Справа № 991/3768/24
Провадження 1-кп/991/43/24
ВИЩИЙ АНТИКОРУПЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

02 грудня 2025 року Київ

Суддя Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 розглянув у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури ОСОБА_2 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_3 , обвинуваченого за ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 15 ч. 5 ст. 191 КК України у кримінальному провадженні № 0000164.

Судове засідання проведено за участі сторін та інших учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_2 ,

обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_14 .

У процесу розгляду встановив:

1.На розгляді судді Вищого антикорупційного суду перебуває кримінальне провадження № 0000164 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 5 ст. 191 КК України, ОСОБА_5 , ОСОБА_15 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 15 ч. 5 ст. 191 КК України.

2.17 листопада 2025 року прокурор Спеціалізованої антикорупційної прокуратури ОСОБА_2 звернулась із клопотанням про обрання обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Клопотання мотивоване таким: 1 ) обвинувачений виїхав за межі України, 2) оголошений у міжнародний розшук, 3) наявні ризики: переховування ОСОБА_3 від суду та незаконно впливати на свідків, експертів у цьому кримінальному провадженні.

3.У судовому засіданні прокурор ОСОБА_2 підтримала клопотання, просила його задовольнити.

3.1.Обвинувачений ОСОБА_3 заперечив щодо задоволення клопотання. Свої попередні неявки у судове засідання пояснив технічними проблемами з підключенням відеоконференцзв`язку. Запевняв суд у тому, що не переховувався та не переховується від суду, не ухиляється від явок у судові засідання. Готовий брати участь у судовому розгляді. Наразі перебуває закордоном, виїхав за межі України законним шляхом. Проживає за адресою, яку раніше письмово повідомляв суду. Додав, що специфіка його роботи передбачає регулярні відрядження. Також повідомив, що не має змоги повернутись в Україну з причин, які повідомляв суду раніше.

3.2.Захисник ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_13 просив відмовити у задоволенні клопотання. Зазначив, що на сьогоднішній день не можна стверджувати, що його клієнт переховується. Ризики прокурором також не доведені, тому немає підстав для обрання такого суворого запобіжного заходу.

3.3.Захисник ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_9 також заперечила щодо задоволення клопотання, адже ОСОБА_3 з`явився у судове засідання у спосіб, передбачений КПК України - в режимі відеоконференцзв`язку.

4.Розглянувши клопотання прокурора, суд дійшов до висновку про необхідність його задоволення з огляду на таке.

5.Згідно з ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження є запобіжні заходи (п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України).

Згідно з ч. 6 ст. 193 КПК України суд розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук. У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження суд за участю обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою. Запобіжні заходи застосовуються під час судового провадження - судом за клопотанням прокурора (частини 3, 4 ст. 176 КПК України).

Статтею 177 КПК України встановлено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, зокрема: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Також, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію обвинуваченого; 7) майновий стан обвинуваченого; 8) наявність судимостей у обвинуваченого; 9) дотримання обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої обвинувачується, особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; 12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї (ст. 178 КПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказують детектив та прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як, зокрема, до раніше не судимої особи, яка підозрюється у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років (п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України).

При обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного, обвинуваченого, який оголошений у міжнародний розшук, та/або який виїхав, та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, розмір застави не визначається (ч. 4 ст. 183 КПК України).

У разі постановлення судом ухвали про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого на підставі частини шостої статті 193 цього Кодексу строк дії такої ухвали не зазначається (ч. 4 ст. 197 КПК України).

6.Щодо обґрунтованості підозри.

При обранні запобіжного заходу суд не перевірятиме висунуте ОСОБА_3 обвинувачення на предмет обґрунтованості. Законодавство містить вимогу виключно щодо перевірки на етапі досудового розслідування підозри на предмет обґрунтованості. Водночас, під час судового процесу закон не вимагає від суду обґрунтовувати обвинувачення при вирішенні питання про обрання/застосування запобіжного заходу. Така оцінка є предметом судового розгляду, що надається судом на підставі поданих доказів при ухваленні кінцевого рішення у справі.

