ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року

м. Київ

справа № 761/16438/17

провадження № 51 - 2250 км 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального

суду у складі

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря судового

засідання ОСОБА_4 ,

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

виправданого ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 12 березня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000041, за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Обухів Київської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 2, 3 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК (в редакції Закону України від 13 травня 2014 року № 1261 VII).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 12 листопада 2021 року ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено до покарання: -за ч. 2 ст. 191 КК- у виді обмеження волі на строк 2 роки, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно- господарських функцій, на строк 2 роки; -за ч. 3 ст. 191 КК - у виді обмеження волі на строк 3 роки, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, на строк 2 роки; -за ч. 1 ст. 366 КК (в редакції Закону України від 13 травня 2014 року № 1261-VII) - у виді обмеження волі на строк 1 рік, з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій на строк 1 рік. На підставі ч. 5 ст. 74, ст. 49 КК, у зв`язку із закінченням строку давності звільнено ОСОБА_8 від відбування покарань, призначених за ч. 2 ст. 191 та ч. 1 ст. 366 КК (в редакції Закону України від 13 травня 2014 року № 1261-VII). Вказано вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 3 ст. 191 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій на строк 2 роки. На підставі статей 75, 76 КК ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено на нього певні обов`язки.

Згідно з вироком суду наказом Голови Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України від 12 травня 2014 року ОСОБА_8 було відряджено до м. Відень (Республіка Австрія) з 14 по 16 травня 2014 року.

Для організації вказаного службового відрядження ним було придбано в офісі ПАТ «КИЙ АВІА» авіаквитки за маршрутом «Київ-Відень-Київ», вартістю 6 382 грн.

21 травня 2014 року, після повернення з вказаного відрядження ОСОБА_8 склав та підписав завідомо підроблений офіційний документ - звіт про використання коштів, виданих у відрядження або під звіт № 4 про сплату ним за авіаквитки за маршрутом «Київ-Відень-Київ» коштів у сумі 7 900 грн, на підставі чого Державним центром йому було нараховано компенсацію за вказані авіаквитки. Таким чином ОСОБА_9 заволодів чужим майном шляхом зловживання своїм службовим становищем, а саме бюджетними коштами у сумі 1 518 грн, чим завдав майнову шкоду Державному центру на вказану суму.

Також ОСОБА_8 14 жовтня 2014 року, після повернення з відрядження з м. Відень (Республіка Австрія), у якому перебував у період з 9 по 11 жовтня 2014 року, діючи повторно, умисно, з корисливих мотивів, шляхом зловживання своїм службовим становищем, склав та підписав завідомо підроблений офіційний документ - звіт про використання коштів, виданих у відрядження або під звіт № 18 про сплату ним за авіаквитки за маршрутом «Київ-Відень-Київ» грошових коштів у сумі 7 990 грн, які були ним придбані у ПАТ «КИЙ АВІА» за 6 057 грн, на підставі якого йому було перераховано кошти у сумі 7 990 грн. Таким чином ОСОБА_8 повторно заволодів чужим майном шляхом зловживання свої службовим становищем, а саме грошовими коштами у сумі 1 933 грн, чим завдав майнову шкоду Державному центру на вказану суму.

Крім цього ОСОБА_8 26 грудня 2014 року, після повернення з відрядження з м. Вашингтон (США), у якому перебував у період з 21 по 25 грудня 2014 року, діючи повторно, умисно, з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном шляхом зловживання своїм службовим становищем, склав, підписав та затвердив завідомо підроблений офіційний документ - звіт про використання коштів, виданих у відрядження або під звіт № 35 про сплату ним за авіаквитки за маршрутом «Київ- Франкфурт-Вашингтон-Вашингтон-Київ» 24 896,65 грн, які були ним придбані у ПАТ «КИЙ АВІА» за 20 169 грн та сплачено послуги страхування у сумі 127,65 грн. На підставі вищезазначеного йому було перераховано грошові кошти у сумі у сумі 24 896,65 грн. Таким чином ОСОБА_8 , повторно заволодів чужим майном шляхом зловживання своїм службовим становищем, а саме державними коштами у сумі 4600 грн, чим завдав майнову шкоду Державному центру на вказану суму.

