ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1339/26 Справа № 183/1041/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

судді -доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

в режимі відеоконференції:

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2026 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001585, щодо

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження: с. Знаменівка

Новомосковського району

Дніпропетровської області,

зареєстрованого за адресою:

АДРЕСА_1 ,

проживаючого за адресою:

АДРЕСА_2 ,

раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Ухвалою Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2026 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 02 квітня 2026 року включно, визначено розмір застави у виді 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а саме 66.560 (шістдесят шість тисяч п`ятсот шістдесят) грн. В задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу на домашній арешт - відмовлено.

Своє рішення судмотивував тим, що існують ризики, передбачені п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки ОСОБА_7 розуміє, що у разі визнання його судом винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 185 КК України, його може буде засуджено судом до реального позбавлення волі на строк 8 років, тому існує реальна можливість переховування останнього від органів досудового розслідування та суду з метою ухилення від покарання. Суд зазначив, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий за вчинення аналогічних тяжких злочинів, однак на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та знову обґрунтовано підозрюється у вчиненні корисливого тяжкого кримінального правопорушення, вчиненого в період іспитового строку, що вказує на стійку кримінальну направленість його поведінки, а отже дає підстави вважати, що підозрюваний ОСОБА_7 , маючи можливість вільного пересування, зможе продовжити вчиняти інші кримінальні правопорушення. Встановлені судом обставини свідчать про відсутність підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу ОСОБА_7 , ніж тримання під вартою.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить скасувати ухвалу суду від 09.02.2026 року та змінити йому запобіжний захід із тримання під вартою на особисте зобов`язання.

Обґрунтовуючи заявлені в апеляційній скарзі вимоги обвинувачений посилається на те, що суд вказує на наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які не знаходять свого підтвердження. Вказує, що прокурор тривалий час не може забезпечити явку свідків сторони обвинувачення. Зауважує, що суд визначив йому заставу у розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 66.560 грн., хоча у поданих ним клопотаннях про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на особисте зобов`язання, він зазначав, що ні він, ні його родина не має таких коштів, але суд першої інстанції не взяв цього до уваги, так як і інші пом`якшуючі обставини, а саме те, що він має матір пенсійного віку, яка потребує його допомоги, та брата, який перебуває на війні. Також суд не врахував, що спричинені потерпілій стороні збитки були повністю відшкодовані ще в період досудового слідства, через що до нього відсутні будь-які претензії матеріального та морального характеру. Вказує, що вчинене ним кримінальне правопорушення скоєне без застосування насилля та шкоди для здоров`я, не спричинило тяжких наслідків. Зауважує, що він сприяв органам досудового слідства у даному кримінальному провадженні, щиро кається та шкодує про вчинений злочин, бажає захищати країну від збройної агресії російської федерації. Зазначає, що тривалий термін перебування під вартою негативно впливає на стан його здоров`я, оскільки у нього погіршився зір, часто має простудні захворювання, які через ускладнення переходять в бронхіт. Суд першої інстанції зазначеним обставинам належної оцінки не надав.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило, клопотань про розгляд справи за його участі не заявляв, відповідно до вимог ч.4 ст.422-1 КПК України апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності прокурора.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Частиною другою цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.

В силу вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених

ст.177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

На переконання апеляційного суду суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до матеріалів справи в провадженні Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185 КК України.

Прокурором в судовому засіданні суду першої інстанції заявлено клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо

ОСОБА_7 , мотивуючи свою позицію тим, що ризики, передбачені п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України, які стали підставою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не змінилися.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 .

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи, які в своїй сукупності вказують на вірогідну причетність останнього до інкримінованих злочинів, а отже обвинувачення не є вочевидь безпідставним.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора відносно обвинуваченого ОСОБА_7 у контексті наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, суд першої інстанції встановив, що вони є обґрунтованими, а заявлені ризики об`єктивно існують.

Слідчим суддею не встановлено будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України, необхідних для застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, з чим також погоджується колегія суддів.

Таким чином, вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, продовжують існувати та виправдовують тримання обвинуваченого під вартою.

ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185 КК України, які вчинив в період іспитового строку, та за які передбачена реальна міра покарання у виді позбавлення волі строком від п`яти до восьми років, а тому реальна міра покарання, яка може бути призначена ОСОБА_7 у разі визнання його винним, буде спонукати останнього ухилятися від суду.

В контексті практики ЄСПЛ ризик втечі обвинуваченого оцінюється не лише на основі суворості можливого вироку, а має досліджуватися з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

Про наявність ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України свідчить те, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий за вчинення аналогічних тяжких злочинів, останній раз 29.09.2022 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області засуджений до покарання у виді позбавлення волі строком 4 роки, на підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнений від відбуття покарання з іспитовим строком 3 роки, на даний час перебуває на обліку Новомосковського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Дніпропетровській області, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та знову обґрунтовано підозрюється у вчиненні корисливого тяжкого кримінального правопорушення, вчиненого в період іспитового строку, що вказує на стійку кримінальну направленість його поведінки, а отже дає підстави вважати, що підозрюваний ОСОБА_7 , маючи можливість вільного пересування, зможе продовжити вчиняти інші кримінальні правопорушення.

