ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 404/6535/19

провадження № 51-3899 км 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора ОСОБА_6 та засудженого ОСОБА_7 на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05 лютого 2025 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 12 серпня 2025 року у кримінальному провадженні, дані про яке внесені до ЄРДР за № 0004567 за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Кіровограда, жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Короткий зміст ухвалених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05 лютого 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК та засуджено до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

На підставі ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК звільнено ОСОБА_7 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Цивільний позов задоволено частково. Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 (з 09 лютого 2023 року ОСОБА_9 ) 10 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до встановлених місцевим судом фактичних обставин, ОСОБА_7 14 червня 2019 року приблизно о 19:00, перебуваючи на дитячому майданчику неподалік приміщення Поліклінічного відділення № 5, що на вул. Попова 9-Б, в ході словесного конфлікту з неповнолітнім ОСОБА_8 (з 09 лютого 2023 року ОСОБА_9 ) завдав останньому один удар кулаком правої руки в живіт, чим завдав йому фізичного болю не спричинивши тілесних ушкоджень.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 12 серпня 2025 року апеляційні скарги прокурора ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_7 залишено без задоволення, а вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05 лютого 2025 року - без змін.

Вимоги, викладені в касаційних скаргах, та узагальнені доводи осіб, які їх подали

У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_6 ставить питання про зміну вироку суду першої інстанції та ухвали суду апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги, зазначає, що ОСОБА_7 підлягав звільненню від покарання без визначення його виду та розміру, незважаючи на це місцевий суд, з чим погодився і суд апеляційної інстанції, допустив неправильне тлумачення положень статей 49, 74 КК оскільки приймаючи відповідне рішення, призначив ОСОБА_7 покарання у виді штрафу, чим неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

З огляду на викладене, просить виключити з оскаржуваних судових рішень посилання на призначення ОСОБА_7 покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 , посилаючись на допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції.

На обґрунтування своїх вимог зазначає про те, що місцевий суд не надав належної оцінки його показанням та зауваженням, неправдивим та суперечливим показанням потерпілого та свідків, які не підтверджуються висновком судово-медичної експертизи. Крім того, незважаючи на вказівки суду апеляційної інстанції, місцевий суд не усунув порушень під час вирішення цивільного позову. До того ж, під час зміни обвинувачення безпідставно вказано іншу дату події, а саме 14 червня 2019 року замість 15 червня 2019 року, що є підставою для повернення обвинувального акта прокурору, на що суд уваги не звернув.

Вказує, що докази, досліджені під час судового розгляду збиралися щодо кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, а не ч. 1 ст. 126 КК, також експертиза проводилися щодо визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, яких фактично встановлено не було, а з обставин справи вбачається, що потерпілий госпіталізований не був.

Від учасників судового провадження заперечень на зазначені вище касаційні скарги не надходило.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 підтримав касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 , просив її задовольнити, вирок та ухвалу змінити із зазначених у скарзі підстав, водночас, посилаючись на безпідставність касаційної скарги засудженого ОСОБА_7 , просив відмовити у її задоволенні.

Інші учасники були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, у судове засідання не з`явилися, клопотань про відкладення касаційного розгляду до Суду не надходило.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, засуджений указує, що судами обох інстанцій допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які призвели до неправильної оцінки доказів, та, як наслідок, ухвалення незаконних та необґрунтованих судових рішень.

Вважає, що місцевий суд не надав належної оцінки його показанням та зауваженням, неправдивим й суперечливим показанням потерпілого й свідків, які не підтверджуються висновком судово-медичної експертизи.

Проте, на переконання колегії судді, зазначена позиція не знайшла свого підтвердження під час касаційного розгляду кримінального провадження.

Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до змісту судових рішень, під час судового розгляду ОСОБА_7 свою винуватість у вчиненні кримінального проступку не визнав, вказував, що 15 червня 2019 року біля дитячого майданчика він не перебував, ніяких конфліктів у нього не ні з ким було, ударів нікому він не завдавав.

Як убачається з вироку, висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК, ґрунтуються на доказах, досліджених та належно оцінених у судовому засіданні.

Такі висновки суд зробив на підставі показань неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 (з 09 лютого 2023 року ОСОБА_9 ), який повідомив, що ОСОБА_7 прийшов на дитячий майданчик, його син ОСОБА_11 повідомив, що нібито потерпілий ображав останнього, ОСОБА_7 вдарив потерпілого у живіт. Після того, як виявилося, що потерпілий нікого не ображав, ОСОБА_7 вибачився перед потерпілим.