7.Щодо оголошення обвинуваченого ОСОБА_3 у міжнародний розшук і його неприбуття у судове засідання у спосіб, визначений судом.

Відповідно до ч. 6 ст. 193 КПК України суд розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності обвинуваченого лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук.

Згідно з положеннями частини 1 цієї ж статті розгляд клопотання про застосування запобіжного заходу здійснюється за участю прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, його захисника, крім випадків, передбачених частиною шостою цієї статті.

Водночас, КПК України містить ст. 187 КПК України «Забезпечення прибуття особи для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу», яка чітко встановлює, що суд після одержання клопотання про застосування запобіжного заходу до підозрюваного, який перебуває на свободі, призначає дату судового засідання і здійснює судовий виклик, а також наслідки неприбуття за таким. Поряд з цим, процесуальний закон не містить жодної норми, яка б прямо чи опосередковано встановлювала такий обов`язок для суду у випадку надходження клопотання про обрання запобіжного заходу.

Тлумачення наведених норм у сукупності дає підстави стверджувати, що розгляд клопотання про обрання запобіжного заходу здійснюється за відсутності обвинуваченого поряд з достатністю підстав вважати, що підозрюваний виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук.

Натомість, прибуття на територію України такого підозрюваного має наслідком подання та розгляд виключно клопотання по застосування запобіжного заходу, а також обов`язок суду забезпечити його участь у відповідному розгляді.

Згідно з відомостями про осіб, які перетнули державний кордон (том 27, а.с. 111), ОСОБА_16 02 грудня 2023 року перетнув його в пункті пропуску Шегині в напрямку виїзду та на цей час в Україну не повертався.

Положення ч. 6 ст. 193 КПК України не зобов`язують при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу за відсутності підозрюваного доводити факт перебування особи в розшуку, йдеться лише про його оголошення в міжнародний розшук.

КПК України у жодній нормі не розкриває поняття «міжнародний розшук» та не визначає момент, з якого особа вважається такою, що оголошена у міжнародний розшук. Водночас в ч. 1 ст. 335 КПК України вказано, що розшук обвинуваченого, який ухилився від суду, оголошується ухвалою суду, організація виконання якої доручається слідчому та/або прокурору. Таким чином, для того, щоб обвинувачений вважався оголошеним у розшук має бути наявна постанова про оголошення особи в розшук.

За змістом Розділу IV Інструкції про порядок використання правоохоронними органами України інформаційної системи Міжнародної організації кримінальної поліції - Інтерпол, затвердженої Наказом № 613/380/93/228/414/510/2801/5 від 17 серпня 2020 року, етапу здійснення відповідного запиту до Інтерполу щодо особи, яка розшукується з метою її затримання, арешту, обмеження свободи пересування та подальшої видачі (екстрадиції) в України передує оголошення такої особи в розшук, а документами, які додаються до запиту є завірені копії ухвали суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та ухвали про оголошення розшуку особи (у тому числі в перекладі на одну з робочих мов Інтерполу) на стадії судового розгляду. Таким чином, вже на момент звернення із запитом до Інтерполу особа має бути оголошена в розшук.

Вищевикладене свідчить про те, що момент, з якого особа вважається такою, що оголошена у міжнародний розшук, відповідає часу постановлення ухвали про оголошення особи у міжнародний розшук.

Ухвалою про оголошення розшуку підозрюваного від 17 листопада 2025 року ОСОБА_3 оголошено у національний та міжнародний розшук. Нижче (п. 8.1. ухвали) будуть розкриті підстави для постановленої цієї ухвали.

Цією ж ухвалою обвинуваченого ОСОБА_3 зобов`язано прибувати до приміщення Вищого антикорупційного суду (м. Київ, проспект Берестейський, буд. 41) для особистої участі в судовому розгляді. Проте, таке рішення суду обвинувачений не виконав, адже не прибув в судові засідання 21 жовтня, 04 листопада, 18 листопада та 02 грудня 2025 року в спосіб, визначений судом.

