Справа №577/411/18 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/122/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

Іменем України

26 листопада 2025 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 577/411/18 за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_6 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 17.08.2022, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ), раніше не судимий

визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м. Конотоп, Сумської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимий

визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець м. Кролевець Сумської області, мешканець АДРЕСА_4 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , раніше не судимий

визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженець та мешканець АДРЕСА_6 , раніше не судимий

визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_11 ,

обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ,

захисників адвокатів ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_20 просить скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 і ОСОБА_15 визнати винними у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 186 КК, кваліфікувавши дії кожного як грабіж, вчинений організованою групою, поєднаний з проникненням у житло, та призначити кожному покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі строком 4 роки без конфіскації майна, в іншій частині вирок залишити без змін. Вимоги обгрунтовані тим, що обставини підготовки обвинувачених до кримінального правопорушення вказують на вчинення грабежу організованою групою, але суд безпідставно виключив із обвинувачення таку кваліфікуючу ознаку. Крім того, суд безпідставно звільнив обвинувачених від відбування покарання з випробуванням.

Вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 17.08.2022 ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 визнані винними у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК, і кожному з них призначене покарання у виді позбавлення волі строком 4 роки. Обвинувачені звільнені від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо вони протягом іспитового строку 2 роки не вчинять нового кримінального правопорушення і виконають покладені на них обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи. Стягнуто з обвинувачених на користь держави процесуальні витрати по 74,15 грн з кожного.

Згідно вироку, 05.11.2017 ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_15 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , вирішили вчинити викрадення чужого майна. З цією метою вони придбали 2 дерев`яні бити сувенірні, 4 ліхтарика, 4 пари трикотажних господарчих рукавичок, жіночі колготи чорного кольору для виготовлення масок. Після цього ОСОБА_13 зателефонував ОСОБА_14 та запропонував останньому разом вчинити викрадення чужого майна, на що останній погодився. 05.11.2017 близько 20 год. на автомобілі «ВАЗ-21013» д. р. н. НОМЕР_1 обвинувачені стали їздити по м. Конотопу Сумської області та шукати господарство, у якому можна вчинити викрадення чужого майна, після чого ОСОБА_14 запропонував поїхати до с. Хижки Конотопського району для викрадення майна. 05.11.2017 близько 23 год. обвинувачені на автомобілі «ВАЗ-21013» д. р. н. НОМЕР_1 прибули до будинку ОСОБА_21 по АДРЕСА_7 . 06.11.2017 близько 01 год., одягнувши виготовлені маски та рукавички, взявши ліхтарики, обвинувачені проникли до вказаного будинку, де у присутності потерпілої, без застосування чи погрози застосування до останньої фізичного або психічного насильства, відкрито викрали належне потерпілій майно на загальну суму 2941,07 грн.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що стороною обвинувачення не надано достатніх та переконливих доказів на підтвердження того, що кримінальне правопорушення вчинене організованою групою.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи прокурора ОСОБА_11 , який підтримав свою апеляційну скаргу, доводи обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , а також їх захисників ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 і ОСОБА_19 , які заперечили проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з таких підстав.

Розглянувши кримінальне провадження, суд першої інстанції визнав доведеним, що ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , діючи за попередньою змовою групою осіб, вчинили грабіж, поєднаний з проникненням у житло та кваліфікував їх дії за ч. 3 ст. 186 КК.

Таке рішення місцевий суд обгрунтував наступними доказами (частково досліджені колегією суддів апеляційного суду за клопотанням прокурора): показаннями обвинувачених, потерпілої ОСОБА_21 та свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 і ОСОБА_25 ; протоколами огляду місця події від 06.11.2017, 07.11.2017, 14.11.2017; протоколом обшуку від 07.11.2017; протоколами слідчих експериментів за участю обвинувачених; висновком товарознавчої експертизи № 19/119/9-3/3680е від 20.11.2017 та довідками щодо вартості викраденого майна, детальний зміст яких наведений у вироку суду першої інстанції.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції безпідставно виключив із обвинувачення вчинення грабіжу організованою групою, то вони не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки кримінальне правопорушення визнається вчиненим організованою групою, якщо в його готуванні або вчиненні брали участь декілька осіб (три і більше), які попередньо зорганізувалися у стійке об`єднання для вчинення цього та іншого (інших) кримінальних правопорушень, об`єднаних єдиним планом з розподілом функцій учасників групи, спрямованих на досягнення цього плану, відомого всім учасникам групи (ч. 3 ст. 28 КК).

