Справа №591/5915/25 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/675/26 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

сторін судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Суми кримінальне провадження, внесене 30.04.2025 до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0001252 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Зарічного районного суду м.Суми від 03.11.2025, яким ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с.Станова, Тростянецького району, Сумської області, мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, не працюючий, не одружений, раніше неодноразово судимий, востаннє: 21 квітня 2023 року Зарічним районним судом м. Суми за ст.ст. 69, 70, ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185, ч. 4 ст. 185 КК України до 1 року позбавлення волі,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.185 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років,

у с т а н о в и л а :

Оскаржуваним вироком Зарічного районного суду м.Суми від 03.11.2025 ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.4 ст. 185 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років. Строк відбування покарання постановлено обраховувати з 03 листопада 2025 року та зараховано в строк відбування покарання попереднє ув`язнення з 30 квітня 2025 року по 02 листопада 2025 року включно із розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі. Запобіжний захід ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою, до набрання вироком законної сили залишений без змін. Вироком вирішено питання судових витрат та речових доказів.

За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку суду, ОСОБА_9 визнаний винуватим у тому, що він 30 квітня 2025 року близько 17.00 год, маючи намір на таємне, з корисливих спонукань викрадення чужого майна, діючи повторно, таємно від оточуючих, в умовах введеного в країні воєнного стану, шляхом вільного доступу проник до житлового будинку на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , звідки викрав грошові кошти (в тому числі в доларах США) та два мобільних телефони на загальну суму 29550,47 гривень, які належали ОСОБА_10 , чим завдав потерпілій матеріальних збитків на вказану суму, а викраденим розпорядився на власний розсуд.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 суд кваліфікував за ч.4 ст.185 КК України, як крадіжку, кваліфікуючими ознаками якої є повторність, проникнення до житла та вчинення в умовах воєнного стану.

Не погоджуючись із вказаним вироком, обвинувачений звернувся до апеляційного суду з низкою клопотань, які суд розцінює як апеляційну скаргу, та просив переглянути вирок суду першої інстанції.

В обґрунтування своїх доводів зазначив, що визнав свою винуватість, щиро кається у вчиненому, добровільно повернув викрадене майно, у зв`язку з чим потерпіла цивільного позову не заявляла та претензій до нього не має. Вказує, що з самого початку досудового розслідування давав правдиві показання, не намагався вводити суд в оману та фактично сам повідомив правоохоронні органи про всі обставини вчиненого кримінального правопорушення.

Також зазначає, що суд першої інстанції помилково розцінив його пояснення щодо мотиву проникнення до житла з метою попити води як намагання уникнути кримінальної відповідальності, у зв`язку з чим призначив надмірно суворе покарання.

На думку обвинуваченого, місцевий суд дійшов помилкового висновку про неможливість його виправлення без реального відбування призначеного покарання та не в повній мірі врахував дані про його особу, зокрема похилий вік 60 років, стан здоров`я, наявність інвалідності ІІІ групи, а також те, що перебування під вартою негативно вплинуло на його самопочуття.

У зв`язку з наведеним просить скасувати вирок суду першої інстанції або пом`якшити призначене покарання.

Обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник адвокат ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги обвинуваченого та просили її задовольнити. При цьому обвинувачений ОСОБА_9 уточнив свою позицію та фактично заперечував наявність у своїх діях такої кваліфікуючої ознаки, як проникнення, а також висловив незгоду з видом і розміром покарання, вважаючи його надто суворим та несправедливим.

Прокурор ОСОБА_6 заперечила проти задоволення апеляційної скарги, указала, що оскаржуваний вирок є законним і обґрунтованим, тому просила залишити його без змін.

Заслухавши суддю- доповідача, виступ обвинуваченого та захисника на підтримку поданої апеляційної скарги, прокурора про безпідставність доводів апеляційної скарги, обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи й дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як убачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини кримінального провадження та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, що підтверджується сукупністю зібраних у передбаченому законом порядку та належним чином досліджених судом доказів. При цьому в поданій апеляційній скарзі наведені висновки суду загалом не оспорюються, за винятком доводів, щодо наявності в діях ОСОБА_7 кваліфікуючої ознаки проникнення до житла, а також тверджень про надмірну суворість призначеного покарання.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах доводів апеляційної скарги, у зв`язку з чим перевірці підлягає законність і обґрунтованість вироку суду першої інстанції в частині правильної правової кваліфікації дій засудженого за зазначеною кваліфікуючою ознакою, а також відповідність призначеного покарання вимогам закону й засадам його призначення.

За наслідками апеляційного перегляду колегія суддів приходить до висновку, що наведені обвинуваченим доводи про відсутність у його діях кваліфікуючої ознаки проникнення до житла під час апеляційного розгляду свого підтвердження не знайшли та не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин.

Суд першої інстанції належним чином дослідив і оцінив показання обвинуваченого ОСОБА_7 , який стверджував, що зайшов на територію домоволодіння та до житла потерпілої нібито з метою угамування спраги, а намір на викрадення майна виник у нього вже під час перебування в будинку. Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв такі пояснення обвинуваченого, розцінивши їх, як обраний спосіб захисту, спрямований на применшення відповідальності, оскільки вони не узгоджуються з іншими, належними та допустимими доказами у справі.