Отже, у суду наявні обґрунтовані підстави розглядати клопотання за процедурою, визначеною ч. 6 ст. 193 КПК України.

8.Щодо ризиків кримінального провадження.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. При визначенні ризиків закон не вимагає неспростовних доказів того, що підозрюваний однозначно, поза всяким сумнівом, здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає обґрунтування, що він має реальну можливість їх здійснити під час вирішення питання про застосування запобіжного заходу або в майбутньому. Отже ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення вірогідності їх здійснення.

Як обов`язковий критерій застосування запобіжного заходу ризик кримінального провадження має прогностичний характер, його визначення у конкретний проміжок часу спрямоване на усунення негативного впливу на кримінальне провадження в майбутньому. Безумовно, наявність заявлених ризиків має обґрунтовуватися, а обов`язки, про покладення (продовження) яких клопоче прокурор у разі обрання запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, - бути у взаємозв`язку з ними. Однак, в переважній більшості випадків, враховуючи їх вірогідний характер, класичні категорії доказування, притаманні судовому процесу, при їх обґрунтуванні не застосовуються. При встановленні ризиків кримінального провадження суд застосовує стандарт достатності підстав вважати, що підозрюваний може вдатися до дій на шкоду кримінальному провадженню. Оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, суд має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.

На переконання сторони обвинувачення, в цьому провадженні існують ризики, що обвинувачений може:

- переховуватися від суду;

- незаконно впливати на свідків та експерта у цьому кримінальному провадженні.

Заявлені ризики заслуговують на увагу.

8.1.Ризик переховування підозрюваного від органів досудового розслідування та/або суду.

При визначенні ймовірності переховування обвинуваченого від суду відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 178 КПК України суд врахував тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у злочині, у вчиненні якого він обвинувачується. Врахування цієї обставини відповідає практиці Європейського суду з прав людини при застосуванні ст. ст. 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (рішення у справі «Ілійков проти Болгарії», де суд визначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування; рішення у справі «Летельє проти Франції», де суд визначив, що тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу).

У цьому кримінальному провадженні ОСОБА_3 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 15 ч. 5 ст. 191 КК України. Санкція ч. 5 ст. 191 КК України передбачає позбавлення волі на строк від 7 до 12 років. Разом із тим, з урахуванням положень ст. 68 КК України, у випадку доведеності пред`явленого обвинувачення, максимальний строк покарання, на який може бути засуджений ОСОБА_3 не може перевищувати 8 років. Крім того, злочин, передбачений ч. 5 ст. 191 КК України, відповідно до ст. 45 КК України є корупційним злочином, за який може бути призначена виключно реальна міра покарання у вигляді позбавлення волі.

Зазначені обставини свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_3 може вчинити дії з метою переховування. Співставлення можливих негативних для підозрюваного наслідків у вигляді його ув`язнення у зв`язку з можливим засудженням до покарання у виді позбавлення волі доводять, що цей ризик є достатньо високим.

Також, слід врахувати, що це кримінальне провадження надійшло до Вищого антикорупційного суду 02 травня 2024 року. Ухвалою від 07 травня 2024 року суд призначив підготовче судове засідання у цьому кримінальному провадженні, ухвалою від 19 грудня 2024 року - судовий розгляд. Протягом цього часу з розумною періодичністю було призначено 32 судових засідань, низка з яких не відбулись через неявку обвинуваченого ОСОБА_3 або ж відбулись, але із суттєвими запізненнями через його несвоєчасне приєднання до системи відеоконференцзв`язку.

