У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" лютого 2026 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за №0000066

за апеляційною скаргою прокурора Вознесенської окружної прокуратури Миколаївської області ОСОБА_7

на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2025 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ілля Красноокнянського району Одеської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , відбуває покарання у Державній установі «Вознесенська виправна колонія (№72)», раніше судимого:

- вироком Любашівського районного суду Одеської області від 10.10.2018 за ч. 3 ст. 186, ч. 3 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років з конфіскацією майна,

- обвинуваченого за ст. 391 КК України.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2025 року ОСОБА_6 засуджений за ст. 391 КК України та йому призначено покарання в виді позбавлення волі строком 1 рік.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного покарання за сукупністю вироків частково приєднано невідбуту частину основного покарання за вироком Любашівського районного суду Одеської області від 10 жовтня 2018 року та остаточне покарання визначено у виді позбавлення волі строком 1 рік 6 місяців.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили обрано тримання під вартою в Державній установі «Миколаївський слідчий ізолятор».

Ухвалено обчислювати строк відбування основного покарання з 24.10.2025, зарахувавши в строк відбування основного покарання строк тримання його під вартою в установі попереднього ув`язнення за правилами ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України №2046 - VIII від 18 травня 2017 року, відповідно до якої попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день.

Вирішено питання про речові докази.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Прокурор ОСОБА_7 просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 391 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Любашівського районного суду Одеської області від 10 жовтня 2018 року, та остаточне покарання визначити у виді позбавлення волі строком на 1 рік 6 місяців з конфіскацією всього належного йому майна.

Виключити з вироку посилання про обрання обвинуваченому до набрання вироком законної сили запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в державній установі «Миколаївський слідчий ізолятор», зарахувавши в строк відбування основного покарання строк тримання його під вартою в установі попереднього ув`язнення за правилами ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України №2046 - VIII від 18.05.2017, відповідно до якої попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Прокурор, не оспорюючи висновків суду щодо кваліфікації дій обвинуваченого та доведеності його вини, вважає вирок суду в частині призначення покарання за сукупністю вироків та вирішення питання про запобіжний захід незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Зазначив, що ухвалюючи вирок щодо ОСОБА_6 , суд першої інстанції на підставі ст. 71 КК України, призначив остаточне покарання за сукупністю вироків лише стосовно основного покарання у виді позбавлення волі, але не повною мірою врахував, що вироком Любашівського районного суду Одеської області від 10.10.2018 ОСОБА_8 призначено й додаткове покарання у виді конфіскації майна, яке на момент постановлення оскаржуваного вироку не відбуте.

Також вважає, що судом безпідставно у резолютивній частині вироку ухвалено рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання ОСОБА_6 під вартою та зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання.

Вказав, що судовий розгляд вказаного кримінального провадження, згідно ухвали Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07.03.2025, за клопотанням обвинуваченого, проведено дистанційно в режимі відеоконференції з державною установою «Вознесенська виправна колонія (№72)», у зв`язку із відбуванням ОСОБА_6 покарання за вироком Любашівського районного суду Одеської області від 10.10.2018.

Зазначив, що під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000066 від 20.01.2025, ОСОБА_6 не затримувався, запобіжний захід йому не обирався, відтак, у провадженні відсутній строк тримання під вартою під час досудового розслідування.

Вважає, що судом безпідставно обрано ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в державній установі «Миколаївський слідчий ізолятор» до набрання вироком законної сили, оскільки відсутні ризики, які б давали достатні підстави суду вважати, що засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України. Також додав, що в порушення вимог ст.331 КПК України та глави 18 цього Кодексу, рішення про обрання запобіжного заходу прийнято судом без відповідного клопотання прокурора.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Любашівського районного суду Одеської області від 10 жовтня 2018 року ОСОБА_6 засуджений за ч. 3 ст. 186, ч. 3 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років з конфіскацією всього належного йому майна.

Засуджений ОСОБА_6 в місцях позбавлення волі знаходиться з 28.10.2019. Під час тримання у державній установі «Миколаївський слідчий ізолятор» вимог режиму утримання не порушував. Стягнень та заохочень не мав. З 19.11.2019 відбуває покарання у Державній установі «Вознесенська виправна колонія (№ 72)». За період відбування покарання характеризується негативно. Має 40 стягнень, заохочень не має.