Відповідно до мотивувальної частини вироку, судом надано оцінку показанням законного представника потерпілого ОСОБА_8 , яка повідомила, що того вечора їй зателефонував син та повідомив, що його вдарив ОСОБА_7 . Вона відвела сина до лікаря та викликала поліцію. Спочатку ОСОБА_7 підтверджував, що не сильно вдарив її сина, проте пізніше почав заперечувати ці обставини.

Також, як вказано у вироку, судом оцінено показання неповнолітніх свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які вказали, що під час перебування на дитячому майданчику у ОСОБА_12 виник конфлікт з ОСОБА_11 , сином ОСОБА_7 , через деякий час ОСОБА_11 повернувся разом із ОСОБА_7 , який підійшов до потерпілого та вдарив кулаком у живіт, потім направився до ОСОБА_12 , однак останній втік.

Поряд з цим, місцевий суд, про що зазначено у тексті оскаржуваного вироку, дослідив відомості, які містяться у заяві ОСОБА_8 про кримінальне правопорушення, протоколах проведення слідчого експерименту від 23 липня 2019 року за участю свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , під час проведення яких свідки детально повідомили про обставини заподіяння ОСОБА_7 удару потерпілому ОСОБА_8 (з 09 лютого 2023 року ОСОБА_9 ).

Крім того, в ході розгляду кримінального провадження предметом дослідження та відповідної оцінки місцевого суду були заключення спеціаліста Кіровоградської дитячої обласної лікарні, копія витягу з журналу відмови від госпіталізації № 4, висновок судово-медичної експертизи № 367 від 26 липня 2019 року щодо відсутності у потерпілого тілесних ушкоджень.

На підставі дослідження сукупності доказів, місцевий суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_7 знайшла своє підтвердження під час судового розгляду кримінального провадження за його обвинуваченням, а його твердження щодо непричетності до інкримінованих йому дій розцінив як позицію захисту.

Водночас, за результатом судового розгляду суд першої інстанції не встановив підстав вважати показання потерпілого та свідків недостовірними, як про це наголошує у касаційній скарзі засуджений.

Так, у вироку місцевий суд зазначив, що факт заподіяння ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_8 (з 09 лютого 2023 року ОСОБА_9 ) одного удару кулаком у живіт, підтверджується показаннями потерпілого та свідків, які є чіткими, логічними, послідовними, а також дослідженими письмовими доказами, які є безспірними та такими, що доповнюють один одного.

Колегія суддів уважає, що висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК, місцевий суд належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які були оцінені відповідно до вимог закону та правильно визнані судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо нього.

Тобто в основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності, а зі змісту його мотивувальної частини вбачається, що суд виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення кримінального правопорушення, його наслідки.

Отже, у вироку суду в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 , які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК.

За викладених місцевим судом у вироку фактичних обставин, кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 126 КК є правильною.

Що стосується доводів засудженого про те, що під час зміни обвинувачення безпідставно вказано іншу дату події, а саме 14 червня 2019 року замість 15 червня 2019 року, що, на його думку, є підставою для повернення обвинувального акта прокурору, то такі доводи не свідчать про наявність порушень вимог процесуального закону.

Як вбачається зі змісту вироку та ухвали, вказані доводи були предметом ретельної перевірки судів попередніх інстанцій, які відкинули зазначені доводи як безпідставні, вказавши у вироку та ухвалі обґрунтування своїх висновків.

Зокрема, суди, з посиланням на положення ст. 338 КПК, зауважили, що вимоги кримінального процесуального закону дають право стороні обвинувачення під час розгляду кримінального провадження змінити обвинувачення, так само стосовно дати події кримінального правопорушення, що у тому числі узгоджується із заявою ОСОБА_8 про кримінальне правопорушення, поданої до правоохоронних органів саме 14 червня 2019 року, що виключає можливість вчинення кримінального проступку 15 червня 2019 року.

Враховуючи передбачене ст. 279 КПК право прокурора змінювати зміст підозри та кваліфікацію дій підозрюваної особи на стадії досудового розслідування, не можуть бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень доводи засудженого про те, що докази, досліджені під час судового розгляду, збиралися щодо кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК, а не ч. 1 ст. 126 КК, а експертиза проводилися щодо визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, яких фактично встановлено не було.

Як вбачається з матеріалів провадження, що підтверджено прокурором під час судового розгляду, саме відсутність тілесних ушкоджень у неповнолітнього потерпілого за наслідком проведення судово-медичної експертизи і було підставою зміни правової кваліфікації з ч. 1 ст. 125 КК на ч. 1 ст. 126 КК у межах кримінального провадження № 0004567.

Крім того, колегія суддів не може визнати обґрунтованими доводи засудженого про те, що місцевий суд, незважаючи на вказівки суду апеляційної інстанції, не усунув порушень під час вирішення цивільного позову, чим допустив порушення вимог ст. 415 КПК.