Попередньо, на електронну пошту суду 10 травня 2024 від обвинуваченого ОСОБА_3 надійшло клопотання про надання йому можливості приймати участь у судовому провадженні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (том 2, а.с. 83). Вказане клопотання мотивовано тим, що 15 березня 2024 року він виїхав у відрядження до США, з якого мав повернутись 03 квітня 2024 року. Проте, під час перебування у США внаслідок загострення хронічного захворювання йому було проведено оперативне втручання, що ускладнило його повернення до України. У клопотанні обвинувачений зазначав - його повернення на територію України ускладнене, оскільки лікарями не рекомендовані перельоти та поїздки на далекі відставні. Враховуючи наведене, суд дозволив обвинуваченому приєднуватись до судових засідань через підсистему відеоконференцзв`язку.

Водночас, в судові засідання 22 травня 2025 року, 13 жовтня 2025 року, 14 жовтня 2025 року обвинувачений ОСОБА_3 не прибув, у тому числі у режимі дистанційної участі. Неприбуття у вказані судові засідання обвинувачений та його захисник ОСОБА_13 пояснювали технічною неможливістю підключення до підсистеми відеоконференцзв`язку. Крім цього, судові засідання 17 квітня 2025 року, 19 червня 2025 року та 02 вересня 2025 року були розпочаті із суттєвими запізненнями з тих же причин - за словами обвинуваченого ОСОБА_3 він зіштовхнувся з проблемами під час підключенням до підсистеми відеоконференцзв`язку. Варто зазначити, пояснюючи причини неприбуття та запізнення ОСОБА_3 останній та його захисник зазначали, що ОСОБА_3 перебуває та проживає в США (м. Маямі). Це ж зазначав обвинувачений ОСОБА_3 під час встановлення його особи (журнал судового засідання від 19 червня 2025 року).

14 жовтня 2025 року прокурор звернулась до суду з клопотанням про оголошення ОСОБА_3 у розшук.

17 жовтня 2025 року, перед початком розгляду зазначеного клопотання обвинувачений ОСОБА_3 звернувся до суду з низкою клопотань, зокрема: 1) про допит його як обвинуваченого та 2) про участь у судовому засіданні у режимі відеокенференцзв`язку, в якому він повідомив місце свого перебування - Королівство Іспанія, м. Валенсія.

Розглядаючи клопотання про оголошення розшуку обвинуваченого суд врахував, що всі ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, переривання зв`язку тощо несе учасник кримінального провадження, який подав відповідне клопотання (приписи ч. 6 ст. 336 КПК України). У даному випадку це - обвинувачений ОСОБА_3 .

Цією ж частиною передбачено таке. Якщо технічна неможливість участі в відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, переривання зв`язку мають ознаки зловживання правом з метою затягування судового розгляду, суд своєю вмотивованою ухвалою може позбавити учасника кримінального провадження права участі в відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів у цьому кримінальному провадженні.

На підставі частини 7 статті 42 КПК України обвинувачений зобов`язаний прибути за викликом до суду, а в разі неможливості прибути за викликом у призначений строк - заздалегідь повідомити про це.

З огляду на викладене суд констатував - в судові засідання 22 травня 2025 року, 13 жовтня 2025 року та 14 жовтня 2025 року обвинувачений ОСОБА_3 не з`явився без поважних причин.

Крім цього, зваживши на динаміку та системний характер неприбуття обвинуваченого ОСОБА_3 у судове засідання, у тому числі дистанційно, несвоєчасність підключення до підсистеми відеоконференцзв`язку, суд констатував у його діях намір уникнути участі в засіданні. Інших розумних пояснень хронічних проблем ОСОБА_3 з приєднанням до судових засідань в режимі відеоконференції суд не знайшов. На це вказує та обставина, що низка учасників цього судового провадження брали та беруть участь у засіданні в режимі відеоконференцзв`язку без будь-яких затримок чи складнощів, наприклад ОСОБА_17 (до виділення провадження щодо цього), ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 .

Також на момент розгляду клопотання про розшук обвинуваченого ОСОБА_3 , останній не надав суду документально підтверджену інформацію про адресу (зокрема країну та місто) свого перебування. Так само обвинувачений не надав суду будь-яких підтверджень наявності захворювання та/чи проходження лікування, які перешкоджають поверненню в Україну для особистої участі у судовому засіданні. Станом на 17 жовтня 2025 року не надано також документи про направлення його у відрядження.

