Справа № 202/1350/26
Провадження № 1-кс/202/2226/2026
ІНДУСТРІАЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРА
У Х В А Л А

27 березня 2026 року м. Дніпро

Слідчий суддя Індустріального районного суду міста Дніпра ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у судовому засіданні клопотання начальника СД ДРУП № 2 ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_4 , яке погоджене з прокурором Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_3 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000031 від 20.01.2026 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України,

У С Т А Н О В И В:

Заступник начальника СД ДРУП № 2 ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_4 звернулася з погодженим з прокурором клопотанням, в якому просить накласти арешт шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування на нежитлову будівлю та споруди автостоянки, які складаються з: літ. А-1 - нежитлова будівля (будівля охорони) загальною площею 15,7 кв.м., поз. № l-огорожа, поз. № 2 - ворота; поз. I - мощення загальною площею 1340 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вулиця Осіння, будинок 9В, яка належить на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_5 , заборонивши органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо державної реєстрації речових прав на вказане нерухоме майно, в тому числі державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які дії стосовно приватизації або набуття права власності на майно, а також вносити до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записи про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, записи про скасування державної реєстрації речових прав та їх обтяжень, зміни до таких записів.

Клопотання про арешт майна обґрунтовано тим, що сектором дізнання Дніпровського РУП № 2 ГУНП в Дніпропетровській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000031 від 20.01.2026 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, за фактом самовільного зайняття земельної ділянки, яка фактично використовується як автостоянка.

Так, 20.01.2026 до чергової частини ДРУП № 2 ГУНП в Дніпропетровській області надійшов рапорт ДОП СДОП ВП ДРУП № 2 про те, що на території Індустріального району м. Дніпро по вул. Осіння поблизу будинку № 9 встановлено факт самовільного зайняття земельної ділянки, яка використовується як автостоянка.

Під час досудового розслідування установлено, що 26.11.2024 ОСОБА_6 надав державному реєстратору Троїцької сільської ради ОСОБА_7 фіктивні документи (договір купівлі-продажу від 10.11.2009 на нежитлову будівлю за адресою: м. Дніпро, вул. Осіння, 9В та довідку КП «ДМБТІ» ДОР), на підставі яких було зареєстроване право власності. В подальшому 16.12.2024 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 було посвідчено договір купівлі-продажу між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 .

Також установлено, що договір купівлі-продажу від 10 листопада 2009 року за № 1755 нотаріусом не посвідчувався.

Згідно з відповіддю КП «ДМБТІ» ДОР від 30.01.2026 технічна інвентаризація та державна реєстрація права власності за адресою: м. Дніпро, вул. Осіння, 9В не проводилася, довідка за вих. № 9866 від 25.11.2024 на ім`я ОСОБА_6 не видавалася.

30.01.2026 постановою заступника начальника СД ДРУП № 2 ГУНП в Дніпропетровській області нежитлову будівлю та споруди автостоянки за адресою: м. Дніпро, вул. Осіння, 9В визнано речовими доказами.

Дізнавач зазначає, що в разі не накладення арешту на вказане майно існує ризик його незаконного відчуження або заволодіння ним, що позбавить орган досудового розслідування можливості проведення об`єктивного та всебічного розслідування.

Отже, з метою забезпечення збереження речових доказів та запобігання можливості приховування вказаного майна, його пошкодженню, псування, знищення, перетворення, відчуження, просить накласти на таке майно.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 клопотання підтримав.

Відповідно до частини 2 статті 172 КПК України клопотання розглянуто за відсутності власника майна.

Слідчий суддя, заслухавши прокурора, дослідивши матеріали клопотання, доходить до висновку, що клопотання є необґрунтованим та задоволенню не підлягає з огляду на наступне:

Слідчим суддею установлено, що СД ДРУП № 2 ГУНП в Дніпропетровській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000031 від 20.01.2026 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, а саме за фактом самовільного зайняття земельної ділянки по вул. Осінній у місті Дніпрі.

Постановою заступника начальника сектору дізнання Дніпровського РУП № 2 ГУНП в Дніпропетровській області від 30.01.2026 року визнано речовим доказом у цьому кримінальному провадженні автостоянку за адресою м. Дніпро, вул. Осіння, буд. 9В, що належить ОСОБА_9 .

При вирішенні питання про арешт цього майна слідчий суддя керується тим, що згідно зі статтею 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження, до яких у тому числі належить арешт майна, застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до частини третьою статті 132 КПК України не допускається застосування заходів забезпечення кримінального провадження, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

За змістом частини першої статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно з частиною другої статті 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Зокрема, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу (частина 3 статті 170 КПК).

Так, за приписами статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до частини 1 статті 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

У разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб (частина четверта статті 173 КПК України).

Частиною 11 статті 170 КПК України визначено, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Отже, відповідно до положень КПК України, що узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішення неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним.

В своєму клопотанні про арешт майна орган дізнання посилається на те, що нежитлову будівлю та споруди автостоянки за адресою: м. Дніпро, вул. Осіння, 9В визнано речовими доказами та в разі не накладення арешту на це майно існує ризик його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Водночас слідчий суддя звертає увагу, що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000031 від 20.01.2026 здійснюється за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, тобто за фактом самовільного зайняття земельної ділянки.

Предметом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 197-1 КК України, виступає конкретна земельна ділянка, під якою треба розуміти частину земної поверхні з установленими межами та певним місцем розташування.

Отже, посилання у клопотанні на необхідність арешту нежитлової будівлі та споруд автостоянки для збереження речового доказу, запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження є формальним через відсутність обґрунтування того, яке саме доказове значення мають вказана будівля і споруди, враховуючи предмет та правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

В даному випадку клопотання не містить належного обґрунтування необхідності застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, його підстав та мети щодо нежитлової будівлі та споруди автостоянки, з урахуванням того, що досудове розслідування здійснюється за фактом самовільного зайняття земельної ділянки.

Слідчий суддя відзначає, що державна реєстрація права власності не змінює правового режиму самочинного будівництва.

Тож в разі якщо земельна ділянка не виділялася для будівництва чи розміщення автостоянки, тобто будівництво здійснено самочинно без отримання відповідного дозволу, то накладення арешту на будівлі та споруди такої автостоянки не відповідатиме закону та порушуватиме права власника цієї земельної ділянки, який має право вимагати їх знесення.

Отже, потреби досудового розслідування, яке здійснюється за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 197-1 КК України, не виправдовують застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як накладення арешту на нежитлову будівлю та споруди автостоянки, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Осіння, буд. 9В.

Враховуючи вищевикладене, в задоволенні клопотання про арешт майна необхідно відмовити.

Керуючись ст. 131-132, 170-173, 369-372 КПК України, слідчий суддя

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання про арешт майна - нежитлової будівлі та споруд автостоянки, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Осіння, буд. 9В, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів.

Слідчий суддя ОСОБА_10