Засуджений розглядався на комісії відповідно до ст. 82 КК України щодо заміни невідбутої частини покарання більш м`яким у виді обмеження волі. Рішенням комісії відмовлено у зв`язку з тим, що засуджений не став на шлях виправлення. Після розгляду комісією у порядку ст. 82 КК України, засуджений 9 разів притягувався до дисциплінарної відповідальності.

Загалом, за весь період відбування покарання має 49 стягнень, заохочень не має, участі у суспільно-корисному житті відділення та програмах диференційованого виховного впливу на засуджених не приймає, не вбачає в цьому необхідність. Спілкується з засудженими, зокрема, негативної спрямованості. У відділенні веде пасивний, пристосовницький спосіб життя.

Незважаючи на застосування заходів дисциплінарного впливу, ОСОБА_6 належних висновків для себе не зробив та продовжив порушувати режим утримання в даній установі.

20 січня 2025 року о 06:49, засуджений ОСОБА_6 , відбуваючи покарання у приміщенні камери №2 ДІЗО/ПКТ, будучи черговим згідно графіка чергувань, відкрито, в категоричній формі, в присутності представників адміністрації установи виконання покарань, відмовився виконувати законні вимоги адміністрації установи, а саме: приступити до прибирання в приміщенні камери №2 ДІЗО/ПКТ, в якій він утримується, чим порушив вимоги ст. 9 КВК України, ч. 3 ст. 107 КВК України, п. 4 ч. 2 розділу II Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018 № 2823/5 (далі - Правила), згідно якого засуджені зобов`язані виконувати встановлені законодавством вимоги персоналу установи виконання покарань, а також п. 2 ч. 2 розділу II Правил, згідно якого засуджені зобов`язані утримувати в чистоті і порядку приміщення установи виконання покарань.

При цьому, засуджений забезпечений необхідним робочим інвентарем, пройшов інструктаж з техніки безпеки та за станом здоров`я міг залучатися до прибирання у приміщенні камери № 2 ДІЗО/ПКТ.

В подальшому, засудженому ОСОБА_6 повторно, в усній формі, роз`яснено його права та обов`язки, доведено вимоги режиму відбування покарань, які передбачені ст. 9 КВК України, ч. 3 ст. 107 КВК України, п. 4 ч. 2 розділу II Правил, п. 2 ч. 2 розділу 2 Правил, а також попереджено про кримінальну відповідальність, передбачену ст. 391 КК України, після чого засудженому повторно запропоновано приступити до прибирання в приміщенні камери № 2 ДІЗО /ПКТ. Однак, засуджений ОСОБА_6 відкрито в категорійній формі, в присутності вищезазначених працівників установи відмовився виконувати законні вимоги адміністрації установи.

Судом першої інстанції ОСОБА_6 визнаний винним у злісній непокорі вимогам адміністрації установи виконання покарань, особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, якщо ця особа за порушення вимог режиму відбування покарання була піддана протягом року стягненню у виді переведення до приміщення камерного типу (одиночної камери) та його дії кваліфіковані за ст. 391 КК України.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор ОСОБА_5 підтримав апеляційну скаргу.

Обвинувачений ОСОБА_6 вважав вирок суду законним та обґрунтованим, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційні скарзі прокурора доводи, суд дійшов таких висновків.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Проте, зазначених вимог закону суд першої інстанції не дотримався.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 засуджений вироком Любашівського районного суду Одеської області від 10 жовтня 2018 року за ч. 3 ст. 186, ч. 3 ст. 187 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років з конфіскацією всього майна.

Згідно обвинуваченню, визнаного судом першої інстанції доведеним, в період відбування покарання за попереднім вироком, ОСОБА_6 20.01.2025 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 391 КК України, а саме, відкрито в категорійній формі, в присутності працівників установи відбування покарання відмовився виконувати законні вимоги адміністрації установи, -приступити до прибирання в приміщенні камери № 2 ДІЗО /ПКТ.

Тобто, ОСОБА_6 вчинив новий злочин в період відбування покарання за попереднім вироком, а тому за оскаржуваним вироком йому призначено остаточне покарання на підставі ч. 1 ст. 71 КК України.

Разом з тим, при визначенні остаточного покарання на підставі ч.1 ст. 71 КК України, судом першої інстанції допущено неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність.

Положеннями ч. 1 ст. 71 КК України передбачено, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Згідно ч. 4 ст. 71 КК України, остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Проте, зазначені вимоги закону судом першої інстанції не дотримано. В свою чергу, прокурор на ці порушення закону також уваги не звернув.

