У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.03.2026 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участі секретаря: ОСОБА_4 ,

учасників судового розгляду: прокурора ОСОБА_5 , захисника-адвоката- ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження № 11-сс/4806/143/26 за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 лютого 2026 року,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 лютого 2026 рокузадоволено клопотання прокурора - заступника начальника відділу Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_5 у кримінальному провадженні № 0000323, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.07.2025, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 209, ч. 3 ст. 366-2 КК України, про накладення арешту на майно.

Накладено арешт на транспортний засіб марки MERSEDES-BENZ, моделі GLE 400, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , чорного кольору, 2021 року випуску, вилучений 30 січня 2026 року в ході проведення обшуку вказаного транспортного засобу.

З матеріалів судового провадження вбачається, що до слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшло клопотання прокурора - заступника начальника відділу Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_5 у кримінальному провадженні № 0000323, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.07.2025 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 209, ч. 3 ст. 366-2 КК України, про накладення арешту на майно, вилучене 30.01.2026 у ході проведення обшуку транспортного засобу марки MERSEDES-BENZ моделі GLE 400, державний номерний знак НОМЕР_1 , а саме на: транспортний засіб марки MERSEDES-BENZ, моделі GLE 400, державний номерний знак НОМЕР_1 , який на праві приватної власності належить ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Клопотання мотивоване тим, що вищевказаний транспортний засіб зберіг на собі сліди вчинення кримінальних правопорушень, з приводу яких здійснюється досудове розслідування та може бути предметом їх вчинення. Крім того, відносно вилученого транспортного засобу існує сукупність підстав та розумних підозр вважати, що він може мати значення речового доказу в даному кримінальному провадженні, відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, перебування цього транспортного засобу на зберіганні у третіх осіб створює високі ризики щодо його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, перетворення передачі. У зв`язку з цим є необхідність у накладенні арешту на зазначений транспортний засіб з метою збереження його як речового доказу та для забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 вказує на те, що оскаржувана ухвала слідчого судді є незаконною та необґрунтованою, такою, що не відповідає вимогам КПК та істотно порушує її вимоги, внаслідок чого підлягає скасуванню. Вказує, що судом не прийнято до уваги те, що конфіскація майна за ч. 2 ст. 209 ККУ (легалізація доходів) поширюється лише на власність засудженого, включаючи його частку у спільній сумісній власності. Майно, що належить колишньому подружжю на праві особистої приватної власності, конфіскації не підлягає. Зазначає, що автомобіль марки MERSEDES-BENZ, моделі GLE 400, державний номерний знак НОМЕР_3 , є особистою власністю ОСОБА_8 , зареєстрований на праві власності 30 квітня 2022 року, задовго до легалізації коштів, оскільки за версією органу досудового розслідування, така відбулась 09 жовтня 2023 року шляхом повернення ОСОБА_9 позики боржником ОСОБА_10 . Вважає, що слідчим суддею також проігноровано рішення Ужгородського міськрайонного суду у справі № 712/17135/12 від 28.01.2013, згідно якого подружжя ОСОБА_11 розірвало шлюб, поділило набуте у шлюбі майно, визначено місце проживання дітей та визнано певне майно особистою власністю ОСОБА_8 . Крім того зазначає, що факт саме спільного проживання та ведення господарства нічим не доведений, а ґрунтується лише на припущення органу досудового слідства. Факт користування ОСОБА_9 транспортним засобом марки марки MERSEDES-BENZ, моделі GLE 400, державний номерний знак НОМЕР_3 , не заперечується, але це ніяк не доводить факту перебування ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у фактичних шлюбних стосунках. Крім того вважає, що задовольняючи клопотання прокурора зазначеного вище автомобіля, слідча суддя послалась на те, що зазначений вище автомобіль зберіг на собі сліди вчинення кримінальних правопорушень, з приводу яких здійснюється досудове розслідування, однак докази цього відсутні. Посилається, що судом також не прийнято до уваги той факт, що ОСОБА_8 , згідно податкових декларацій за період з 2010 по 2022 мала дохід в сумі 10 935 571,33, що в доларовому еквіваленті становило 299 031,20 дол. США, що дозволяло їй купити автомобіль, квартиру.

