Єдиний унікальний номер справи 678/167/26
Номер провадження 1-кс-678-100/26
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року селище Летичів

Слідчий суддя Летичівського районного суду Хмельницької області ОСОБА_1 розглянувши у судовому засіданні в залі суду клопотання прокурора Летичівської окружної прокуратури ОСОБА_2 , про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000039 від 29 січня 2026 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, -

встановив:

04 лютого 2026 року на розгляд слідчого судді надійшло клопотання про накладення арешту на транспортний засіб - автомобіль марки «ВАЗ» моделі «2107», коричневого кольору реєстраційний номер НОМЕР_1 , що на праві власності, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , належить ОСОБА_3 та який, на законних підставах перебуває у користуванні ОСОБА_4 , з позбавленням права власника/користувача даного майна на відчуження, розпорядження ним, користування, з метою збереження речового доказу, запобігання можливого його знищення, пошкодження, приховання та можливістю використання під час призначення необхідних експертиз та проведення інших слідчих дій.

У клопотанні міститься прохання прокурора про розгляд даного клопотання без його участі, та без застосування звукозапису, клопотання підтримують в повному обсязі та просять його задовольнити.

Фіксування судового розгляду за допомогою технічних засобів не здійснювалось на підставі ч.4 ст.107 КПК України.

Вивчивши подане клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя приходить до висновку, що у задоволенні клопотання слід відмовити з наступних підстав.

З клопотання та доданих матеріалів вбачається, що 29.01.2026 близько 17 год. 20 хв. в селищі Летичів по вулиці Савіцького Юрія, Хмельницького району Хмельницької області, нарядом СРПП відділу поліції № 3 Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області, зупинено автомобіль "ВАЗ 2107" д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який умисно не виконує постанову Летичівського районного суду справа, згідно якої його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення і накладено адміністративне стягнення у вигляді позбавленням права керування транспортним засобом на 6 років.

За вказаним фактом відомості було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000039 від 29.01.2026 за ч. 1 ст. 382 КК України та розпочато досудове розслідування.

29.01.2026 в період часу з 18 год. 49 хв. до 19 год. 29 хв., проведено огляд місця події в селищі Летичів по вулиці Юрія Савіцького, 10/12, Хмельницького району Хмельницької області, в ході якого вилучено автомобіль марки «ВАЗ» моделі «2107», коричневого кольору реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким ОСОБА_4 керував будучи позбавленим права керування транспортними засобами рішенням суду. Після проведення огляду автомобіль марки «ВАЗ» моделі «2107», коричневого кольору реєстраційний номер НОМЕР_1 поміщено на автомобільну стоянку ВП №3 Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області, що знаходиться за адресою: селище Летичів, вул. Івана Франка, 10, Хмельницького району Хмельницької області.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , власником автомобіля марки «ВАЗ» моделі «2107», коричневого кольору реєстраційний номер НОМЕР_1 є ОСОБА_3 , який зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

29.01.2026 автомобіль марки «ВАЗ» моделі «2107», коричневого кольору реєстраційний номер НОМЕР_1 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000039 від 29.01.2026 за ознаками вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.

Однак слідчий суддя не погоджується з аргументами прокурора з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

В силу ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Як зазначено у ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом (ч. 1). Тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: 1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; 4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено (ч. 2).

Відповідно до ч. 2 ст. 168 КПК України тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.

Відповідно до ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна (абз. 1 ч. 1). Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження (абз. 2 ч. 1). Арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів (п. 1 ч. 2). У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу (ч. 3).

Згідно ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу (абз. 1 ч. 1). При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб (ч. 2).

В силу ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

При застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою, гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Із матеріалів клопотання про арешт майна випливає, що наразі здійснюється досудове розслідування у кримінальному проваджені за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.

Законодавець у ч. 1 ст. 382 КК України визначив, що умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню - карається штрафом від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавленням волі на строк до трьох років.

Невиконання судового акта - це бездіяльність, що полягає у незастосуванні передбачених законом і судовим актом заходів, необхідних для його виконання, за умови, якщо суб`єкт був зобов`язаний і мав реальну можливість виконати судовий акт.

Форми (способи) невиконання судового акта можуть бути різними, наприклад, пряма і відкрита відмова від його виконання, тобто висловлене в усній чи письмовій формі небажання його виконати.

Невиконання може мати і завуальований характер, коли зобов`язана особа хоча відкрито і не відмовляється від виконання судового акта, але вживає певних зусиль, які фактично роблять неможливим його виконання (умисно не розпечатує пошту, не приймає державного виконавця, направляє документ не за адресою тощо).

Отже, невиконання судового рішення проявляється саме у поведінці винної особи, яка усвідомлюючи встановлену судом заборону умисно її ігнорує.

На переконання слідчого судді, клопотання про арешт майна не містить відомостей, які б давали розумні підстави вважати, що транспортний засіб, який є предметом арешту, відповідає критеріям ст. 98 КПК України, зокрема, є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберіг на собі сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, є об`єктом кримінально протиправних дій, або набутий кримінально протиправним шляхом.

Крім того, власником транспортного засобу, яким керував ОСОБА_4 є ОСОБА_3 , тобто особа, яка не керувала транспортним засобом, не є учасником вказаного кримінального провадження і статус якої не визначено.

Отже, арешт майна транспортного засобу може призвести до порушення прав власника на законне володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Посилання прокурора у клопотанні на те, що транспортний засіб є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, та є речовим доказом у кримінальному провадженні, слідчий суддя не приймає до уваги зважаючи на склад вказаного кримінального правопорушення.

Зокрема, у даному випадку протиправна поведінка особи була реалізована шляхом керування транспортним засобом. Однак, склад злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, полягає не у факті керування як такому, а в умисному невиконанні судового рішення про позбавлення права керування. Тобто, автомобіль не був засобом досягнення злочинного результату, а лише середовищем, у якому проявилася протиправна поведінка особи.

Сам по собі факт притягнення до адміністративної відповідальності не створює правових підстав для втручання у право власності третьої особи, якій належить транспортний засіб, та не може слугувати обґрунтуванням застосування арешту майна в межах кримінального провадження.

При цьому, відомості про транспортний засіб були зафіксовані під час виявлення факту вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення у відповідних процесуальних документах протоколі огляду місця події, постанові про визнання речовим доказом.

У зв`язку із цим відсутність обтяжень на це майно у виді арешту, як засобу забезпечення кримінального провадження, жодним чином не буде перешкоджати продовженню досудового розслідування за ч. 1 ст. 382 КК України та досягненню завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК України.

За цих обставин підстави для накладення арешту на транспортний засіб відсутні.

Клопотання про накладення арешту на майно задоволенню не підлягає, адже прокурором не доведено підстав, завдань та мети накладення арешту на майно.

На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст.110, 170-173, 372 КПК України, слідчий суддя

постановив:

У задоволенні клопотання прокурора Летичівської окружної прокуратури ОСОБА_2 , про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000039 від 29 січня 2026 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України - відмовити.

Ухвала слідчого судді про арешт майна може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом 5 днів з дня її оголошення, якщо ухвала постановлена без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Підозрюваний, захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні під час розгляду питання про арешт майна мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.

Слідчий суддя підпис ОСОБА_1

Слідчий суддя ОСОБА_1