Зокрема, показання потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 , які є послідовними, логічними та взаємоузгодженими, підтверджують, що обвинувачений був помічений ними поблизу домоволодіння у момент, коли вони перебували на городі, при цьому з обстановки події вбачається, що вони були помітними один для одного. За таких обставин твердження ОСОБА_7 про випадковий характер проникнення до домоволодіння з метою угамування спраги є непереконливими, оскільки у разі наявності такої мети, він мав реальну можливість звернутися до власників житла за дозволом.

Крім того, наведені показання узгоджуються з письмовими доказами сторони обвинувачення, яким суд першої інстанції дав належну оцінку, зокрема протоколами огляду місця події, затримання обвинуваченого, огляду вилучених у нього речей, а також протоколами пред`явлення для впізнання особи та речей, які в сукупності підтверджують обставини проникнення до житла та подальшого викрадення майна потерпілої.

Апеляційний суд також враховує, що суд першої інстанції, дійшовши висновку про наявність у діях ОСОБА_7 кваліфікуючої ознаки проникнення до житла, виходив не лише з аналізу конкретних обставин події, а й з оцінки поведінки обвинуваченого до та під час вчинення злочину, що відповідає вимогам ст. 94 КПК України щодо оцінки доказів у їх сукупності.

Зокрема, суд першої інстанції, оцінюючи наведені обвинуваченим пояснення про проникнення на територію домоволодіння потерпілої з метою угамування спраги, обґрунтовано врахував дані про його особу, у тому числі факт неодноразового засудження за вчинення корисливих кримінальних правопорушень, не як самостійну підставу для визнання винуватості, а в сукупності з іншими встановленими обставинами кримінального провадження.

Крім того, суд першої інстанції дійшов логічного та мотивованого висновку про те, що потерпіла та свідок під час перебування на городі поблизу домоволодіння знаходилися у зоні видимості обвинуваченого, що давало йому можливість усвідомлювати їх присутність. За таких умов відсутність будь-яких дій з його боку, спрямованих на отримання дозволу попити води, у поєднанні з фактом проникнення на територію домогосподарства, обґрунтовано була оцінена судом як така, що не підтверджує заявлену ним версію подій.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обвинувачений проник до житла потерпілої з прямим умислом на таємне викрадення майна, сформованим після усвідомлення ним відсутності безпосереднього контролю з боку власників за двором та житлом, а тому кваліфікація його дій за ч. 4 ст. 185 КК України, у тому числі і за ознакою проникнення до житла, є правильною, а доводи апеляційної скарги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо посилань обвинуваченого на суворість призначеного йому покарання, колегія суддів зазначає таке.

Частиною 2 статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Приписами ч.1 ст.65 КК України регламентовано, що суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Положення ч.2 ст.65 КК України визначають, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Визначені цими нормами загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання, суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК України, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Покарання це захід державного примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому кримінальним законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Особа зобов`язана претерпіти ті позбавлення й обмеження, які пов`язані з застосуванням до неї покарання. При цьому, держава має забезпечити належний захист законних прав та свобод особи, їх обмеження повинно бути належним чином обґрунтовано.

Отже, кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та, з іншої сторони, такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з їх урахуванням визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

У постанові Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між законними альтернативами та діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду, тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, ураховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі 756/4830/17-к зроблений висновок, що: «термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання».

Суд першої інстанції керувався наведеними законодавчими положеннями при виборі засудженому заходу примусу та порядку його відбування.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, призначивши ОСОБА_7 мінімальне покарання в межах санкції ч.4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, яке належить відбувати реально, у повному обсязі виконав вимоги ст.ст. 50, 65 КК України та врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, відбував покарання в місцях позбавлення волі, наявну обтяжуючу та відсутність пом`якшуючих покарання обставин, взято до уваги і позицію потерпілої у кримінальному провадженні, яка претензій до обвинуваченого не мала та щодо призначення покарання покладалась на розсуд суду.

Щодо доводів обвинуваченого про безпідставне невизнання судом першої інстанції таких пом`якшуючих обставин, як щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, колегія суддів зазначає таке.

Висновок суду першої інстанції про відсутність у діях ОСОБА_7 активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення є цілком обґрунтованим, оскільки з матеріалів провадження вбачається, що викриття його протиправних дій, затримання та вилучення викраденого майна здійснено правоохоронними органами в результаті проведення відповідних процесуальних дій, а не внаслідок добровільної та ініціативної поведінки самого обвинуваченого. Сам по собі факт надання показів після затримання та за наявності очевидних доказів вини не може розцінюватися як активне сприяння розкриттю злочину.