Утворення (створення) організованої групи чи злочинної організації слід розуміти як сукупність дій з організації (формування, заснування) стійкого злочинного об`єднання для зайняття злочинною діяльністю. Зазначені дії за своїм змістом близькі до дій з організації злочину і включають підшукування співучасників, об`єднання їхніх зусиль, детальний розподіл між ними обов`язків, складання плану, визначення способів його виконання. Проте основною метою організатора такої групи (організації) є утворення стійкого об`єднання осіб для зайняття злочинною діяльністю, забезпечення взаємозв`язку між діями всіх учасників останнього, упорядкування взаємодії його структурних частин.

Згідно з формулюванням закону організована група має такі ознаки: 1) в ній повинно бути не менше трьох осіб; 2) ці особи попередньо (тобто до початку виконання об`єктивної сторони складу першого злочину) зорганізувалися у стійке об`єднання. Стійкість групи визначається насамперед стабільністю її «кадрового» складу, згуртованістю навколо організатора (керівника) групи, наявністю єдиних намірів і цілей. Зорганізованість групи означає певну взаємодію її членів, розподіл функцій між ними в ході готування або вчинення злочину, спрямованість на досягнення запланованого злочинного результату згідно з планом, відомим усім учасникам групи; 3) організована група може бути створена для вчинення одного злочину, але здебільшого її метою є вчинення невизначеної кількості злочинів певної категорії: крадіжок, розбійних нападів, вимагань тощо. Організована група, на відміну від групи з попередньою змовою (без попередньої змови), утворюється не одномоментно, а впродовж тривалого часу.

Належить враховувати, що співучасть у злочині не є тотожним поняттям співучасті в злочинній діяльності, оскільки співучасть у злочині полягає у взаємодії співучасників, спрямованій лише на забезпечення злочинного результату. Співучасть же у злочинній діяльності передбачає забезпечення не тільки злочинного результату, але й збереження самого об`єднання на майбутнє (як цілісного суб`єкта злочинної діяльності).

Для визнання групи організованою недостатньо встановлення наміру одного (декількох) осіб займатися злочинною діяльністю, якими б широкомасштабними не були їх плани. Самі по собі наміри можуть свідчити лише про можливу перспективу розвитку групи, але не про рівень цього розвитку.

За змістом ч. 3 ст. 28 КК злочин може бути справою організованого об`єднання лише в тому випадку, коли таке об`єднання утворено попередньо, звідси, має бути доведено, що вчиненню злочину організованою групою передували дії щодо її утворення.

Конструктивною ознакою організованої групи, яка виділяє цю форму співучасті, є не попередня змова, а стійкість групи, тобто набуття нею таких внутрішніх механізмів, які убезпечують її існування, і спроможність протидіяти дезорганізуючим факторам (зовнішнім чи внутрішнім). Стійкість злочинного об`єднання (організованої групи) не можна розуміти тільки як ступінь деталізації злочинного плану і розподілу обов`язків між учасниками об`єднання. Ці критерії не є свідченням стійкості, а, як правило, визначаються характером злочину, який готується.

Утворення (створення) організованої групи слід розуміти як сукупність дій з організації (формування, заснування) стійкого злочинного об`єднання для зайняття злочинною діяльністю. Зазначені дії за своїм змістом близькі до дій з організації до злочину і включають підшукування співучасників, об`єднання їхніх зусиль, детальний розподіл між ними обов`язків, складання плану, визначення способів його виконання. Проте основною метою організатора такої групи є утворення стійкого об`єднання осіб для зайняття злочинною діяльністю, забезпечення взаємозв`язку між діями всіх учасників останнього, упорядкування взаємодії його структурних зв`язків.

У судовому рішенні має бути наведено не тільки докази щодо конкретного злочину, вчиненого злочинним об`єднанням, але й стосовно діяльності винних, безпосередньо пов`язаної з утворенням такого об`єднання (від ситуативних дій осіб, які мали наміри поєднати свої умисли щодо утворення злочинного об`єднання з метою вчинення конкретних злочинів, до цілком змістовних зв`язків цих осіб, які набувають по суті статусу учасників такого об`єднання, яке за своїми видовими характеристиками точно відповідає законодавчо визначеному його змісту).

Повертаючись до кримінального провадження, згідно обвинувального акта ОСОБА_12 і ОСОБА_13 утворили організовану групу з метою систематичного викрадення чужого майна, до якої залучили ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . У цій групі були розподілені ролі між членами вказаної групи, з виділенням ролі керівника (організатора) групи. Як співорганізатори і керівники групи ОСОБА_12 та ОСОБА_13 взяли на себе функції з розподілу обов`язків між учасниками групи.

