УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року

м. Київ

справа № 534/2315/24

провадження № 51 - 4891 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 17 листопада 2025 року,

встановив:

За вироком Горішньоплавнівського міського суду Полтавської області від 05 червня 2025 року ОСОБА_5 засуджено за ст. 336 КК до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

За вироком суду ОСОБА_5 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

05 липня 2024 року військовозобов`язаний рядовий запасу ОСОБА_5 прибув до за викликом із підприємства для звірки та уточнення облікових даних і проходження медичного огляду військово-лікарською комісією. У ході огляду скарг на стан здоров`я не заявляв, тому останнього було визнано придатним до військової служби у військових частинах забезпечення, навчальних центрах, медичних підрозділах, підрозділах логістики зв`язку та оперативного забезпечення.

У цей же день військовозобов`язаному ОСОБА_5 повторно доведені вимоги законодавства України з питань оборони під особистий підпис.

12 липня 2024 року військовослужбовці намагалися вручити ОСОБА_5 бойову повістку про явку на 18:00 год 13 липня 2024 року для відправлення у військову частину у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації, однак він відмовився від отримання зазначеної повістки. Зміст повістки був доведений до відома обвинуваченого усно.

Однак у подальшому у ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, без поважних причин, не маючи права на відстрочку, будучи визнаним придатним до військової служби, попередженим про кримінальну відповідальність за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, з метою ухилення від призову у зв`язку з оголошенням мобілізації на особливий період, усвідомлюючи значення та протиправний характер своїх дій, 13 липня 2024 о 18:00 год не прибув, про причини своєї неявки не повідомив. Тим самим ОСОБА_5 ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 17 листопада 2025 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на допущені, на його думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржуване судове рішення та призначити новий апеляційний розгляд.

Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник указує на те, що є недоречним посилання Полтавського апеляційного суду на постанову Верховного Суду у складі колегії Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 15 листопада 2023 року у справі № 641/1067/23, де зазначається, що з урахуванням мети покарання, звільнення від відбування покарання з іспитовим строком за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК, не може запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень іншими особами, що в умовах воєнного стану є не припустимим. Оскільки, не кожен обвинувачений, що може вчиняти нові кримінальні правопорушення, в умовах воєнного стану, має такі фактичні об`єктивні обставини, як догляд за інвалідом та відповідно право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період на підставі п. 11 ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». А також те, що станом на теперішній час, засуджений ОСОБА_5 має відстрочку до завершення мобілізації, на підставі п. 11 ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».Зазначає, що у недотримання положень ст. 419 КПК, суд апеляційної інстанції не перевірив аналогічних доводів його апеляційної скарги та не навів мотивів, з яких вирок суду першої інстанції залишив без зміни.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно із ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, однобічність та неповнота судового розгляду самі собою можуть бути підставою для зміни чи скасування вироку місцевого суду апеляційним судом (статті 409, 410 КПК).

Підставами ж для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Верховний Суд перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального закону, а вирішуючи питання щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судових рішень, виходить із установлених фактичних обставин, викладених у рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій.

Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, як про це ставить питання в касаційній скарзі захисник.

З урахуванням приписів статей 433 та 438 КПК Суд позбавлений можливості констатувати обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій.

Натомість, зазначені захисником доводи були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який погодився з рішенням місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 та юридичною кваліфікацією його дій.

За статтею 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У свою чергу, положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оцінка доказів згідно зі ст. 94 КПК є виключною компетенцією суду, який постановив вирок.

Апеляційний розгляд згідно з ч. 1 ст. 405 КПК здійснюється за правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених главою 31 КПК.

Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Ухвала апеляційного суду - це рішення вищого суду стосовно законності та обґрунтованості вироку, ухвали, що перевіряються в апеляційному порядку. Вона повинна відповідати тим же вимогам, що і вирок суду першої інстанції, тобто бути законною, обґрунтованою і вмотивованою.

За статтею 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.

Відповідно до ч. 2 цієї статті при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Вказаних вимог закону суд апеляційної інстанції під час перегляду вироку суду першої інстанції дотримався.

Так, колегія суддів зазначила, що висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у скоєні злочину, за який його засуджено, відповідають фактичним обставинам справи, визнаних судом доведеними, ґрунтуються на сукупності зібраних і належно оцінених доказах та є обґрунтованими.

Під час перевірки доводів апеляційної скарги захисника, судом встановлено, що суд першої інстанції, надавши належну правову оцінку доказам в кримінальному провадженні, у їх сукупності, прийшов до правильного висновку, що ОСОБА_5 , будучи придатним за станом здоров`я для проходження військової служби та, не маючи правових підстав на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на момент вчинення кримінального правопорушення, без поважних причин не прибув у визначений у повістці день і час для проходження військової служби у Збройних Силах України за призовом під час мобілізації, на особливий період, чим умисно ухилився від призову на військову службу під час мобілізації.

Апеляційний розгляд справи проведено в межах поданої апеляційної скарги з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.

Аналіз КПК дає підстави стверджувати, що цей закон не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності непрямих (стосовно конкретного факту) доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку (статті 85 та 94 КПК).

Крім того, згідно з усталеною судовою практикою, доказування тих чи інших обставин злочину, як правило, ґрунтується не на одному чи кількох прямих доказах, а на аналізі саме сукупності всіх, у тому числі непрямих, доказів. І саме на такому аналізі та оцінці всіх доказів і робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) факту вчинення злочину конкретною особою.

Апеляційний суд правильно зауважив, що сукупність фактичних даних в цьому кримінальному провадженні, що містяться у джерелах доказів, наданих стороною обвинувачення, свідчать про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Колегія суддів апеляційного суду, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, зазначила про те, що наведені у вироку докази логічні, послідовні та узгоджуються між собою. Зазначеним доказам суд першої інстанції дав належну правову оцінку як окремо, так і у сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Щодо доводів захисника, що станом на 05 червня 2025 року засуджений мав право на відстрочку від призиву на військову службу під час мобілізації на особливий період, суд зазначає наступне.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, суд першої інстанції, при призначенні покарання виконав вимоги закону, передбачені ст. 50, 65 КК, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення відповідно до ст.12 КК, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, вік та стан здоров`я, наявність обставини, яка пом`якшує покарання: активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Також місцевим судом враховано наявність у обвинуваченого дружини, яка має інвалідність 2-ї групи. При цьому судом зазначено, що станом на момент вчинення кримінального правопорушення у ОСОБА_5 були відсутні підстави, які б давали право на відстрочку від мобілізації.

Відповідно до наданої обвинуваченим довідки від 16 червня 2025 року ОСОБА_5 надано відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період на підставі п.11 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Проте станом на час вчинення кримінального правопорушення, тобто 13 липня 2024 року таких підстав не було, з наданої суду інформації вбачається, що інвалідність 2-ї групи дружині обвинуваченого встановлено 06 березня 2025 року.

За таких обставин, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_5 обґрунтоване покарання в межах санкції ст. 336 КК. Підстав для застосування статей 69, 75 КК судами не встановлено, з чим погоджується колегія суддів Верховного Суду.

Наведені у касаційній скарзі доводи не ставлять під сумнів правильності висновків судів попередніх інстанцій і не містять переконливих обґрунтувань, які би давали підстави Верховному Суду безспірно стверджувати, що ці судові рішення постановлено без додержання вимог статей 370, 419 КПК.

На переконання колегії суддів касаційної інстанції, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги адвоката з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 17 листопада 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3