Справа № 273/1106/25
Провадження № 1-кп/273/151/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2025 року Баранівський районний суд Житомирської області в складі: головуючої судді ОСОБА_1 , секретаря судових засідань ОСОБА_2 , з участю прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника обвинуваченого ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Баранівка кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.04.2025 року за №0000025 по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вірля Баранівського району Житомирської області, громадянина України, працюючого в ПП «Галекс- Агро» охоронцем, проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, з угодою про визнання винуватості від 30.06.2025 року

ВСТАНОВИВ:

У відповідності до преамбули Водного кодексу України (далі ВК України) усі води (водні об`єкти) на території України є національним надбанням Українського народу, однією з природних основ його економічного розвитку і соціального добробуту. Водні ресурси забезпечують існування людей, тваринного і рослинного світу і є обмеженими та уразливими природними об`єктами.

В умовах нарощування антропогенних навантажень на природне середовище, розвитку суспільного виробництва і зростання матеріальних потреб виникає необхідність розробки і додержання особливих правил користування водними ресурсами, раціонального їх використання та екологічно спрямованого захисту.

Відповідно до частини першої статті 58 Земельного Кодексу України (далі - 3К України) та статті 4 ВК України до земель водного фонду належать землі зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об?єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об?єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Відповідно до ст.60 ЗК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об?єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: а) для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; б) для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; в) для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. При крутизні схилів більше трьох градусів мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється.

Частиною першою статті 59 3К України, передбачено, що землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). На умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови можуть передаватись лише для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України).

Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (статті 61-62 ЗК України, статті 89-90 ВК України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров?я України від 19 червня 1996 року N? 173, і додаток 13 до цих правил).

У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах, з поміж іншого забороняється, розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво, зберігання та застосування пестицидів і добрив.

Так, у період 2024 року ОСОБА_6 , за усною домовленістю, передала у користування земельну ділянку з кадастровим номером :04:000:0058 площею 3,1024 га, розташовану за межами с. Вірля, Звягельського району, Житомирська область, ОСОБА_7 . Фактичний обробіток даної земельної ділянки здійснює батько ОСОБА_7 - ОСОБА_4 .

Навесні 2025 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлено ОСОБА_4 , здійснюючи обробіток вищевказаної земельної ділянки за межами с. Вірля, Звягельського району, в порушення вищевказаних вимог законодавства, діючи умисно у власних інтересах, самовільно зайняв земельну ділянку водного фонду - прибережної захисної смуги річки Случ, шляхом її розорювання, засівання та вирощування на ній сільськогосподарської культури - соя.

Зокрема, при обробітку земельної ділянки з кадастровим номером :04:000:0058 єдиним масивом оброблено, тобто самовільно захоплено землі водного фонду - частину прибережної захисної смуги річки Случ загальною площею 1,5909 га вартістю 10218873,85 грн., що перебувають в охоронній зоні.

Загальна площа самовільно захопленої землі водного фонду - частина прибережної захисної смуги річки Случ складає 1,5909 га., оціночною вартістю 10218873,85 грн.

Таким чином, своїми умисними діями, які виразилися у самовільному зайнятті земельної ділянки в охоронній зоні, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України.

30.06.2025 між прокурором Звягельської окружної прокуратури Житомирської області ОСОБА_8 та підозрюваним ОСОБА_4 , в присутності захисника адвоката ОСОБА_5 укладено угоду про визнання винуватості, відповідно до якої ОСОБА_4 беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України. Сторони з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставин, що пом`якшують покарання , якими є щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку, усунення заподіяної шкоди, відсутністю обставин, що обтяжують покарання, узгодили міру покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі 200 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 3400,00 грн. Також підозрюваний ОСОБА_4 зобов`язується звільнити самовільно зайняту земельну ділянку водного фонду прибережно захисної смуги річки Случ, загальною площею 1,5909 га. Згідно з умовами даної угоди обвинуваченому роз`яснено наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ст. 473 КПК України, та наслідки невиконання угоди.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні зазначив, що при укладенні угоди про визнання винуватості дотримані вимоги та правила КПК України та КК України, просив дану угоду про визнання винуватості затвердити і призначити обвинуваченому узгоджене в угоді покарання.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 підтримавши затвердження угоди, безумовно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, та пояснив, що він повністю розуміє права, надані йому законом, наслідки укладення та затвердження угоди, характер обвинувачення щодо якого він визнає себе винуватим, вид покарання, який буде застосовано до нього у разі затвердження угоди судом, тому просить затвердити угоду.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 підтвердив добровільність укладення ОСОБА_4 даної угоди, просив її затвердити.