При цьому, зазначені ризики об`єктивно збільшуються з урахуванням введення в Україні військового стану через агресію Російської Федерації проти України, яка суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях та якісно погіршує криміногенну обстановку, зокрема ускладнює належний виклик таких осіб, а також контроль за виконанням запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, іншого запобіжного заходу, що може значно ускладнити органам правопорядку вжиття заходів реагування на таку поведінку обвинуваченого та забезпечити належне виконання ним своїх процесуальних обов`язків.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу взяв до уваги і інші обставини кримінального провадження, а саме, що ОСОБА_7 офіційно або за наймом не працює, джерел доходу не має, не одружений, дітей не має, проживає з батьками, але коштів на їх утримання не має, раніше неодноразово судимий та неодноразово відбував покарання у виді позбавлення волі, за місцем проживання характеризується посередньо, незважаючи на воєнний стан, який оголошено в Україні ОСОБА_7 суспільно корисною працею не займається, зловживає алкогольними напоями, що свідчить про відсутність у нього стійких соціальних зв`язків та про особливу вагомість встановлених щодо нього ризиків, а саме його переховування від суду та можливості вчинення інших злочинів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, є необґрунтованими, оскільки зазначені ризики встановлені в ухвалі суду та підтверджується наданими судом першої інстанції матеріалами, відповідно до яких, заявлені ризики об`єктивно існують і для їх запобігання необхідно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Обговорюючи питання про можливість усунення вказаних ризиків у менш обтяжливий спосіб, ніж тримання ОСОБА_7 під вартою, колегія суддів, погоджуючись з думкою суду першої інстанції, вважає, що встановлені щодо обвинуваченого ризики з числа передбачених ст.177 КПК України є виключно вагомими, а вищенаведені обставини поза розумним сумнівом підтверджують продовження існування встановлених ризиків, і те, що запобігти їх реалізації можливо тільки шляхом продовження застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а більш м`які запобіжні заходи не здатні забезпечити його належну процесуальну поведінку.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки при розгляді клопотання прокурором доведено об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше тримання під вартою ОСОБА_7 , встановлена наявність ризиків, визначених ч.1 ст.177 КПК України, а будь-яких об`єктивних даних, які б безумовно свідчили про зміну або відсутність обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, які раніше слугували підставою для обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, апелянтом не наведено.

Апеляційним судом враховано доводи апеляційної скарги стосовно того, що спричинені потерпілій стороні збитки були повністю відшкодовані ще в період досудового слідства, що обвинувачений сприяв органам досудового слідства у даному кримінальному провадженні, щиро кається та шкодує про вчинені злочини, бажає захищати країну від збройної агресії російської федерації. Разом з тим, на противагу цим доводам, суд вважає, що на даний час вказані обставини неможливо віднести до тих достатніх стримуючих чинників, які у повному обсязі здатні мінімізувати ймовірність вчинення обвинуваченим дій, спрямованих на переховування від суду, або вчинення інших кримінальних правопорушень, тобто визнати ці обставини такими, що можуть гарантувати запобігання встановленим ризикам без застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Щодо посилання ОСОБА_7 на те, що прокурор тривалий час не може забезпечити явку свідків сторони обвинувачення, тим самим затягуючи розгляд справи, варто зауважити, що суд апеляційної інстанції при перегляді ухвали суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою не втручається у судовий розгляд кримінального провадження по суті, у провадженні даної категорії не наділений правом надавати вказівки суду першої інстанції та прокурору, а досліджує виключно наявність чи відсутність існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, як підґрунтя для обрання чи продовження строку тримання обвинуваченого під вартою.

На підставі наведеного, апеляційний суд погоджується з рішенням суду щодо необхідності задоволення клопотання прокурора, оскільки він довів обставини, які виправдовують подальше обмеження права обвинуваченого перебувати на волі. Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Відтак, апеляційний суд приходить до висновку, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Також, враховуючи тяжкість та фактичні обставини вчинення інкримінованих ОСОБА_7 злочинів, особу обвинуваченого, його майновий стан, сімейний стан, беручи до уваги, що розмір застави не може бути завідомо непомірним для обвинуваченого, апеляційний суд вважає, що встановлений судом першої інстанції альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 20 прожиткових мінімумів доходів громадян для працездатних осіб, є достатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки останнього та буде для нього вагомим стримуючим фактором, а достатніх підстав для зменшення розміру альтернативної застави, як на цьому наполягає обвинувачений, не вбачається.

Матеріали провадження не містять інших переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, та в апеляційній скарзі не доведені.

Відомостей щодо протипоказань для перебування обвинуваченого в умовах слідчого ізолятора не було надано, як під час розгляду клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в суді першої інстанції, так і під час розгляду апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції.

Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги, апеляційним переглядом не встановлено.

Приймаючи рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, дані про особу обвинуваченого, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Будь-яких порушень КПК України при постановленні зазначеної ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому, за наслідками апеляційного розгляду, апеляційний суд вважає необхідним ухвалу суду залишити без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2026 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

________________ _________________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4