Таким чином, обвинувачений своїми умисними діями спричинив Державному центру матеріальної шкоди на загальну суму 8 051 грн.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 березня 2025 року частково задоволено апеляційну скаргу захисника. Скасовано вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 12 листопада 2021 року щодо ОСОБА_8 , а кримінальне провадження № 0000041 від 18 квітня 2017 року за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 191, ч. 3 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК, за не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості і вичерпанням можливості їх отримати. Процесуальні витрати у сумі 3 416, 40 грн віднесено на рахунок держави.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. Вказує про недотримання апеляційним судом вимоги статей 20, 22, 338, 364, 419 КПК та помилковість зміни прокурором обвинувачення після закінчення судових дебатів. Зазначає про хибність твердження суду апеляційної інстанції щодо недоведеності прокурором та не встановленням у ході розгляду справи доказів щодо використанням ОСОБА_8 службового становища під час заволодіння грошовими коштами, виданими на відрядження під звіт. Звертає увагу на те, що оскільки предметом кримінальних правопорушень, вчинення яких інкримінувалося ОСОБА_8 , являлися грошові кошти, то для визначення розміру збитків, заподіяних останнім, призначення економічної експертизи не було обов`язковим і розмір матеріальних збитків можливо достовірно встановити шляхом здійснення простих арифметичних розрахунків, а висновок апеляційного суду про протилежне є неправильним. Вказує про помилковість висновку апеляційного суду про те, що документи, які ОСОБА_8 складались та видавались за результатами відряджень не підпадають під критерії офіційного документу. Зазначає, що в супереч вимогам КПК, суд апеляційної інстанції дав іншу ніж суд першої інстанції оцінку показанням свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , не викликавши та не допитавши вказаних свідків під час апеляційного розгляду, чим порушив принцип безпосередності дослідження доказів. Вказує, що висновок апеляційного суду про те, що місцевий суд вийшов за межі висунутого ОСОБА_8 обвинувачення, визнавши, що останній заволодів майном, зловживаючи своїм службовим становищем, є хибним та таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, не ґрунтується на досліджених доказах, жодним чином не вмотивований та не містить посилань на статті закону, яким керувався цей суд, роблячи такий висновок, скасовуючи вирок суду першої інстанції.

В запереченнях на касаційну скаргу виправданий та його захисник просять залишити її без задоволення, а ухвалу апеляційного суду-без зміни.

Позиції учасників судового провадження

Прокурори підтримали касаційну скаргу та просили її задовольнити. Виправданий та його захисник заперечували проти її задоволення.

Мотиви Суду

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни касаційним судом судового рішення є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Натомість зазначені обставини є предметом перевірки апеляційного суду.

Суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції, і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК. У певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Згідно з приписами ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені мотиви, з яких цей суд виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. При скасуванні судового рішення в ухвалі має бути зазначено, які статті закону порушено та в чому саме полягають ці порушення або необґрунтованість вироку.

Проте суд апеляційної інстанції не дотримався наведених вимог закону та розглянув кримінальне провадження з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вироком місцевого суду ОСОБА_8 визнано винуватим у заволодінні чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем за епізодом від 21 травня 2014 року (ч. 2 ст. 191 КК), у повторному заволодінні чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем (ч. 3 ст. 191 КК), а також у складанні та видачі службовою особою завідомо неправдивого офіційного документу (ч. 1 ст. 366 КК).

Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження за апеляційною скаргою сторони захисту, дійшов висновку, що в ході як судового, так і апеляційного розгляду не було встановлено достатньої кількості доказів для доведення винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому злочинів та вичерпанням можливості їх отримати, а тому закрив кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що зміна обвинувачення як на етапі судових дебатів, так і після їх закінчення є неможливою, як і не передбачено законом відновлення з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження, та перевірки їх доказами після закінчення судових дебатів.

На переконання апеляційного суду, відновивши етап з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження, та перевірку їх доказами після закінчення судових дебатів, надавши прокурору можливість змінити висунуте обвинувачення та прийнявши обвинувальний акт із зміненим обвинуваченням, суд першої інстанції порушив вимоги ст. 338 і ст. 364 КПК, проявив упередженість під час розгляду кримінального провадження, оскільки без належних на те правових підстав діяв в інтересах сторони обвинувачення, що в свої чергу призвело до порушення процесуальних прав обвинуваченого, у тому числі і гарантованого ст. 20 КПК права обвинуваченого на захист, допустив порушення вимог ст. 22 КПК в частині забезпечення змагальності сторін та п. 3 ч.1 ст. 129 Конституції України. Усі докази, які досліджувались судом першої інстанції на доведення цього обвинувачення повинні визнаватись не допустимими доказами.

Разом із цим, колегія суддів не може погодитись з такими висновками апеляційного суду, виходячи з нижченаведеного.

Так, відповідно до частин 1, 2 ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім як у випадках, передбачених цією статтею.

Статтею 338 КПК передбачено, що з метою зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення прокурор має право змінити обвинувачення, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в судовому засіданні 24 жовтня 2018 року після завершення судових дебатів, перед останнім словом обвинуваченого за клопотанням прокурора було відновлено з`ясування обставин кримінального провадження з метою долучення та подальшого дослідження додаткових письмових доказів. В цьому ж судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про відкладення судового розгляду для підготовки зміни нового обвинувачення.

В подальшому, розгляд справи було відкладено для ознайомлення учасників провадження із зміненим обвинувальним актом та для підготовки до захисту проти нового обвинувачення. Згідно з журналом судового засідання від 27 травня 2019 року під час судового розгляду ОСОБА_8 на запитання головуючого-судді пояснив, що він ознайомлений зі зміненим обвинувальним актом, суть обвинувачення йому зрозуміла, проте вину він не визнає за жодним із інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

В наступних судових засіданнях місцевим судом розглянуто ряд клопотань захисника про відвід як головуючому судді , так і прокурору. Крім цього було задоволено клопотання захисника про долучення документів, які характеризують особу ОСОБА_8 , а також за клопотанням сторони захисту було допитано свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .

