Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

03 березня 2026 року м. Рівне

Справа № 556/3138/24

Провадження № 11-кп/4815/219/26

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача ? ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

представника потерпілого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне в режимі відеоконференції апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 на вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 11 червня 2025 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000131 від 28.09.2024 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, освіта середня, одруженого, військовозобов`язаного, не працюючого, раніше судимого вироком Володимирецького районного суду Рівненської області від 06 лютого 2025 року за ч.1 ст.369 КК України з призначенням покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 гривень

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Володимирецького районного суду Рівненської області від 11 червня 2025 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України і призначено покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн.

На підставі ч. 4 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, призначено ОСОБА_6 остаточне покарання, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, з урахуванням вироку Володимирецького районного суду Рівненської області від 06 лютого 2025 року, у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн.

Цивільний позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 , 5000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 31340 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

В решті позовних вимог відмовлено.

Запобіжний захід стосовно ОСОБА_6 не застосовувався.

За вироком суду 27.09.2024, приблизно о 20 год., ОСОБА_6 , в межах с. Великі Цепцевичі Вараського району Рівненської області, на території водного господарства переправи через річку Горинь, на грунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, з метою заподіяти шкоди здоров`ю потерпілому, умисно, протиправно наніс тілесні ушкодження ОСОБА_7 , а саме вдарив не менше 5 разів кулаками обох рук в область обличчя останнього. Внаслідок вказаної події потерпілому заподіяно тілесні ушкодження у вигляді травматичного зламу коронкової частини трьох зубів та численних гематом слизової оболонки рота, які відноситься до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.

В поданій апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 покликається на м`якість призначеного покарання та безпідставність незадоволення цивільного позову повністю.

Вважає, що враховуючи злочинну поведінку ОСОБА_6 , відсутність каяття і не усунення ним заподіяної йому шкоди, відмова у добровільному відшкодуванні заподіяних збитків, беручи до уваги вчинення ним раніше злочину, необхідно застосувати до обвинуваченого більш суворе покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.

Зазначає, що внаслідок отриманих травм змушений був проходити амбулаторне лікування протягом 100 днів, витрати на яке склали 30660 грн., а упущена вигода, так як є підприємцем становить 100000 грн. Завдану матеріальну шкоду оцінює в 150000 грн.

Просить призначити ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. Стягнути з ОСОБА_6 на його користь 180660 грн. в рахунок відшкодування матеріальних збитків та 150000 грн. в рахунок моральної шкоди.

Заслухавши суддю-доповідача, представника потерпілого ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 , обвинуваченого, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги потерпілого, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги потерпілого, перевіривши вирок суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга потерпілого підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 за обставин, встановлених судом і викладених у вироку та кваліфікація його дій за ч.2 ст. 125 КК України, як умисне заподіяння легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я потерпілого, в апеляційній скарзі не оскаржується, тому в цій частині вирок не перевіряється.

Доводи апеляційної скарги потерпілого щодо м`якості призначеного судом обвинуваченому покарання, є непереконливими, з огляду на наступне.

За змістом ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Згідно зі ст.50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

За правилами ст. 65 КК України, суд призначає покарання за вчинений злочин відповідно до Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Вимоги цієї норми є імперативними, тобто обов`язковими для застосування судом. Наведені в ній положення стосовно загальних засад призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, виходячи із встановленої ст. 50 КК України мети покарання ? кари, виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, заснованої на вимогах виваженості та справедливості, зобов`язують суд при призначенні покарання належним чином враховувати ці встановлені законом критерії.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, зазначені вимоги дотримані судом першої інстанції в повному обсязі.

Колегія суддів, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах доводів апеляційної скарги потерпілого щодо виду і міри призначеного обвинуваченому покарання, встановила, що суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який є кримінальним проступком, особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, вину визнав, розкаюється у вчиненому, позитивно характеризується, на диспансерному обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, дані досудової доповіді органу пробації щодо можливості його виправлення без ізоляції від суспільства, наявність обставин, які пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Врахувавши дані обставини, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання в межах санкції частини статті за інкриміноване кримінальне правопорушення у виді штрафу, з призначенням остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч.4 ст. 70 КК України у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_6 належним чином урахував наведені положення матеріального закону, дав відповідну оцінку встановленим обставинам кримінального правопорушення, ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даним про особу обвинуваченого, наявності обставин, які пом`якшують покарання, відсутності обставин, які обтяжують покарання, та виходячи з мети і принципів справедливості, співмірності і індивідуалізації покарання, прийшов до переконливого висновку, що виправлення і перевиховання обвинуваченого можливе з призначенням покарання у виді штрафу.

З огляду на викладене, перевіряючи вирок щодо правильності вирішення судом першої інстанції питання співмірності призначеного покарання обвинуваченому вчиненому ним кримінальному правопорушенню за встановлених обставин, як необхідному заходу примусу для виконання мети покарання, визначеної ст. 50 КК України, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції обвинуваченому покарання, буде відповідати тяжкості кримінального правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також не буде становити «особистого надмірного тягаря для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи.

При цьому, колегія суддів бере до уваги те, що Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним»; «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Колегія суддів звертає увагу, що виправлення як мета покарання це той наслідок, якого прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. Виправлення засудженого це ті певні зміни в його особистості, які утримують його в подальшому від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору, виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання. Тому покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності, даним про особу винного, відповідати встановленим вимогам закону.

Таким чином, ґрунтуючись на принципах призначення покарання, з врахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що призначене судом першої інстанції обвинуваченому покарання в повній мірі є справедливим, достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, тобто таке покарання повністю відповідає меті його призначення та направлене на досягнення позитивних змін в особистості обвинуваченого.