Таким чином вважає, що за відсутності належних і допустимих доказів перебування ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у фактичних шлюбних стосунках, належності зазначеного вище автомобіля на праві особистої власності ОСОБА_8 , відсутність у ОСОБА_8 процесуального статусу підозрюваної у цьому кримінальному провадженні, клопотання про арешт її майна не підлягало до задоволення.

Просить ухвалу слідчого судді скасувати та відмовити у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно.

Щодо пропуску строку на апеляційне оскарження, зазначає, що під час проголошення ухвали присутніми не були, копію ухвали отримали 11.02.2026, оскільки не знали про мотиви прийнятого рішення, що об`єктивно унеможливило своєчасне звернення з апеляційною скаргою, просить поновити строк на апеляційне оскарження.

Судове провадження розглядається за відсутності власника майна ОСОБА_8 , неявка якого з урахуванням положень ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджає його розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача про суть ухвали слідчого судді, повідомлення про те, ким і в якому обсязі вона оскаржена, пояснення захисника-адвоката ОСОБА_6 , в інтересах ОСОБА_8 , яка підтримала доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_7 та просив їх задовольнити, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали судового провадження, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвала слідчого судді постановлена без виклику особи, інтересів якої вона стосується та яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи має обчислюватись з дня отримання копії судового рішення.

Оскільки оскаржувана ухвала була постановлена без виклику ОСОБА_8 строк на апеляційне оскарження обраховується з моменту отримання копії ухвали 11.02.2026 року, відповідно процесуальний строк на оскарження не пропущений.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

При оцінці доводів апеляційної скарги та прийнятті судового рішення колегія суддів бере до уваги приписи таких нормативно-правових актів.

Відповідно до вимог ст. 370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положенням Кримінального процесуального кодексу України.

Згідно п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК України під час досудового розслідування можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали слідчого судді, зокрема, про арешт майна або відмову у ньому.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні кримінальних правопорушень, зокрема арешт майна.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

ЄСПЛ нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98) (справа «East/West Alliance Limited» проти України).

Так, згідно ст. 171 КПК України у клопотанні прокурора повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна.

Вказана норма також узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Задовольняючи клопотання прокурора про арешт майна, слідчий суддя прийшов до висновку, що враховуючи потребу органу досудового розслідування у проведенні слідчих дій з вказаним вище транспортним засобом, а також можливість використання його в якості речового доказу у даному кримінальному провадженні, що на даний момент досудового розслідування зберігаються ризики приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження вказаного транспортного засобу, а відтак є необхідність у накладенні на нього арешту з метою забезпечення його збереження та можливої конфіскації.

На думку колегії суддів, такий висновок слідчого судді з приводу наявності підстав для задоволення клопотання не ґрунтується на матеріалах справи та вимогах КПК України.

Як вбачається з матеріалів провадження та ухвали слідчого судді, - ГУ НП в Закарпатській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000323, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.07.2025 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 366-2 КК України, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 19 липня 2025 року.

В рамках зазначеного кримінального правопорушення прокурор - заступник начальника відділу Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням про арешт майна.

30 січня 2026 року на підставі ухвали слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.01.2026, у рамках досудового розслідування кримінального провадження № 0000323, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.07.2025 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 209, ч. 3 ст. 366-2 КК України, проведено обшук транспортного засобу марки MERSEDES-BENZ, моделі GLE 400, державний номерний знак НОМЕР_1 , у ході якого вилучено вказаний транспортний засіб.

