ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 608/1088/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/70/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ст. 336 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2025 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

за участю обвинуваченого ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження №11-кп/817/70/25 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Чортківського районного суду Тернопільської області від 8 листопада 2024 року щодо ОСОБА_6 за ст. 336 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Початок строку відбування покарання ухвалено рахувати з моменту приведення вироку суду до виконання.

В порядку КПК України вирішено питання про долю речових доказів та судових витрат.

Згідно з вироком суду, cтаном на 10 квітня 2023 року ОСОБА_6 перебував на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із чим являвся суб`єктом загальної мобілізації та через введення на території України воєнного стану підлягав призову на військову службу під час мобілізації відповідно до положень ст. 65 Конституції України, Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Указу Президента України №69/2022 від 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію», Указу Президента України № 59/2023 від 06 лютого 2023 року «Про продовження строку проведення загальної мобілізації», Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», Указу Президента України № 58/2023 від 06 лютого 2023 року «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні». При цьому, ОСОБА_6 не мав передбачених у ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» підстав, які б звільняли його від призову на військову службу під час мобілізації та був придатний до військової служби за станом здоров`я згідно довідки ВЛК № 6100 від 10 квітня 2023 року.

10 квітня 2023 року біля 15:20 годин ОСОБА_6 , знаходячись у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 , яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реалізовуючи свій прямий умисел на ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, категорично відмовився отримувати від працівників цього центру повістку про необхідність його явки на 09:00 годин 11 квітня 2023 року у приміщення даного центру для подальшої відправки у військову частину для проходження військової служби під час мобілізації.

У подальшому, ОСОБА_6 , у зазначені у вказаній повістці дату і час у приміщення ІНФОРМАЦІЯ_2 не з`явився без поважних причин. У період з 11 квітня 2023 року та по сьогоднішній день ОСОБА_6 жодного разу не з`явився у приміщення вище згаданого центру та так і не відправився у військову частину.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати та постановити рішення, яким ОСОБА_6 визнати невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ст. 336 КК України та закрити провадження у зв`язку з відсутністю у його діянні складу кримінального правопорушення.

Посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, вважає, що ОСОБА_6 з огляду на вимоги ч. 4 ст. 35 Конституції України,якою гарантовано право на свободу віросповідання, не підлягає кримінальній відповідальності через несумісність його релігійних віросповідань з виконанням військового обов`язку, зокрема, через належність його до Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні оскільки з 26.04.2014 року він є присвяченим охрещеним служителем вказаного об`єднання, а з 02.04.2016 є священнослужителем, служителем (дияконом) релігійного збору, для якого є неприйнятною будь-яка військова служба, як пов`язана з носінням зброї так і не пов`язана з її носінням.

Наводить практику ЄСПЛ у п.111 рішення у справі Баятян проти Вірменії від 07.07.2011, де заявник є одним із Свідків Єгови, релігійної групи, вірування якої включають переконання, що служба у сфері охорони навіть не пов`язана з використанням зброї, є неприйнятною, п. 54 рішення у справі Адян та інші проти Вірменії від 12.10.2017 року, заявниками у якій є також Свідки Єгови, релігійна група, вірування якої включать переконання, що військова служба, навіть не пов`язана зі зброєю, є неправильною, п. 150 рішення у справі Релігійна громада Свідків Єгови у Москві та інші проти РФ, у якому зазначено, що Свідки Єгови широко відомі тим, що є релігійною групою, яка дотримується принципів пацифізму, і їх віровчення не дозволяє її членам проходити військову службу, носити військову форму і брати до рук зброю.

Вважає що суд перевищив свої повноваження при перевірці істинності несумісних з військовою службою релігійних переконань ОСОБА_6 , перебравши на себе функції з трактування канонічних настанов Свідків Єгови та сутності їх віровчення, зазначивши у вироку про те, що з огляду на його релігійні переконання та конституційний обов`язок з захисту Вітчизни під час несення служби він міг бути задіяний у ремонті техніки, будівництві укріплень, вивезенні поранених, перевезенні вантажів та виконанні інших функій, не пов`язаних з носінням зброї.

Посилається на правову позицію ВС (п.п.19,20,23) постанови від 2.05.2024 року у справі № 344/12021/22, у якій суд вирішуючи питання про сумлінність відмови від виконання службового обов`язку, вказав що держава вправі перевіряти лише наявність у особи релігійних переконань несумісних з виконанням військового обов`язку та її належність до релігійної організації, яка має віровчення відповідного змісту.

Не погоджується з висновком суду про те, що неявка ОСОБА_6 у приміщення ІНФОРМАЦІЯ_2 мала місце без поважних причин, на підтвердження чого наводить рішення ЄСПЛ у справі Баятян проти Вірменії від 07.07.2011 (п.112), де Суд вважає, що неявка заявника для проходження військової служби була проявом його релігійних поглядів, у зв`язку з чим притягнення його до кримінальної відповідальності за ухилення від призову складає втручання в його свободу сповідувати свою релігію, гарантії якої передбачені п.1 статті 9 Європейської Конвенції.

Вважає що обвинувачений не вчиняв умисних дій щодо ухилення від мобілізації, що підтверджується доказами дослідженими судом, а саме довідкою, виданою Релігійною організацією «Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні» № 1241 від 22.03.2023 року, в якій зазначено, що він з 26.04.2014 є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання свідків Єгови в Україні, а з 02.04.2016 - є священнослужителем, служителем (дияконом) релігійного збору, заявою ОСОБА_6 до Чортківської РДА від 26.04.2023 (відмітка про отримання від 26.04.2023 № М-16/176-Л-250) про заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою, заявою ОСОБА_6 до ІНФОРМАЦІЯ_3 про заміну виконання військового обов`язку невійськовою службою (із відміткою про отримання від 10.04.2023 №5402). При цьому посилається на те, що під час допиту свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 - працівників ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_11 - заступника начальника Чортківського центру комплектування вони надали показання про те, що обвинувачений відмовився в територіальному центрі від отримання бойової повістки виключно через релігійні переконання, про що був складений відповідний акт.

Вважає що обвинувачений на момент призову був особою, яка не підлягає призову під час мобілізації, оскільки був зайнятий постійним доглядом за особою, яка за висновками ЛКК не здатна до самообслуговування та потребує постійного стороннього догляду, що підтверджується висновками ЛКК, що містяться матеріалах провадження та листом ІНФОРМАЦІЯ_4 № 17855 від 29.11.2023 про надання йому відстрочки від призову під час мобілізації для догляду за бабусею ОСОБА_12 , 1937 року народження, яка згідно внаслідок когнітивних порушень через похилий вік потребує надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі, яку може надавати ОСОБА_6 , що узгоджується з абз.12 ч.1 ст.23 ЗУ Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, згідно з якою не підлягають призову на військову службу військовозобов`язані: особи, які зайняті постійним доглядом за особою, яка за висновком медико-соціальної комісії або лікарсько-консультаційної комісії закладу охорони здоров`я потребує стороннього догляду, у разі відсутності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд.

Посилається на те що не будь-яка відмова від військової служби автоматично свідчить про наявність умислу на ухилення від призову під час мобілізації за відсутності такого мотиву та мети, наводить висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 25.05.2023 у справі №344/7666/22.

Вважає неправильним твердження суду про те, що захист Вітчизни є безумовним конституційним обов`язком громадян України, а заміна його альтернативною ( невійськовою ) службою передбачена тільки для строкової служби і попри несумісні із військовою службою релігійні переконання ОСОБА_6 не мав законодавчих підстав для відмови від захисту Батьківщини, посилаючись на те, що ч.4 ст.35 Конституції України є спеціальною нормою по відношенню до ст. 65 Конституції України тому особу, яка має несумісні з військовою службою релігійні переконання не може бути притягнуто до кримінальної відповідальності за невиконання обов`язку, передбаченого ст. 65 КУ, що підтверджується правовою позицією Верховного Суду ( постанова від 02.05.2024 у справі № 344/12021/22 пункти 21, 35).

Вказує на помилковість висновку суду про те, що альтернативною (невійськовою) службою може бути замінено лише строкову військову службу, оскільки частиною 6 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції на час описуваних подій) передбачено, що до видів військової служби належать: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, тощо. З огляду на наведене, вважає що строкова військова служба є лише однією зі складових військового обов`язку, а ч. 4 ст. 35 Конституції України передбачено, що особам, які мають несумісні переконання із виконанням саме військового обов`язку, гарантовано заміну альтернативною (невійськовою) службою не лише строкової військової служби, а й військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період.

Посилається на те, що хоча Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» встановлено порядок заміни альтернативною (невійськовою) службою лише строкової військової служби, це не свідчить про відсутність права на заміну виконання військового обов`язку під час мобілізації, підкріплює зазначене твердження висновком Вищого спеціалізованого суду України, який зазначив, що усупереч твердженням прокурора, показання свідків про відсутність порядку проходження альтернативної служби під час мобілізації не спростовують висновок суду про наявність підстав для виправдання обвинуваченого (Свідка Єгови) за ст. 336 КК України (ухвала від 23.06.2015 у справі №5-1583км15).

Вважає, що ОСОБА_6 , будучи ОСОБА_13 , тобто особою, релігійним переконанням якого суперечить виконання військового обов`язку, належить до «інших військовозобов`язаних або окремої категорії осіб», які на підставі до абз. 16 (23) ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» що є бланкетною та відсилає у даному випадку до та ч.4 ст. 35 Конституції України, не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на підтвердження чого ухвалу Вищого спеціалізованого суду України від 23.06.2015 у справі №5-1583км15.

