Справа №463/1001/26
Провадження №1-кс/463/1432/26
У Х В А Л А

10 лютого 2026 року Личаківський районний суд м. Львова

Слідчий суддя - ОСОБА_1

за участі секретаря судових засідань - ОСОБА_2

в м. Львові

у відкритому судовому засіданні,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу адвоката ОСОБА_3 який діє в інтересах ОСОБА_4 на постанову слідчого Першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові ОСОБА_5 від 13.01.2026 року про відмову у визнанні ОСОБА_4 потерпілим у кримінальному провадженні №0003058 від 13.08.2025 року, -

в с т а н о в и в :

представник скаржника звернувся до слідчого судді із скаргою на постанову слідчого Першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові ОСОБА_5 від 13.01.2026 року про відмову у визнанні ОСОБА_4 потерпілим у кримінальному провадженні №0003058 від 13.08.2025 року.

Скаргу мотивує тим, що в даному кримінальному провадженні ОСОБА_4 є потерпілим, так як внаслідок вчинення кримінального правопорушення йому спричинено шкоду. Вважає постанову слідчого незаконною, необґрунтованою та такою, що суперечить вимогам ст. 55 КПК України. Також, оскаржувана постанова є аналогічною попередній, яка була скасована слідчим суддею.

Адвокат ОСОБА_3 до судового засідання подав заяву про розгляд скарги за його відсутності, вимоги скарги підтримує.

Враховуючи положення ч.1 ст.28 КПК України, яка передбачає, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки, а положеннями ч.3 ст.306 КПК України хоч і визначено, що розгляд скарг на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування здійснюється за обов`язкової участі особи, яка подала скаргу, але наслідки неявки у судові засідання такої не визначено, з врахуванням наведеного, слідчий суддя вважає, що скаргу слід розглянути у відсутності скаржника на підставі наявних матеріалів.

Представник суб`єкта оскарження - Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду скарги повідомлений належним чином. Заперечення на скаргу суду не подано.

У зв`язку із наведеним, враховуючи скорочені процесуальні строки для розгляду скарги, вважаю за можливе розглянути скаргу у відсутності суб`єкта оскарження на підставі наявних доказів.

Дослідивши матеріали скарги, приходжу до наступного висновку.

Судом встановлено, що Першим слідчим відділом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0003058 від 13.08.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.146 КК України.

01.01.2026 року до Першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові надійшло клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 щодо визнання ОСОБА_4 потерпілим.

Постановою слідчого Першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові ОСОБА_5 від 23.01.2026 року, відмовлено у визнанні ОСОБА_4 потерпілим у кримінальному провадженні №0003058 від 13.08.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.146 КК України.

Слідчий дану постанову обґрунтував тим, що на теперішній час у кримінальному провадженні відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що можливим вчиненням кримінального правопорушення ОСОБА_6 завдано моральної чи майнової шкоди внаслідок незаконних дій.

Відповідно до ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.

Поняття видів шкоди, що можуть бути завдані потерпілому, визначається з урахуванням положень цивільного і кримінального права. При визначенні шкоди як підстави для визнання особи потерпілим необхідно виходити із того, що шкода має бути безпосередньо спричинена особі кримінальним правопорушенням. Тобто, на момент визнання особи потерпілим необхідно виходити із презумпції заподіяння шкоди кримінальним правопорушенням, враховуючи достатні дані про такий факт.

Частина 5 ст. 55 КПК України передбачає, що за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

При цьому відповідні підстави згідно із зазначеною нормою мають бути належним чином мотивовані.

Таким чином, слідчий, виносячи оскаржувану постанову, повинен був надати аналіз та вказати мотиви прийняття оскаржуваної постанови, виходячи з дослідження всіх наявних в матеріалах кримінального провадження даних щодо можливого спричинення заявнику шкоди та врахувати те, що саме за його заявою були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення кримінального правопорушення та те, що права і обов`язки потерпілого виникли в особи з моменту подання заяви про вчинення кримінального правопорушення.

Тому слідчий суддя погоджується з доводами заявника, що відмова у визнанні його потерпілим слідчим належним чином не мотивована. Зокрема, слідчий в оскаржуваній постанові обмежився мотивами, в яких констатовано відсутність доказів заявника щодо спричинення останнім шкоди та констатацією, що завдання будь-якої фізичної чи моральної шкоди заявнику не встановлено, однак слідчий в оскаржуваній постанові не зазначив які слідчі та інші процесуальні дії вчинені в даному кримінальному провадженні, в тому числі з метою перевірки факту спричинення такої шкоди, та чи встановлював він у заявника факту заподіяння такої шкоди.

Таким чином, оскаржувана постанова не відповідає вимогам ст. 110 КПК України, оскільки не містить належних мотивів прийнятого рішення, не відповідає вимогам процесуального закону, тому підлягає до скасування.

Також, із змісту оскаржуваної постанови вбачається, що така є аналогічною за своїм змістом попереднім винесеним постановам, а відтак слідчим належним чином не враховані висновки слідчого судді, якою було скасовано попередню постанову, недоліки слідства не усунуто.

Таким чином, з врахування принципу диспозитивності, скарга підлягає до задоволення.

Крім того, слід зазначити, що в силу положень ст. 55 КПК України заявник є потерпілим з моменту подання ним заяви про вчинення кримінального правопорушення щодо нього або з часу подання заяви про залучення особи до провадження як потерпілого до винесення слідчим постанови про відмову у визнанні його потерпілим. Після скасування постанови про відмову у визнанні потерпілим процесуальні права потерпілого у кримінальному провадженні жодним чином не обмежуються.

Керуючись ст.ст. 55, 110, 303, 306, 307, 309, 372 КПК України

п о с т а н о в и в :

скаргу задоволити.

Постанову слідчого Першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові ОСОБА_5 від 23.01.2026 року про відмову у визнанні ОСОБА_4 потерпілим у кримінальному провадженні №0003058 від 13.08.2025 року скасувати.

Ухвала остаточна та оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_7