Вказані обставини, а саме: 1) тривале перебування обвинуваченого ОСОБА_3 закордоном (від 02 грудня 2023 року), 2) його систематичне неприбуття в судове засідання без поважних причин, 3) намір уникнути участі в засіданні, 4) ненадання суду документів, що підтверджують країну ймовірного перебування; 5) ненадання документів, які б підтвердили поважність неприбуття, у тому числі в дистанційному форматі, у своїй сукупності переконали суд у тому, що обвинувачений ОСОБА_3 ухиляється від явки до суду, що стало підставою для оголошення його у міжнародний розшук ухвалою суду від 17 жовтня 2025 року.

Отже ризик, зазначений у клопотанні прокурора, об`єктивно перетворився на існуючий факт, що стало однією з причин оголошення розшуку обвинуваченого.

Зазначеною ухвалою суд зобов`язав обвинуваченого ОСОБА_3 прибувати до приміщення Вищого антикорупційного суду (м. Київ, проспект Берестейський, буд. 41) для особистої участі в судовому розгляді. Проте, у наступні судові засідання - 21 жовтня 2025 року, 04 листопада 2025 року, 18 листопада 2025 року та 02 грудня 2025 року, в спосіб визначений судом, обвинувачений ОСОБА_3 не прибув, а 04 листопада 2025 року - навіть у режимі відеоконференцзв`язку.

21 жовтня 2025 року обвинувачений ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою-клопотанням у якій повідомив суду таке. Декілька разів відбувся технічний збій у роботі відеоконференцзв`язку, він не переховується, надав дані про своє місцеперебування, не бажає затягувати судовий процес. Повернутись в Україну не може, адже володіє інформацією щодо непрозорих постачань озброєння до України, тому має побоювання за власну безпеку, вважає, що його прибуття в Україну буде загрожувати життю. Надав копії документів про відрядження з 21 листопада по 20 грудня 2022 року та 25 квітня по 05 травня 2023 року.

18 листопада 2025 року обвинувачений ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою-клопотанням у якій повідомив про своє постійне місцезнаходження в Республіці Польща (м. Краків). На підтвердження зазначеного надав роздруківку договору суборенди житла у м. Кракові від 10 липня 2025 року.

Вже під час розгляду цього клопотання 02 грудня 2025 року обвинувачений ОСОБА_3 повідомив суду, що перебуває у відрядженні в США.

Проаналізувавши клопотання ОСОБА_3 та висловлені ним доводи, суд констатує низку неузгодженостей, які вказують на переховування обвинуваченого та ухилення від правосуддя у своїй справі.

По-перше, у своєму першому клопотанні до суду (від 10 травня 2024 року) обвинувачений зазначав, що не може повернутись із США в Україну через рекомендації лікарів та ймовірність погіршення стану здоров`я. Водночас, як з`ясувалось пізніше, обвинувачений і не мав наміру прибувати в Україну нібито з безпекових міркувань.

По-друге, протягом судового розгляду обвинувачений повідомляв суду, що перебуває у США, а одразу після заявлення прокурором клопотання про розшук інформував, що станом на 16 жовтня 2025 року перебуває у Королівстві Іспанія (том 27, а.с. 125), де проходить реабілітацію. Водночас, жодний документів, які б підтверджували перебування та проходження реабілітації в Іспанії суду надано не було.

По-третє, у заяві від 17 листопада 2025 року (том 28, а.с. 12) ОСОБА_3 повідомив суду, що проживає у м. Краків (Республіка Польща) до якої додав роздруківку перекладу договору суборенди приміщення в цьому місті від 10 липня 2025 року. Не вдаючись до достовірності цього договору та наданої інформації можна припустити, що з липня 2025 року обвинувачений проживав у Польщі. Проте, це не узгоджується з повідомленням місячної давності - від 16 жовтня 2025 року про його перебування у Королівстві Іспанія, а також з його попередніми доводами про проживання у США.