Також обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність у ОСОБА_7 щирого каяття. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 629/847/15, каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, відверту негативну оцінку своєї злочинної поведінки, визнання тих обставин, які ставляться в провину, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, хоча ОСОБА_9 під час судового розгляду і надавав частково визнавальні покази, проте вони носили формальний характер, супроводжувалися намаганням применшити власну роль у вчиненому, наведенням неправдивої версії мети перебування у домоволодінні потерпілої, що свідчить про відсутність щирості каяття та про вимушений характер визнання вини з огляду на зібрані стороною обвинувачення докази.

Урахувавши зазначені обставини у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення покарання ОСОБА_7 в межах нижньої межі санкції ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі, яке на думку колегії суддів, є необхідним та достатнім для його виправлення і перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів, і відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Перевіряючи доводи обвинуваченого, колегія суддів встановила, що висловлюючи незгоду з видом призначеного покарання позбавленням волі, обвинувачений, вважаючи його надто суворим, зазначив про готовність «ходити на відмітки чи відробляти». Такі доводи апеляційний суд розцінює, як прохання про пом`якшення призначеного покарання шляхом застосування положень ст. 69 КК України, тобто призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, або звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Колегія суддів зауважує, що застосування положень ч. 1 ст. 69 КК України можливе за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Такі обставини або їх сукупність мають одночасно відповідати обом умовам. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження.

Проте, в будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винуватому навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.

Натомість у цьому провадженні судом першої інстанції обставини, які пом`якшують покарання не встановлені, з чим погоджується і апеляційний суд. В матеріалах кримінального провадження відсутня сукупність виняткових обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення або свідчили про істотно меншу суспільну небезпечність як діяння, так і особи обвинуваченого ОСОБА_7 . Саме по собі небажання відбувати покарання у виді позбавлення волі та декларативна згода на інші, більш м`які заходи відповідальності не може розцінюватися як виняткова обставина у розумінні ст. 69 КК України.

З урахуванням особи винного, конкретних обставин кримінального провадження, за відсутності обставин, які свідчать про істотне зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину, колегія суддів вважає, що правові підстави для застосування до ОСОБА_7 положень ч. 1 ст. 69 КК України відсутні.

Також колегія суддів не вбачає і підстав для застосування до обвинуваченого положень 75, 76 КК України. Апеляційний суд звертає увагу, шо ОСОБА_9 раніше судимий за вчинення корисливих злочинів, однак на шлях виправлення не став та знову вчинив тяжкий корисливий злочин проти власності, що свідчить про його стійку асоціальну поведінку.

З урахуванням характеру та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого, зокрема наявності у нього попередніх судимостей, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень неможливі без реального відбування покарання у виді позбавлення волі. Твердження обвинуваченого про готовність виконувати покладені обов`язки у разі призначення покарання, не пов`язаного з ізоляцією від суспільства, не спростовують наведених висновків суду.

Указані обставини у сукупності з іншими даними про особу ОСОБА_7 , виключають можливість його звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, адже навіть здійснення нагляду з боку органів пробації не забезпечить виправлення і перевиховання винного.

При цьому, обставини, на які посилається обвинувачений, які б слугували підставою для застосування положення ст. 75 КК України, у повній мірі враховані судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 мінімального покарання за ч. 4 ст. 185 КК України.

Обвинувачений, оскаржуючи призначене судом першої інстанції покарання, посилався на стан свого здоров`я, зазначаючи, що він є особою з інвалідністю ІІІ групи, хворіє на бронхіальну астму, а його стан здоров`я істотно погіршився та продовжує погіршуватися, у зв`язку з чим просив врахувати наведені обставини під час апеляційного перегляду вироку.

Оцінюючи ці доводи, апеляційний суд встановив, що матеріали кримінального провадження не містять доказів, які б підтверджували істотне погіршення стану здоров`я обвинуваченого або наявність таких захворювань, що унеможливлюють відбування покарання у виді позбавлення волі чи свідчать про необхідність пом`якшення призначеного покарання. Відповідні медичні документи суду першої інстанції не надавались, а доводи апеляційної скарги з цього приводу мають лише декларативний характер, у зв`язку з чим обґрунтовано не впливають на висновки колегії суддів щодо виду та розміру призначеного покарання.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що призначивши обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді 5 років позбавлення волі, яке належить відбувати реально, суд першої інстанції дотримався вимог ст. 50, 65 КК України, належним чином урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини його вчинення, дані про особу обвинуваченого, а також мету покарання його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Призначене покарання є необхідним і достатнім для досягнення цієї мети, не є явно суворим та відповідає засадам справедливості й індивідуалізації покарання.

Апеляційним судом не встановлено підстав уважати призначене покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та скасування чи зміни вироку суду в частині призначеного обвинуваченому покарання, з підстав, наведених у ній.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не установлено.

Отже, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу обвинуваченого слід залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок суду першої інстанції без змін.

п о с т а н о в и л а :

Вирок Зарічного районного суду м.Суми від 03 листопада 2025 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на цей вирок - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, у той самий строк з дня отримання її копії.

Повний текст ухвали виготовлений та оголошений 02 лютого 2026 року о 16 год. 20 хв.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4