 177 КПК України.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає не переконливими доводи апеляційної скарги щодо можливості зміни запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 на домашній арешт, оскільки рішення суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою не суперечить вимогам закону та загальним засадам кримінального провадження.

Підстав для скасування оскаржуваної ухвали та відмови у задоволенні клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою колегія суддів не вбачає та вважає рішення суду законним та обґрунтованим.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи слідчим суддею, які були б підставою для скасування ухваленого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 177, 182, 183, 194, 376, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2025 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на шістдесят днів, тобто до 18 січня 2026 року, включно без змін.

Ухвала є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді