Провадження №11-кп/801/121/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2026 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого

у режимі відеоконференції ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 19.11.2025, якою відмовлено в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 про заміну засудженому ОСОБА_7 невідбутої частини покарання більш м`яким, призначеного вироком Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 30.10.2023,

В С Т А Н О В И В:

Оскаржуваною ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , про зміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Своє рішення суд першої інстанції мотивує тим, що засуджений характеризується посередньо, має заохочення, однак зробити висновок, що він став на шлях виправлення не можливо. Як вбачається із матеріалів особової справи, ОСОБА_7 раніше неодноразово був засуджений, однак, після звільнення з місць позбавлення волі знову скоював нові злочини, у період непогашеної судимості. Згідно з документами, наявними в особовій справі, ОСОБА_7 не працює, заяв про його працевлаштування до адміністрації установи не надходило, а за час відбування покарання в ДУ «Вінницька ВК № 86» ОСОБА_7 працював лише три місяці: в серпні 2024 року та жовтень-листопад 2025 року. Отже, достатніх доказів того, що ОСОБА_7 став на шлях виправлення і своєю поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення суд першої інстанції не встановив.

Перед початком розгляду апеляційної скарги по суті на адресу Вінницького апеляційного суду надійшло клопотання від захисника ОСОБА_8 про здійснення розгляду даної апеляційної скарги без його участі.

У поданому клопотанні захисник ОСОБА_8 також зазначив, що апеляційну скаргу підтримує у повному обсязі та не наполягає на особистій участі у судовому засіданні.

Засуджений ОСОБА_7 не заперечував щодо розгляду апеляційної скарги без участі захисника ОСОБА_8 .

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 405 КПК України, неявка учасників судового провадження, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає розгляду справи, якщо суд не визнав їх участь обов`язковою.

З урахуванням наведеного, а також беручи до уваги те, що участь захисника у даному випадку не є обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе провести апеляційний розгляд без участі захисника ОСОБА_8 .

Захисник ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 19.11.2025 та постановити нову, якою клопотання захисника ОСОБА_8 задовільнити та замінити засудженому ОСОБА_7 невідбуту частину покарання більш м`яким на підставі ст. 82 КК України.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19.11.2025 безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання захисника засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, оскільки під час розгляду вказаного клопотання судом першої інстанції не було повно та всебічно досліджено обставини справи і надані докази, що призвело до неправильних висновків.

Зокрема, зазначається, що заперечення, подані щодо засудженого, а також доводи прокурора та представника установи виконання покарань, не ґрунтуються на належних і допустимих доказах, не підтверджені жодними об`єктивними матеріалами справи та не спростовують доказів, наданих стороною захисту.

У апеляційній скарзі звертається увага на те, що засуджений фактично відбув більше половини призначеного строку покарання, а саме станом на 02.09.2025 відбув 1/2 частину остаточного покарання, що становить 2 роки 6 місяців, що відповідно до вимог ст. 82 КК України є необхідною умовою для заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Крім того, апеляційна скарга містить посилання на поведінку засудженого під час відбування покарання, яка свідчить про його становлення на шлях виправлення. Зазначається, що ОСОБА_7 за час відбування покарання дисциплінарних стягнень не мав, на профілактичному обліку не перебував, проявів агресії чи неадекватної поведінки не допускав, підтримує рівні та коректні взаємовідносини з іншими засудженими, дотримується правил внутрішнього розпорядку та вимог пожежної безпеки.

Також вказується, що засуджений неодноразово заохочувався адміністрацією ДУ «Вінницька виправна колонія (№ 86)» за сумлінне виконання покладених обов`язків, додержання правил поведінки та добросовісне ставлення до праці, що підтверджується відповідними наказами адміністрації установи.

Окремо наголошується на сімейних обставинах засудженого, а саме на тому, що він перебуває у шлюбі та має малолітню доньку, яка з раннього віку хворіє на тяжкі хронічні захворювання та неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні, що підтверджується медичними документами. У зв`язку з цим зазначається, що дитина потребує постійного догляду та участі обох батьків, а присутність засудженого поруч із дитиною є важливою для її здоров`я та належного догляду.

У апеляційній скарзі також зазначається, що засуджений усвідомив свої помилки, визнає попередні порушення, має позитивні плани на майбутнє та демонструє щире прагнення до виправлення і ресоціалізації, що підтверджується його поведінкою та ставленням до відбування покарання.

На думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно не врахував наведені обставини, неправильно застосував норми матеріального права та дійшов висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим ухвала є незаконною та необґрунтованою і підлягає скасуванню з постановленням нового рішення.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги захисника, позицію засудженого, який підтримав апеляційну скаргу захисника, клопотання захисника, який просив розгляд апеляційної скарги проводити без його участі та підтримав доводи апеляційної скарги у повному обсязі, вивчивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 19.11.2025 відповідає.

Згідно ч. 1 ст. 82 КК України, невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

За правилами ч. 3 ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» № 2 від 26 квітня 2002 року передбачено, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою такого рішення є достовірність того, що засуджений став на шлях виправлення.

Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26 квітня 2002 року, оскільки судовий розгляд питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким справляє великий виховний і запобіжний вплив, як на самого засудженого, так і на інших осіб, суд повинен приділяти особливу увагу поясненням засудженого, представників органу, який відає виконанням покарання, позиції спостережної комісії. Зокрема, слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці.

Висновок щодо виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його попередні судимості, поведінку в цілому та ставленні до праці за весь період знаходження у виправній установі.

Так, колегія суддів бере до уваги довідку про нарахування та утримання із заробітної плати засудженого ОСОБА_7 , який відбуває покарання в ДУ «Вінницька виправна колонія (№ 86)», а також з відомостей щодо його працевлаштування у 2024 2025 роках, убачається така послідовність обставин: у серпні 2024 року ОСОБА_7 отримував заробітну плату, що свідчить про його фактичне залучення до оплачуваної праці в установі виконання покарань; надалі він припинив працювати та протягом тривалого періоду не мав заробітку, лише у жовтні 2025 року засуджений знову відновив працевлаштування, причому це відбулося у час, коли йому стало відомо про набуття формальної підстави звернення із питанням про застосування ст. 82 КК України (відбуття строку призначеного покарання).

За таких даних колегія суддів скептично оцінює наведене працевлаштування як переконливий прояв сталої ресоціалізаційної поведінки, оскільки воно має епізодичний характер та хронологічно співпадає з моментом, коли засудженому стало відомо про можливість ініціювати питання щодо заміни невідбутої частини покарання більш м`яким. У цьому контексті працевлаштування виглядає радше як інструментальна дія, спрямована на створення позитивної «картини» напередодні розгляду, ніж як результат тривалого процесу виправлення, що має підтверджуватися поведінкою засудженого за весь період відбування покарання.

Водночас суд бере до уваги, що відповідно до положень Кримінально-виконавчого кодексу України, а саме ч. 1 ст. 118 засуджені до позбавлення волі мають право працювати. Праця здійснюється на добровільній основі на підставі договору цивільно-правового характеру або трудового договору, який укладається між засудженим та фізичною особою - підприємцем або юридичною особою, для яких засуджені здійснюють виконання робіт чи надання послуг.

Однак у правовому регулюванні ресоціалізації участь засудженого у суспільно корисній праці розглядається як один із практичних критеріїв оцінки ступеня його виправлення: це прямо відображено у підзаконних актах Міністерства юстиції, зокрема у Методиці визначення ступеня виправлення засудженого (наказ Мін`юсту від 19.01.2023 № 294/5), яка передбачає комплексну оцінку поведінки, у тому числі й за напрямом зайнятості/участі в корисній діяльності.

Крім того, нормативне регулювання організації виробничої діяльності та залучення засуджених до суспільно корисної праці в установах виконання покарань закріплене у Порядку, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 03.01.2013 № 26/5, що додатково підкреслює роль праці як складової пенітенціарної (ресоціалізаційної) роботи, а не формального «додатку» до матеріалів перед судом.

Отже, наведена довідка не підтверджує стабільної та послідовної ресоціалізації через працю, а радше демонструє відсутність тривалого залучення до праці та поновлення зайнятості лише після виникнення зацікавленості у застосуванні ст. 82 КК України, що обґрунтовує скептичну оцінку судом першої інстанції відповідного аргументу.

Оцінюючи можливість застосування до засудженого положень ст. 82 КК України, колегія суддів враховує не лише формальне відбуття передбаченої законом частини строку покарання, але й характер та стійкість процесу його виправлення, що має оцінюватися у світлі всіх даних про особу засудженого та його кримінально-правову історію.

З матеріалів справи, зокрема з характеристики на засудженого ОСОБА_7 , убачається, що останній неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, має декілька судимостей, у тому числі за умисні корисливі кримінальні правопорушення, а попередні заходи кримінально-правового впливу, включаючи реальне позбавлення волі та умовно-дострокове звільнення, не досягли мети його виправлення, оскільки після звільнення він знову вчиняв нові злочини.

Відповідно до ст. 6 Кримінально-виконавчого кодексу України, виправлення засудженого полягає у формуванні в нього поваги до закону, готовності до самокерованої правослухняної поведінки, а також у стійкому утриманні від вчинення нових кримінальних правопорушень. Таким чином, саме повторність злочинної поведінки після попередніх засуджень свідчить про те, що процес виправлення засудженого не набув сталого та незворотного характеру.

Суд також бере до уваги положення ст. 123 КВК України, відповідно до яких соціально-виховна робота із засудженими спрямована на запобігання вчиненню ними нових кримінальних правопорушень. Однак неодноразове повернення ОСОБА_7 до злочинної діяльності після попередніх засуджень свідчить про низьку ефективність попередніх ресоціалізаційних заходів та відсутність підтвердженої здатності до самостійного дотримання правомірної поведінки.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що неодноразове притягнення засудженого до кримінальної відповідальності у поєднанні з повторним вчиненням умисних злочинів є обґрунтованою підставою для висновку про те, що мета покарання, визначена кримінальним та кримінально-виконавчим законодавством, на цей час не досягнута.

Узявши до уваги всі доводи та мотиви апеляційної скарги, колегія суддів, перевіривши матеріали судової справи у їх сукупності, дійшла висновку, що достатніх та переконливих підстав для застосування до засудженого положень ст. 82 КК України не встановлено, оскільки наведені в апеляційній скарзі обставини не підтверджують досягнення мети покарання та наявності стійкого виправлення засудженого, а епізодичність працевлаштування, неодноразова судимість, повторність вчинення умисних кримінальних правопорушень, а також відсутність тривалих позитивних змін у правослухняній поведінці у своїй сукупності свідчать про передчасність заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Отже, ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та відповідає фактичним обставинам справи, а тому підстав для її скасування чи зміни не вбачається.

Керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 19.11.2025, якою відмовлено в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 про заміну засудженому ОСОБА_7 невідбутої частини покарання більш м`яким, призначеного вироком Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 30.10.2023, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4