Колегія суддів звертає увагу, ОСОБА_6 відбуває покарання за вироком Любашівського районного суду Одеської області від 10 жовтня 2018 року. Згідно наявним у матеріалах судового провадження даним, за цим вироком початок строку 24.10.2019; кінець строку: 24.10.2026

Отже, станом на момент вчинення злочину за оскаржуваним вироком, тобто на 20.01.2025, невідбуте покарання за попереднім вироком складало 1 рік 9 місяців 4 дні.

При визначенні остаточного покарання на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, суд першої інстанції застосував принцип часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Любашівського районного суду Одеської області від 10 жовтня 2018 року.

Разом з тим, ані судом першої інстанції, ані прокурором під час судового розгляду та у доводах апеляційної скарги не враховано, що на момент вчинення злочину 20.01.2025 невідбуте покарання складало 1 рік 9 місяців 4 дні. Однак, остаточне покарання на підставі ч.1 ст. 71 КК України визначено у виді позбавлення волі строком на 1 рік 6 місяців, тобто всупереч вимогам ч.4 ст. 71 КК України остаточне покарання визначено на строк менше, ніж невідбута частина покарання за попереднім вироком.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 413 КПК України неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність тягне за собою скасування або зміну судового рішення.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості прийняти рішення відповідно до вимог закону, з огляду на межі поданої апеляційної скарги, оскільки прокурор у своїх доводах залишив поза увагою вищезазначене порушення вимог закону, допущене судом першої інстанції.

Що стосується доводів апелянта в частині неправильного вирішення судом першої інстанції питання про обрання запобіжного заходу та зарахування у строк відбування покарання попереднього ув`язнення, колегія суддів зауважує, що ці доводи є частково обґрунтованими, оскільки суд першої інстанції це питання вирішив неправильно.

Між тим, і прокурор у поданій апеляційній скарзі конкретно не зазначив, яким чином слід вирішити питання щодо початку строку відбування покарання, та яким чином слід рахувати строк покарання, який строк підлягає врахуванню у строк відбування покарання.

Так, в оскаржуваному вироку судом першої інстанції визначено, що початок строку відбування покарання слід рахувати з дня ухвалення вироку - з 24 жовтня 2025 року.

У резолютивній частині суд першої інстанції зазначив, що запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили обрано тримання під вартою в Державній установі «Миколаївський слідчий ізолятор».

Є слушними доводи прокурора, що за відсутності відповідного клопотання суд безпідставно прийняв таке рішення про обрання запобіжного заходу.

Колегія суддів звертає увагу, що у даному кримінальному провадженні запобіжний захід ОСОБА_6 не обирався. Під час проведення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні ОСОБА_6 відбував покарання за попереднім вироком.

Судом першої інстанції ухвалено обчислювати строк відбування основного покарання з 24.10.2025, зарахувавши в строк відбування основного покарання строк тримання його під вартою в установі попереднього ув`язнення за правилами ч. 5 ст. 72 КК України, та зарахувати у строк покарання строк попереднього ув`язнення день за день.

Слід зазначити, що вказане рішення суду першої інстанції є неправильним, з яким прокурор хоча і не погоджується, але у поданій апеляційній скарзі теж просить зарахувати у строк відбування основного покарання строк тримання його під вартою в установі попереднього ув`язнення за правилами ч. 5 ст. 72 КК України, та не вказує, який строк слід зарахувати, з якого строку слід рахувати строк відбування покарання.

З огляду на наведене, вирок не можна вважати законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Враховуючи межі поданої апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості усунути вказані порушення закону під час апеляційного розгляду.

Оскільки судом першої інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які не можуть бути усунені під час апеляційного розгляду, вирок підлягає скасуванню, з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

За такого, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскільки містить вимогу прокурора про скасування вироку.

Інші доводи прокурора апеляційний суд не обговорює, оскільки вирок підлягає скасуванню з процесуальних підстав.

При новому судовому розгляді даного кримінального провадження суду першої інстанції слід врахувати вищенаведене, усунути вказані в ухвалі порушення, перевірити доводи апелянта, та прийняти законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення у відповідності до вимог закону.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 409, 424, 425, 532 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу прокурора Вознесенської окружної прокуратури Миколаївської області ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_9