Постановою слідчого від 30 січня 2026 року зазначений транспортний засіб визнаний речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

В клопотанні прокурора вказано, що вищевказаний транспортний засіб зберіг на собі сліди вчинення кримінальних правопорушень, з приводу яких здійснюється досудове розслідування та може бути предметом їх вчинення. Крім того, відносно вилученого транспортного засобу існує сукупність підстав та розумних підозр вважати, що він може мати значення речового доказу в даному кримінальному провадженні, відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, перебування цього транспортного засобу на зберіганні у третіх осіб створює високі ризики щодо його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, перетворення передачі. У зв`язку з цим є необхідність у накладенні арешту на зазначений транспортний засіб з метою збереження його як речового доказу та для забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

Разом з тим, апеляційний суд за наслідками перевірки матеріалів, наданих прокурором до клопотання, а також представником ОСОБА_7 до апеляційної скарги, вважає, що підстави, передбачені ч. 2 ст. 170 КПК України, а також мета для арешту майна, зазначені в клопотанні та встановлені в ухвалі слідчого судді, підтвердження не знаходять.

Колегія суддів погоджується з доводами сторони захисту про те, що слідчим суддею не прийнято до уваги те, що конфіскація майна за ч.2 ст.209 КК України (легалізація доходів) поширюється лише на власність засудженого, включаючи його частку у спільній сумісній власності. Майно, що належить колишньому подружжю на праві особистої приватної власності, конфіскації не підлягає.

Згідно з інформацією з реєстраційної картки транспортного засобу, автомобіль марки MERSEDES-BENZ, моделі GLE 400, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , чорного кольору, 2021 року випуску, зареєстрований 30 квітня 2022 року за ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ,задовго до легалізації коштів, оскільки за версією органу досудового розслідування, така відбулась 09 жовтня 2023 року шляхом повернення ОСОБА_9 позики боржником ОСОБА_10 .

Апеляційним судом встановлено, що згідно рішення Ужгородського міськрайонного суду у справі № 712/17135/12 від 28.01.2013, подружжя ОСОБА_11 розірвало шлюб, поділило набуте у шлюбі майно, визначено місце проживання дітей та визнано певне майно особистою власністю ОСОБА_8 .

Згідно ч. 1 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

Зі змісту ч. 3 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 СК України, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них.

З вищевикладеного вбачається, що майно, яке було арештоване оскаржуваною ухвалою слідчого судді, є особистою приватною власністю ОСОБА_8 та на дане майно не розповсюджується правовий режим спільного сумісного майна подружжя.

Колегія суддів зауважує, що у межах кримінального провадження є неприпустимим вирішення спору про право власності на майно шляхом поділу його з виділенням часток (постанова Верховного суду від 04.10.2022 у справі №752/7440/18).

Із огляду на наведене у разі вирішення питання щодо накладення арешту на майно, що перебуває у спільній сумісній власності, як це припускає прокурор, зокрема з метою конфіскації як вид покарання, підлягає арешту не все майно, а лише частина такого майна, яка може бути конфіскована (постанова великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 у справі №2-3392/11).

Крім того, слідчим суддею не прийнято до уваги той факт, що ОСОБА_8 , згідно податкових декларацій за період з 2010 по 2022 мала дохід в сумі 10 935 571,33, що в доларовому еквіваленті становило 299 031,20 дол. США, що дозволяло їй купити автомобіль, квартиру, тощо.

Фактично слідчим суддею було накладено арешт на майно, власником якого є лише ОСОБА_8 . При цьому, ОСОБА_8 не є підозрюваною, чи обвинуваченою в рамках кримінального провадження за №0000323 від 19.07.2025 року.

Прокурор у судовому засіданні стверджував про ведення спільного побуту підозрюваним з його колишньою дружиною та донькою, що транспортний засіб MERSEDES-BENZ моделі GLE 400, державний номерний знак НОМЕР_1 , перебуває у спільному користуванні ОСОБА_8 та підозрюваного ОСОБА_9 , який також користується вказаним автомобілем. Проте судом апеляційної інстанції було встановлено, що факт саме спільного проживання та ведення спільного побуту нічим не доведений, а ґрунтується лише на припущеннях органу досудового розслідування, а факт користування ОСОБА_9 зазначеним транспортним засобом, представником власника майна не заперечується, але це ніяк не доводить факту перебування ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у фактичних шлюбних стосунках.