Як вбачається з ухвали Кропивницького апеляційного суду від 14 липня 2021 року, якою скасовано попередній вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 березня 2021 року, апеляційний суд констатував, що місцевий суд без дослідження (без оголошення) у судовому засіданні цивільного позову дійшов висновку про його обґрунтованість, чим порушив вимоги ст. 374 КПК.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що під час судового розгляду у судовому засіданні 24 листопада 2021 року законним представником неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 оголошено цивільний позов, судом з`ясовано позицію ОСОБА_7 щодо позову, який заперечував щодо його задоволення, та у подальшому відповідно до вироку, цивільний позов задоволено частково, ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 (з 09 лютого 2023 року ОСОБА_9 ) 10 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Виходячи з наведеного, а також враховуючи, що у касаційній скарзі засуджений не ставить під сумнів обґрунтованість суми моральної шкоди, присудженої до стягнення, колегією суддів не встановлено порушення вимог ст. 415 КПК, а тому доводи засудженого у цій частині задоволенню не підлягають.

У касаційній скарзі серед іншого засуджений стверджує, що під час перевірки вироку апеляційний суд не спростував доводів його апеляційної скарги.

Однак, під час дослідження матеріалів кримінального провадження встановлено, що апеляційний суд, дотримуючись вимог статей 404, 405, 407, 412-414 КПК, переглянув вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 у тому числі за апеляційною скаргою засудженого, перевірив зазначені в ній доводи, проаналізував їх, надав на всі доводи відповіді, зазначивши в ухвалі обґрунтування своїх висновків.

Зокрема, апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду та вказав, що доводи ОСОБА_7 про недоведеність його винуватості у вчиненні інкримінованих йому дій, не знайшли свого підтвердження за результатом перевірки вироку суду в апеляційному порядку.

Тобто, зі змісту ухвали апеляційного суду вбачається, що письмові докази, показання засудженого, потерпілого та свідків, а також встановлені місцевим судом обставини, були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, їм надано відповідну правову оцінку, що відображено в оскаржуваній ухвалі апеляційного суду.

Водночас апеляційний суд не встановив порушень процесуального законодавства під час збирання, дослідження та оцінки наведених місцевим судом доказів.

Таким чином, за результатом перевірки оскаржуваних судових рішень колегією суддів не встановлено обставин, які б ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК, оскільки, з огляду на вимоги статей 370, 374 КПК, такі висновки ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, передбачених ст. 91 КПК, які підтверджуються доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 КПК, зміст яких детально наведено у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Разом з тим, колегія суддів вважає слушними доводи прокурора про неправильне застосування судами закону України про кримінальну відповідальність.

Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор у касаційній скарзі зазначає, що ОСОБА_7 у зв`язку із закінченням строків давності підлягав звільненню від покарання без визначення його виду та розміру.

Згідно вироку ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК та засуджено до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Водночас, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК ОСОБА_7 звільнений від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Проте, як неодноразово зазначав у своїй практиці Верховний Суд, системний аналіз формулювань, використаних у кримінальному законі: «звільнення від покарання» (частини 4, 5 ст. 74, ч. 1 ст. 105 КК), «звільнення від відбування покарання» (статті 75, 79, 104 КК), «звільнення від призначеного покарання» (ст. 78 КК), дає підстави для висновку, що під звільненням від покарання необхідно розуміти звільнення не від конкретного виду й розміру покарання, передбаченого санкцією або призначеного судом, а саме від його призначення як форми примусу в цілому.

Наведене узгоджується з позицією, викладеною у постановах від 18 червня 2020 року (справа № 756/6876/19, провадження № 51-5464 км 19), від 19 березня 2024 року (справа № 756/3924/20, провадження № 51-5550 км 23), від 07 листопада 2024 року (справа № 401/2378/21, провадження № 51-3203 км 24), від 25 червня 2025 року (справа № 684/477/19, провадження № 828 км 25).

Таким чином, колегія суддів вважає, що місцевий суд безпідставно призначив ОСОБА_7 конкретний вид та розмір покарання у виді штрафу, оскільки у подальшому ухвалив рішення про звільнення його від покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Як установлено ст. 438 КПК, підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Зазначене свідчить про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, що залишилося поза увагою апеляційного суду, а тому посилання суддів в частині призначення ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 126 КК у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн, підлягає скасуванню, а оскаржувані вирок та ухвала - зміні.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 задовольнити, а вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05 лютого 2025 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 12 серпня 2025 року змінити.

Скасувати в частині призначення ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 126 КК у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Вважати ОСОБА_7 звільненим від покарання за ч. 1 ст. 126 КК на підставі п. 1 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК у зв`язку із закінченням строків давності.

В іншій частині вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3