По-четверте, на протязі судового провадження обвинуваченим висувалась низка версій, чому саме він не може прибути до суду для безпосередньої участі у судовому провадженні. Спочатку обвинувачений обґрунтовував це станом здоров`я та необхідністю проходження реабілітації, а також регулярними відрядженнями. Згодом - побоюванням за свою безпеку, що пов`язано із родом професійної діяльності.

Водночас, обвинувачений не надав суду жодних документів, які б підтверджували проходження лікування/реабілітації, місце роботи та відправлення у відрядження під час судового провадження. Що стосується листів Начальника ГУР МО України ОСОБА_18 , які надав обвинувачений, вони стосуються відряджень останнього з 21 листопада по 20 грудня 2022 року та з 25 квітня по 05 травня 2023 року, водночас останній раз ОСОБА_3 перетнув державний кордон України в сторону виїзду 02 грудня 2023 року, тобто поза строком дії відряджень, погоджених ГУР. Відомостями про те, що перетин відбувся в службових цілях суд не володіє. Доводи про неприбуття в Україну з безпекових міркувань суд оцінює критично в силу попередніх неузгодженостей в поясненнях ОСОБА_3 .

По-п`яте, ОСОБА_3 не виконав ухвалу суд від 17 жовтня 2025 року, якою його зобов`язано прибувати до приміщення Вищого антикорупційного суду в м. Києві, для особистої участі в судовому розгляді. Ба більше, 04 листопада 2025 року обвинувачений навіть не під`єднався до відеоконференції, не зважаючи на запрошення секретаря судового засідання (журнал судового засідання від 04 листопада 2025 року). Така процесуальна поведінка обвинуваченого ОСОБА_3 вкотре дозволяє констатувати у його діях намір уникнути участі в судовому розгляді.

Вищевикладене додатково вказує на існування оцінюваного ризику.

8.2.Ризик незаконного впливу на свідків та експертів у цьому кримінальному провадженні.

ОСОБА_3 обіймав посаду начальника відділу забезпечення товарами, роботами та послугами Філії ЦОЗ. Свідками у кримінальному провадженні є, зокрема, працівники зазначеного відділу: ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 (вступні промова прокурора).

При встановленні наявності ризику впливу на свідків, слід враховувати встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч. ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК України).

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного ст. 615 цього Кодексу (ч. 4 ст. 95 КПК України).

За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Крім того, у цьому кримінальному провадженні проведено низку експертиз, зокрема, судову товарознавчу (висновок експерта від 27 жовтня 3021 № 129/21, судовий експерт ОСОБА_22 ).

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 356 КПК України, суд має право викликати експерта для допиту для роз`яснення висновку, при цьому експерту можуть бути поставлені запитання щодо наявності в експерта спеціальних знань та кваліфікації з досліджуваних питань (освіти, стажу роботи, наукового ступеня тощо), дотичних до предмета його експертизи; використаних методик та теоретичних розробок; достатності відомостей, на підставі яких готувався висновок; наукового обґрунтування та методів, за допомогою яких експерт дійшов висновку; застосовності та правильності застосування принципів та методів до фактів кримінального провадження; інші запитання, що стосуються достовірності висновку.

З урахуванням попередньо поданих стороною захисту клопотань, остання ставить під сумнів допустимість та достовірність як доказу висновку судової товарознавчої експертизи. Тому є підстави вважати, що під час судового розгляду виникне необхідність у допиті експерта ОСОБА_22 , а отже ризик впливу на експерта зберігається до надання нею показань. З урахуванням цього, можна зробити висновок, що існує ризик впливу і на інших осіб, зокрема свідків, проте невеликої інтенсивності.

8.3.За вищенаведених обставин суд дійшов до висновку, що на час розгляду клопотання, існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України, на які посилається сторона обвинувачення у поданому клопотанні.