Крім того, задовольняючи клопотання прокурора про арешт зазначеного вище автомобіля, слідчий суддя послався зокрема на те, що зазначений вище транспортний засіб зберіг на собі сліди вчинення кримінальних правопорушень,з приводу яких здійснюється досудове розслідування, однак докази цього у матеріалах провадження відсутні.

Таким чином, підстави для накладення арешту на майно, передбачені ч. 2 ст. 170 КПК України, стороною обвинувачення не доведена, висновок в ухвалі слідчого судді про те, що транспортний засіб придбаний підозрюваним ОСОБА_9 за кошти, здобуті у нелегальний спосіб та з метою легалізації їх походження оформлений на колишню дружину підозрюваного - ОСОБА_8 , з якою ОСОБА_9 продовжує спільно проживати та вести спільне господарство, не ґрунтуються на будь-яких доказах, в зв`язку з чим відсутні підстави, передбачені приписами ч. 10 ст. 170 КПК України, для накладення арешту на майно добросовісного власника ОСОБА_8 .

Отже, апеляційний суд доходить висновку про те, що слідчим суддею було залишено поза увагою, що органом досудового розслідування не було доведено того, що вказане в клопотанні майно, містить ознаки такого, що набуте за рахунок коштів, які здобуті у нелегальний спосіб, містить ознаки речових доказів або до нього може бути застосована спеціальна конфіскація у кримінальному провадженні №0000323, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.07.2025 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених . 2 ст. 209, ч. 2 ст. 366-2 КК України та, як наслідок, не було доведено необхідності накладення арешту на транспортний засіб, належний на праві приватної особистої власності ОСОБА_8 .

За викладених обставин, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи представника власника майна про те, що всупереч вимогам ч. 1 ст.172 КПК України, слідчим суддею не було вжито заходів щодо виклику для розгляду клопотання прокурора про накладення арешту на майно власника майна ОСОБА_8 .

Окрім того, слушними також є твердження представника власника майна про те, що копія оскаржуваної ухвали, всупереч вимогам абз. 2 ч. 7 ст. 173 КПК України, не була надіслана впродовж встановленого законом строку власнику майна ОСОБА_8 як особі, яка не була присутньою під час розгляду клопотання прокурора та оголошення ухвали.

Враховуючи сукупність встановлених порушень слідчим суддею, апеляційний суд констатує невідповідність висновків слідчого судді в оскарженій ухвалі фактичним обставинам кримінального провадження.

Крім того, аналіз змісту ухвали слідчого судді свідчить про те, що вона відтворює зміст клопотання прокурора, посилання на ст. 170 КПК України, але вона не містить докладних мотивів на обґрунтування судового рішення, тому ухвала є необґрунтованою, невмотивованою, а отже підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що слідчий суддя допустив невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам справи, не звернувши увагу на необґрунтованість клопотання прокурора про накладення арешту на вказане майно, що є підставою для задоволення апеляційної скарги представника власника майна, скасування ухвали слідчого судді та постановлення нової про відмову в задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.

Керуючись ст. ст.376, 404, 405, 407, 418, 419, 422 КПК України,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 лютого 2026 року про накладення арешту скасувати.

В задоволенні клопотання прокурора - заступника начальника відділу Закарпатської обласної прокуратури ОСОБА_5 у кримінальному провадженні № 0000323, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.07.2025, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 209, ч. 3 ст. 366-2 КК України, про накладення арешту на майно - транспортний засіб марки MERSEDES-BENZ, моделі GLE 400, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , чорного кольору, 2021 року випуску, вилучений 30 січня 2026 року в ході проведення обшуку вказаного транспортного засобу відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді