11.09.2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2025 р. Холодногірський р/с м. Харкова у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурор ОСОБА_3 представник потерпілого ОСОБА_4 , підсудних ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , адвоката ОСОБА_7 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання ОСОБА_8 про скасування арешту майна , -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 16.04.24р. було накладено арешт на майно підозрюваної ОСОБА_6 зокрема на земельну ділянку площею 0.2500 га, кадастровий номер :00:001:0219 та житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 117,90 кв.м. з господарськими будівлями що розташовані за адресою АДРЕСА_1 . Підставою для накладення арешту стало те, що санкція статті 191 ч.5 КК України, за якою пред`явлено підозру ОСОБА_6 , передбачає конфіскацію майна та крім того представником потерпілого ННЦ «ІСЕ ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса» - заявлено цивільний позов.

01.09.25р. громадянкою ОСОБА_8 , донькою обвинуваченої ОСОБА_6 , до суду подане клопотання про скасування арешту з земельної ділянки площею 0.2500 га, кадастровий номер :00:001:0219 та житлового будинку літ. «А-1» загальною площею 117,90 кв.м. з господарськими будівлями що розташовані за адресою АДРЕСА_1 оскільки вказане майно належить їй на підставі договору дарування від 16.04.24 року.

Прокурор заперечувала щодо скасування арешту на підставі того, що вказаний договір дарування є безоплатним , таким що укладено між близькими родичами, в один день з накладенням арешту на зазначене майно, з метою унеможливити конфіскацію майна обвинуваченої ОСОБА_6 .

Представник потерпілого з думкою прокурора погодився. Зазначив що договір дарування від 16.04.24р. є вочевидь нікчемним та таким що укладено вже після ухвалення рішення про арешт майна слідчим суддею.

ОСОБА_6 клопотання підтримала та зазначила що існування арешту на не належне їй майно унеможливлює для доньки здійснити реєстрацію свого місця проживання у вказаній нерухомості.

Адвокат ОСОБА_6 прохав клопотання задовільнити.

Обвинувачений ОСОБА_5 покладався на розсуд суду.

Заслухавши думку учасників справи, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що дане клопотання підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у разі якщо до такої юридичної особи може бути застосовано захід кримінально-правового характеру у вигляді конфіскації майна, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України метою арешту майна є забезпечення кримінального провадження, забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні, забезпечення конфіскації або спеціальної конфіскації. Арештованим може бути майно, яким володіє, користується чи розпоряджається підозрюваний, обвинувачений, засуджений, треті особи, юридична особа, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру за рішенням, ухвалою суду, слідчого судді.

Треті особи, майно яких може бути арештовано, - особи, які отримали чи придбали у підозрюваної, обвинуваченої чи засудженої особи майно безоплатно або в обмін на суму, значно нижчу ринкової вартості, і знали чи повинні були знати, що таке майно відповідає будь-якій з ознак, передбачених пунктами 1-4 ч.1 ст. 96-2 КПК України.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ЕСНК 1999-ІІ). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, 8егіез А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, 8егіез А N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", п. 50, 8егіез А N 98).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності (ст. 41 Конституції України).

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод визначає: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

Статтею 55 Конституції України гарантовано право кожному будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і противоправних посягань, в тому числі і на судовий захист.

Згідно з ч. 1 та ч.2 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Судом встановлено що 29.04.25р. ОСОБА_6 повністю відшкодувала потерпілому ННЦ «ІСЕ ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса» цивільний позов про що суду надано копію квитанцію до платіжної інструкції. Таким чином така підстава для накладання арешту за ч. 2 ст. 170 КПК України як забезпечення цивільного позову в кримінальному провадженні припинила існувати. Разом з тим інша врахована слідчим суддею підстава для накладання арешту а саме забезпечення конфіскації або спеціальної конфіскації за ч.5 ст. 191 КК України продовжує існувати а отже підстав для скасування арешту майна суд не вбачає.

Разом з тим слід звернути увагу на положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні № 888» де встановлено громадяни є вільними у виборі місця проживання та реєстрації та норми міжнародного законодавства, які регулюють сферу правовідносин щодо права на житло. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Оскільки ухвала слідчого судді про арешт майна від 16.04.24р. не містить прямої заборони на здійснення реєстрації в житловому будинку літ. «А-1» загальною площею 117,90 кв.м. з господарськими будівлями що розташовані за адресою АДРЕСА_1 а отже на думку суду клопотання підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 98, 170, 171, 174 КПК України, -

УХВАЛИВ:

Клопотання задовольнити частково.

Скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 16.04.2024р. на земельну ділянку площею 0.2500 га, кадастровий номер :00:001:0219 та житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 117,90 кв.м. з господарськими будівлями що розташовані за адресою АДРЕСА_1 в частині заборони на реєстрацію у вказаному домоволодіння.

В іншій частині клопотання залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення проти ухвали можуть бути включені до апеляційної скарги на остаточне судове рішення.

Суддя ОСОБА_1