Розглядаючи питання про затвердження угоди про визнання винуватості, суд виходить з наступного.

При вирішенні питання про можливість затвердження даної угоди про визнання винуватості, суд враховує, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 197-1 КК України, у вчиненні якого беззастережно визнав себе винуватим ОСОБА_4 , відповідно до ст.12 КК України відноситься до нетяжких злочинів. Укладання угоди не суперечить п.1.ч.4 ст.474 КПК України.

Разом з тим, суд шляхом проведення опитування обвинуваченого, його захисника та заслухавши прокурора переконався, що укладення угоди є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь - яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений повністю усвідомлює зміст укладеної з прокурором угоди про визнання винуватості, характер обвинувачення, щодо якого визнає себе винуватим, цілком розуміє свої права, визначені в п. 1 ч. 5 ст. 474 КПК України, а також наслідки укладення, затвердження даної угоди, передбачені п. 1 ч. 1 ст.473 КПК України, та наслідки її невиконання, передбачені ст. 476 КПК України.

Крім того, перевіряючи угоду на відповідність вимогам Кримінального процесуального кодексу України та Кримінального кодексу України, суд приходить до висновку, що умови угоди не суперечать інтересам суспільства і не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, угода укладена добровільно, фактичні підстави для визнання винуватості наявні, узгоджена міра покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, визначених положеннями ст. 65, 69 КК України.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_4 є щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку, усунення заподіяної шкоди.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 , не встановлено.

При призначенні покарання суд враховує загальні засади призначення покарання, тобто призначає покарання в межах, установлених у санкціях статей (санкцій частин статей) Особливої частини КК України, що передбачають відповідальність за вчинені кримінальні правопорушення та відповідно до положень Загальної частини КК України.

Суд, дослідивши наявні матеріали, заслухавши думку прокурора, захисника, обвинуваченого, переконався, що укладення угоди між сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді. Угода відповідає вимогам КПК України, в тому числі щодо змісту та порядку укладення угоди, її умови не суперечать закону України про кримінальну відповідальність, зокрема щодо узгодженої міри покарання.

Правова кваліфікація кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 197-1 КК України є правильною.

Відповідно до вимог ст.475 КПК України, якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду та призначає узгоджену сторонами міру покарання.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про можливість затвердження вказаної угоди про визнання винуватості із призначенням обвинуваченому визначеної в угоді міри покарання.

Підстав для обрання запобіжного заходу ОСОБА_4 суд не вбачає.

Процесуальні витрати відсутні.

Цивільний позов відсутній.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 373,374,468-475 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Угоду про визнання винуватості, укладену 30 червня 2025 року у кримінальному провадженні №0000025 Звягельської окружної прокуратури Житомирської області ОСОБА_8 та підозрюваним ОСОБА_4 , в присутності захисника адвоката ОСОБА_5 , затвердити.

Визнати ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.197-1 КК України, з застосуванням ст. 69 КК України призначити йому узгоджене покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 гривень ( три тисячі чотириста гривень).

Вирок може бути оскаржений учасниками судового провадження до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений:

1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 цього Кодексу, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладення угоди;

2) прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою статті 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.

Копію вироку вручити негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1