9.У межах цього провадження суд не перевірятиме питання недостатності застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання встановленим ризикам. Адже, відповідно до ст. 194 КПК України такі обставини встановлюються під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу. Натомість, згідно із ч. 6 ст. 193 КПК України під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу суд перевіряє наявність тільки підстав, встановлених у ст. 177 КПК України. До того ж, КПК України визначає єдиний запобіжний захід, щодо якого можливе саме обрання - це тримання під вартою.

Зважаючи на вищевикладені обставини у своїй сукупності, суд переконаний, що прокурором під час розгляду даного клопотання доведено необхідність обрання до обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

10.Отже з урахуванням тяжкості злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 , доведення стороною обвинувачення існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, факту оголошення обвинуваченого у міжнародний розшук суд дійшов до висновку про необхідність обрання щодо обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а отже клопотання прокурора підлягає задоволенню.

11.Разом з цим, суд при постановленні ухвали враховує положення абз. 7 ч. 4 ст. 183 КПК України, де зазначено, що при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого, який оголошений у міжнародний розшук, та/або який виїхав, та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, розмір застави не визначається.

12.Щодо доводів сторони захисту про те, що участь ОСОБА_3 у судових засіданнях шляхом використання ВКЗ позбавляє суд можливості задовольнити клопотання прокурора, слід додатково зазначити таке.

Україна є суверенною державою (ч. 1 ст. 1 Конституції України). Суверенітет держави передбачає здатність держави здійснювати виключну юрисдикцію над своєю територією. Концепція юрисдикції є збірним терміном, який загалом стосується законодавчих, правозастосовних і судових повноважень держави. Можливість здійснення кримінально-правової юрисдикції є суверенним атрибутом будь-якої держави. Кримінальна юрисдикція - влада держави приймати норми кримінального права і забезпечувати їх застосування. Застосування цих норм здійснюється, зокрема, судом шляхом вирішення кримінальних справ за участю обвинуваченого. Обвинувачений зобов`язаний прибути за викликом до суду (п. 1 ч. 7 ст. 42 КПК). У випадку перебування обвинуваченого закордоном можливості держави здійснювати відносно нього кримінальну юрисдикцію значно обмежуються, оскільки, наприклад, у випадку засудження вона буде позбавлена можливості ефективно застосувати до нього покарання. Таким чином, участь обвинуваченого у судових засіданнях з території іншої держави шляхом використання відеоконференцзв`язку суперечитиме одному із завдань кримінального провадження - аби кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності (ст. 3 КПК). Даний висновок суду слід розуміти таким чином, що відносно обвинувачених може бути ухвалений і виправдувальний вирок.

Ухвалою про оголошення обвинуваченого ОСОБА_3 у розшук останнього зобов`язано прибувати до приміщення Вищого антикорупційного суду у м. Київ для особистої участі в судовому розгляді. Проте, таке рішення суду обвинувачений не виконав та не прибув за викликом в судові засідання 21 жовтня, 04 листопада, 18 листопада та 02 грудня 2025 року в спосіб, визначений судом - очно, безпосередньо.

Водночас, суд з метою забезпечення максимально ефективного здійснення права на захист допустив обвинуваченого ОСОБА_3 до участі в судовій справі із використанням відеоконференцзв`язку. Однак така участь не нівелює обов`язку обвинуваченого прибути за викликом до суду очно, безпосередньо.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 176-178, 182, 183, 193-196, 205, 309, 376 КПК України, суд постановив:

1.Клопотання прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури ОСОБА_2 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_3 задовольнити.

2.Обрати обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Києва, громадянину України, останнє відоме місце проживання якого: АДРЕСА_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою.

3.Після затримання обвинуваченого ОСОБА_3 , і не пізніше ніж через 48 годин з часу його доставки до місця кримінального провадження, розглянути питання про застосування обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід.

4.На ухвалу суду протягом п`яти днів з дня її оголошення може бути подана апеляційна скарга. Апеляційна скарга подається до Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду.

5.Ухвала набирає законної сили після закінчення п`ятиденного строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_23