ОСОБА_12 надавав вказівки та контролював їх виконання, а ОСОБА_13 розробив методи конспірації та визначив перелік знаряддя необхідного для вчинення злочинів. Виступаючи організаторами групи, ОСОБА_13 та ОСОБА_12 мали розподіляти злочинний прибуток між іншими співучасниками, координували злочинну діяльність, підшукували канали збуту викраденого майна, а також мали діяти і як виконавці злочину, особисто приймаючи участь у грабежах.

ОСОБА_15 та ОСОБА_14 згідно відведених ролей виконували функції виконавців злочинів, а саме: були зобов`язані проникати до будинків громадян, підшукувати потерпілих відповідно до визначених організатором ознак, здійснювати пошук готівки, речей та цінного майна потерпілих і, заволодівши ним, транспортувати до місць, визначених ОСОБА_13 та ОСОБА_12 .

У такий спосіб ОСОБА_13 та ОСОБА_12 розробили детальний план вчинення злочину, чітко визначивши між собою відведені ролі. З метою конспірації, під час спілкування між собою, учасники організованої групи використовували завуальовані фрази, могли використовувати «ромську» мову. Учасники групи мали по декілька мобільних телефонів із номерами різних операторів мобільного зв`язку, змінювали абонентські номери та мобільні термінали. Учасники мали приховувати свою зовнішність, одягати рукавиці з метою недопущення залишення відбитків слідів пальців рук, змінювали одяг заздалегідь заготовлений організаторами, а також застосовували розроблені ОСОБА_13 «легенди» щодо їх приналежності до правоохоронних органів.

Суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність у діях ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 ознак організованої групи, оскільки під час розгляду кримінального провадження не знайшли підтвердження зазначені органом досудового розслідування обставини щодо попередньої зорганізованості обвинувачених у спільне об`єднання (організовану групу) для готування або вчинення двох чи більше злочинів, стійкості такого об`єднання, об`єднаності злочинів єдиним планом з розподілом функцій учасників групи, спрямованих на досягнення цього плану та обізнаності всіх учасників групи з таким планом.

Відсутні докази того, що учасниками групи був розроблений (хоча б у загальних рисах) і схвалений план злочинної діяльності або вчинення конкретного злочину, розподіл ролей, наявність організатора (керівника), заходи щодо прикриття своєї діяльності тощо.

Зокрема, судом першої інстанції вірно встановлено, що всі обвинувачені між собою познайомилися лише у кінці жовтня на початку листопада 2017 р. і тоді ж вперше обговорили питання можливості вчинення злочину. При цьому відсутні конкретні відомості, окрім припущень сторони обвинувачення, про те, яким саме чином, якими діями та у який період часу ОСОБА_12 як керівник організованої групи, надавав вказівки ОСОБА_15 і ОСОБА_14 , яким чином розподіляв перед вчиненням злочину ролі кожного з учасників та проводив з ними інструктаж, як керував діями учасників безпосередньо під час вчинення злочину та контролював виконання кожним із учасників організованої групи своїх функцій.

Не доведено того, що саме ОСОБА_13 розробив методи конспірації та визначив перелік знаряддя необхідного для вчинення злочинів, надав вказівки ОСОБА_12 щодо придбання необхідного знаряддя, а також, що всі обвинувачені підпорядковувалися єдиним правилам поведінки та розпорядженням керівника.

Не знайшло свого підтвердження й те, що ОСОБА_13 та ОСОБА_12 мали розподіляти злочинний прибуток між іншими співучасниками, координували злочинну діяльність, підшукували канали збуту викраденого майна.

Натомість встановлено, що між обвинуваченими не були розподілені ролі та не було визначено, що саме ОСОБА_15 та ОСОБА_14 зобов`язані були проникати до будинків громадян, підшукувати потерпілих відповідно визначених організатором ознак, здійснювати пошук готівки, речей та цінного майна потерпілих і заволодівши ним транспортувати до місць, визначених ОСОБА_13 та ОСОБА_12 .