З огляду на викладене, підстав вважати призначене покарання вочевидь несправедливим внаслідок м`якості, на що покликається в апеляційній скаргі потерпілий, колегія суддів не знаходить.

На переконання колегії суддів, доказів на спростування висновків суду першої інстанції в цій частині в апеляційній скарзі не наведено, і в ході судового засідання апеляційної інстанції не здобуто.

Аналізуючи апеляційні доводи потерпілого щодо правильності висновків суду першої інстанції про часткове задоволення його позовних вимог, колегія суддів виходить з наступного.

Положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України встановлено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

За змістом ч. 1 ст. 129 КПК України суд, ухвалюючи, зокрема, обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

При вирішенні цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов потерпілого про відшкодування 31340 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди правильно встановив, що розмір завданої матеріальної шкоди становить саме таку суму, оскільки він підтверджується сукупністю досліджених судом доказів: висновком із амбулаторної картки ОСОБА_7 №99 від 11.10.2024, довідкою №5187 Травпункту КНП «Сарненська ЦРЛ» СМР, прибутковим касовим ордером №67 від 03.10.2024, талонами на обслуговування пацієнта, товарними чеками, визнавши неналежними долучені до позовної заяви докази про витрати, пов`язані з доїздом безпосередньо до лікувального закладу, оскільки білети не містять ні дати, ні маршруту.

Що стосується доводів потерпілого про стягнення з обвинуваченого 100000 грн. упущеної вигоди, то слід зазначити наступне.

Згідно з вимогами ч.1 ст.1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування стороннього догляду тощо.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Отже, відповідно до ст. 22 ЦК України збитками, що були завдані внаслідок упущеної вигоди, є такі збитки, які могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Системне тлумачення вказаної норми цивільного законодавства свідчить про те, що позивач має право на відшкодування упущеної вигоди, однак зобов`язаний надати суду докази, які підтверджують те, що він міг і повинен був отримати відповідні доходи і лише неправомірні дії відповідача стали підставою, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Відповідно до ст. 76 ЦК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для вирішення справи.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб`єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. При цьому пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов`язків. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

В обгрунтування позовних вимог і доводів апеляційної скарги щодо розміру упущеної вигоди ОСОБА_7 вказав, що у зв`язку із тим, що він є фізичною особою-підприємцем і його дохід залежить від здійснення підприємницької діяльності, внаслідок непрацездатності від отриманих травм, які своїми неправомірними діями йому спричинив ОСОБА_6 , він не міг виконувати свої функції по здійненню підприємницької діяльності протягом 100 днів, оскільки проходив амбулаторне лікування у КНП «Сарненська стоматологічна поліклініка» Сарненської міської ради, тим самим зазнав матеріальних втрат на суму 100000 грн, так як його одноденний дохід становить 1000 грн. Пр цьому відповідних належних доказів щодо підтвердження такого розміру доходу, який він міг би і повинен був отримати у випадку не вчинення обвинуваченим відносно нього протиправних дій, потерпілим не надано.

З матеріалів провадження вбчається, що ОСОБА_7 , як фізична особа-підприємець займається господарською діяльністю у виді роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами, виробництва продуктів борошномельно-круп`яної промисловості, лісопильного та стругального виробництва, пасажирського річкового транспорту, вантажного річкового транспорту, розведення великої рогатої худоби, вирощування зернових культур, бобових культур і насіння олійних культур та ін.

В судовому засідання апеляційної інстанції представник потерпілого вказав, що ОСОБА_7 займається господарською діяльністю, в основному, випасанням худоби.

За наведеного суд прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для стягнення упущеної вигоди, оскільки сума збитків (упущеної вигоди), яку просив стягнути позивач, обґрунтовується умовними припущеннями про можливість отримання ним доходу; позивач не довів належними та достатніми доказами розмір упущеної вигоди та її реальність, матеріали справи не містять відомостей про те, що за звичайних умов позивачем на регулярній основі вчинялись дії щодо здійснення підприємницької діяльності, відсутні докази, що неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток, не надано будь-яких медичних документів щодо втрати працездатності, періоду такої втрати, висновку МСЕК.

Тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що потерпілим не доведено наявність заявленого розміру упущеної вигоди.

Проаналізувавши вимоги апеляційної скарги потерпілого про необхідність збільшення розміру моральної шкоди, стягненої на користь потерпілого з обвинуваченого, колегія суддів вважає їх такими, що підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до положень ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно із ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

При цьому колегія суддів бере до уваги, що моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі та гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним.

Колегія суддів вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди в сумі 5000 грн. не відповідає характеру моральних страждань потерпілого, якому обвинувачений заподіяв легкі тілесні ушкодження, які спричинили короткочасний розлад здоров`я, що призвело до вимушених змін у його житті переніс оперативне втручання та по даний час змушений проходити реабілітацію, а також призвело до інших негативних наслідків, відчуття фізичного болю, переживання.

Оцінюючи наведені вище обставини у сукупності, з урахуванням встановлених судом фактичних обставин провадження, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає, що розмір завданої потерпілому моральної шкоди, який підлягає стягненню за рішенням суду, необхідно збільшити до 20000 грн, у зв`язку із чим вирок суду першої інстанції підлягає зміні.

Відповідно до приписів п.2 ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Згідно п.3 ч.1 ст.408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу потерпілого задовольнити частково, а вирок суду першої інстанції змінити в частині відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, ?

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 11 червня 2025 року відносно обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.2 ст. 125 КК України змінити в частині вирішення цивільного позову.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 20000 (двадцять тисяч) грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В решті вирок суду залишити без зміни.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3