Згодом головуючий вкотре з`ясував чи бажають учасники судового провадження доповнити судовий розгляд. Установивши відсутність клопотань, місцевий суд прийняв рішення про закінчення з`ясування обставин і перевірку їх доказами та перейшов до судових дебатів, після чого надав обвинуваченому право виступити з останнім словом.

З огляду на викладене, на переконання суду касаційної інстанції, суд першої інстанції дотримався вимог ст. 22, ч. 1 ст. 337 КПК щодо змагальності сторін, рівності прав на збирання та подання доказів і судового розгляду в межах висунутого обвинувачення та зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив всі необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. Щодо зміни обвинувачення в суді в порядку ст. 338 КПК, то суд жодним чином не має процесуальної можливості вплинути на реалізацію прокурором цього права.

Отже, доводи, наведені у касаційній скарзі прокурора у цій частині, є обґрунтованими, а висновки апеляційного суду про те, що усі докази, які досліджувались судом першої інстанції на доведення обвинувачення ОСОБА_8 повинні визнаватись не допустимими доказами, є передчасними.

Також колегія суддів вважає слушними доводи сторони обвинувачення про порушення апеляційним судом вимог ст. 23 КПК.

Як вбачається з ухвали апеляційного суду, колегія суддів зазначила, що опитані у ході судового розгляду свідки не повідомили фактичних обставин, якими би підтверджувалась винність ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому злочинів.

Однак суд апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника й ухвалюючи рішення, яке є протилежним за змістом рішенню місцевого суду, в суді апеляційної інстанції безпосередньо свідків не допитав.

Враховуючи вказані положення закону, апеляційний суд, надавши іншу оцінку показанням свідків, ніж суд першої інстанції, який у вироку послався на їх показання як на доказ винуватості ОСОБА_8 , при тому, що жоден зі свідків не був допитаний безпосередньо апеляційним судом в судовому засіданні, порушив вимоги ст. 23 КПК.

Щодо висновку суду апеляційної інстанції про недоведеність того, що документи, які ОСОБА_8 складались та видавались за результатами відряджень підпадають під критерії, які дають підстави для віднесення документу до офіційного, то суд касаційної інстанції зазначає наступне.

Так, судом першої інстанції визнано доведеним складання ОСОБА_8 та видача службовою особою завідомо неправдивого офіційного документу, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК.

Об`єктивна сторона службового підроблення полягає у перекрученні істини в офіційному документі, вчиненому службовою особою з використанням свого службового становища. Таке кримінальне правопорушення виявляється тільки в активній поведінці службової особи і може бути вчинене, як уже було зазначено, однією з декількох альтернативних передбачених дій: внесення до документів неправдивих відомостей; інше підроблення документів; складання неправдивих документів; видача неправдивих документів.

Так, внесення до документів неправдивих відомостей означає включення інформації, яка повністю або частково не відповідає дійсності, до офіційного документа. При цьому форма документа та всі його реквізити відповідають необхідним вимогам.

Згідно з приміткою до ст. 358 КК під офіційним документом у цій статті та статтях 357 і 366 зазначеного Кодексу необхідно розуміти документи, що містять зафіксовану на будь-яких матеріальних носіях інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, чи може бути використана як документи докази у правозастосовчій діяльності, що складаються, видаються чи посвідчуються повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційно-правової форми, а також окремими громадянами, у тому числі самозайнятими особами, яким законом надано право у зв`язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм та містять передбачені законом реквізити.

Місцевим судом встановлено, що ОСОБА_8 , як службова особа - начальник Державного центру, який наділений правом першого підпису фінансових, банківських та інших документів, шляхом зловживання своїм службовим становищем, склав та підписав завідомо підроблені офіційні документи - звіти про використання коштів, виданих у відрядження або під звіт (затв. Наказом Міністерства доходів і зборів України від 24 грудня 2013 року № 845).

Разом з тим, апеляційний суд дійшов висновку, про те, що у обвинуваченні прокурором не зазначено, а ході судового розгляду не доведено те, що документи, які ОСОБА_8 складались та видавались за результатами відряджень підпадають під критерії, які дають підстави для віднесення документу до офіційного, тобто надав іншу оцінку вказаним доказам, проте в порушення вимог ст. 419 КПК належним чином не мотивував свого рішення та не зазначив відповідні мотиви та положення закону, яким він керувався, відкидаючи вказані докази.

Зазначене свідчить про формальний підхід апеляційного суду під час розгляду апеляційної скарги засудженого, а саме недотримання вимог ст. 419 КПК. Отже, під час розгляду справи суд апеляційної інстанції допустив порушення вимог кримінального процесуального закону, яке є істотним, оскільки ставить під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення, що відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК є підставою для його скасування, а тому касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню частково, а ухвала апеляційного суду - скасуванню з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 12 березня 2025 року щодо ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3