Крім того, не надано доказів того, що обвинувачені мали детальний план, оскільки щодо місця вчинення злочину обвинувачені визначилися вже безпосередньо 05.11.2017, коли не знайшли в м. Конотопі Сумської області можливих об`єктів вчинення злочину. При цьому вони не приїздили до господарства ОСОБА_26 , щоб оглянули територію домогосподарства та прилеглу до нього територію, визначити шляхи підходу і відходу при вчиненні злочину, а також не виявляли місце для проникнення до будинку потерпілої.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що надалі учасники групи приступили до пошуку іншого об`єкту для вчинення пограбування, про те цього зробити не встигли у зв`язку із викриттям та припиненням їх злочинної діяльності правоохоронними органами, стороною обвинувачення також не надано.

Таким чином, вказані в апеляційній скарзі прокурора обставини вчинення злочину за своїми ознаками мають розцінюються не як організація (утворення) стійкого злочинного об`єднання (організованої групи) і вчинення злочинів у складі саме такої (складної) форми співучасті, а як організація конкретних злочинів і їх вчинення за попередньою змовою групою осіб, тобто в менш складній формі співучасті.

У зв`язку з цим, наведені прокурором у апеляційній скарзі доводи документально не підтверджені та не можуть беззастережно вказувати на ознаки зорганізованості обвинувачених, притаманні організованій групі, тому суд першої інстанції, належним чином умотивувавши своє рішення, дійшов вірного висновку про необхідність виключення з пред`явленого обвинувачення кваліфікуючої ознаки вчинення злочину в складі організованої групи, та правильно кваліфікував дії обвинувачених за ч. 3 ст. 186 КК без цієї ознаки.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги прокурора про безпідставне звільнення обвинувачених від відбування покарання з випробуванням, оскільки загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, так як потребує врахування і оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, згідно якої якщо суд при призначенні покарання у виді обмеження волі, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення ст. 75 КК дозволяє дійти висновку, що питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. Водночас законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення обвинуваченого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, особу може звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення особи без відбування покарання, хоча при цьому має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини провадження.

Звільняючи обвинувачених від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75, 76 КК, суд першої інстанції, окрім ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, врахував також дані про особи обвинувачених та інші обставини, що мають значення для обрання заходу примусу та порядку його виконання. Зокрема, взято до уваги те, що обвинувачені раніше не судимі, мають позитивну характеристику, згідно з висновком органу пробації ОСОБА_12 і ОСОБА_15 не становлять високої суспільної небезпеки, і їхнє виправлення можливе без реального відбування покарання, а також те, що вони не перебувають на обліку у лікаря-нарколога. Сукупність цих даних дала підстави дійти висновку про можливість їх виправлення без ізоляції від суспільства, але за умови здійснення контролю за їх поведінкою протягом визначеного іспитового строку.

Будь-яких вагомих обставин, які б беззаперечно свідчили про те, що реальна форма відбування покарання у виді позбавлення волі строком чотири роки буде справедливим і виваженим заходом примусу, не встановлено, у той час як досягти головної мети кримінального покарання (виправлення особи і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень) можливо шляхом застосування ст. 75, 76 КК.

Окремо підлягає врахуванню те, що на момент апеляційного розгляду ОСОБА_12 працевлаштований та має на утриманні двох малолітніх дітей. Обвинувачений ОСОБА_13 також утримує трьох дітей, два з яких є малолітніми.

Колегія вважає можливим взяти до уваги і той факт, що з моменту вчинення злочину минуло понад вісім років, протягом яких обвинувачені не вчиняли нових кримінальних правопорушень (в матеріалах кримінального провадження відсутні такі відомості). Зазначене свідчить про те, що обвинувачені фактично довели свою здатність дотримуватися вимог закону без додаткового кримінально-правового впливу.

За таких обставин скасування звільнення від відбування покарання з випробуванням та призначення обвинуваченим реального покарання є неактуальним і не відповідає цілям кримінального покарання. Інститут випробування спрямований на забезпечення контролю за поведінкою особи та запобігання новим правопорушенням протягом іспитового строку. Однак тривалий проміжок часу, що минув після вчинення злочину, та відсутність будь-яких негативних проявів у поведінці обвинувачених свідчать про те, що завдання цього інституту фактично вже досягнуті. У цих умовах призначення реального покарання було б формальним та непропорційним, не переслідуючи ані превентивної, ані виправної мети, а тому колегія суддів не вбачає необхідності у реальному відбутті покарання обвинуваченими.

Судове рішення є належним чином обґрунтованим та вмотивованим, внаслідок чого воно підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга прокурора без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 17.08.2022 відносно ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 та ОСОБА_30 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 на цей вирок без задоволення.

Запобіжні заходи відносно ОСОБА_31 та ОСОБА_32 скасувати та звільнити їх з-під варти.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4