Посилається на неправильне тлумаченням судом першої інстанції положень міжнародних договорів, зокрема про те, що ані положення Пакту, ані положення Конвенції прямо не передбачають права людини відмовитися від виконання військового обов`язку з міркувань совісті, у тому числі з мотивів релігійних переконань, і не унормовують порядок його реалізації, що суперечить п. 110 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баятян проти Вірмені», у якому зазначено, що хоча стаття 9 безпосередньо не передбачає права на відмову від військової служби, проте Суд вважає, що відмова від військової служби, у випадку, коли мотивом такої відмови є серйозний і нездоланий конфлікт між обов`язком служити в армії та совістю особи або її глибокими та щирими релігійними чи іншими поглядами, є переконанням або віруванням достатньо переконливим, серйозним, послідовним і значущим, для того, щоб на нього поширювалися гарантії статті 9 Конвенції», а також у п. 10.4 рішення Комітету ООН по правах людини від 29.03.2012 у справі «Атасой проти Туреччини» зазначено, що хоча в Пакті безпосередньо не передбачено право на відмову від військової служби з міркувань совісті, Комітет знову заявляє, що це право випливає зі статті 18... Комітет знову повторює, що право на відмову від військової служби з міркувань совісті є невід`ємною частиною права на свободу думки, совісті та релігії. Воно передбачає звільнення особи від обов`язкової військової служби, якщо остання не відповідає релігії або переконанням цієї особи.

Вважає невірним висновок суду першої інстанції про те, що право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним і може бути обмежене, оскільки відсутні встановлені законом підстави для такого обмеження, зокрема, в статтях 8, 10, 11, відсутні такі підстави обмеження як інтереси національної безпеки або захист територіальної цілісності та посилається на рішення ЄСПЛ у справі «Мушфіг Мамедов та інші», де уряд Азербайджану аргументував, що «військова окупація територій Азербайджану Республікою Вірменія» виправдовує кримінальне засудження і покарання заявника (Свідка Єгови) у цій справі. Європейський суд не погодився з цим і одноголосно постановив, що вчинене засудження і покарання є порушенням Конвенції. Відповідно наведені причини не можуть розглядатися як підстава для обмеження прав Свідків Єгови на відмову від проходження військової служби на підставі несумісних із нею релігійних переконань (п. 88, п. 97-99 рішення), а також рішення ЄСПЛ у справі «Ерчєп проти Туреччини», де зазначено, що правова система, яка не передбачає можливості направлення на альтернативну службу не забезпечує справедливий баланс між інтересами суспільства загалом та інтересами тих, хто відмовляється від військової служби на підставі переконань. З цієї причини Європейський суд вважає, що призначення заявнику покарання без урахування його переконань і поглядів не може розглядатися як захід, необхідний у демократичному суспільстві (п. 64 рішення).

Вважає, що відсутність встановленого законом порядку направлення віруючих осіб на альтернативну (невійськову) службу, є порушенням з боку Держави, а не підставою для притягнення таких осіб до кримінальної відповідальності за відмову проходити військову службу, на підтвердження чого наводить рішення ЄСПЛ у справі «Ерчєп проти Туреччини», викладених у п.58.

Вказує на те що ЄСПЛ неодноразово висловлювався на рахунок права Свідків Єгови на відмову від військової служби через релігійні переконання, яке передбачає можливість отримання ними альтернативної (невійськової) служби дійсно цивільного характеру (п. 67. у справі «Адян та інші проти Вірменії», «Ерчєп проти Туреччини»; у справі «Бухаратян проти Вірменії»; у справі «Цатурян проти Вірменії», у справі «Феті Демірташ проти Туреччини, у справі «Стефанов проти Болгарії», «Булду та інші проти Туреччини», «Папавасілакіс проти Греції», «Мушфіг Мамедов та інші проти Азербайджану» та «Телятніков проти Литви»).

Окремо зазначає, що відповідно до п.1, п.2 статті 4 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, під час надзвичайного становища в державі, при якому життя нації перебуває під загрозою і про наявність якого офіційно оголошується, держави-учасниці цього Пакту можуть вживати заходів на відступ від своїх зобов`язань за цим Пактом. Це положення не може бути підставою для якихось відступів від статей 6, 7, 8 (пункти 1 і 2), 11, 15, 16 і 18, яка передбачає право сповідувати свою релігію і пов`язане з нею право на відмову від проходження військової служби з релігійних переконань, що додатково, що обґрунтовує рішенням Комітетом ООН по правах людини у справі «Атасой проти Туреччини», та аналогічними рішеннями, що стосуються Свідків Єгови.

В апеляційній скарзі захисником обвинуваченого заявлено клопотання про дослідження окремих доказів на підтвердження факту дійсних релігійних переконань ОСОБА_6 , однак в суді апеляційної інстанції він та обвинувачений відмовилися від їх дослідження з огляду на те що прокурор не заперечив вказаного факту, а тому колегією суддів вказане клопотання залишене без розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинувачого та його захисника, які підтримали подану апеляцію та просили її задовольнити з викладених у ній мотивів, прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Так, серед завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура та прийнято законне рішення як під час розслідування справи, так і за результатами її судового розгляду.

Не дивлячись на невизнання обвинуваченим ОСОБА_6 своєї вини у вчиненні злочину, передбаченого ст. 336 КК України, який пояснив, що через релігійні переконання, а саме те що він є свідком Єгови, не може брати зброю в руки, вдягати військову форму та виконувати військові накази, та просив замінити йому військову службу на альтернативну у відповідності до вимог ч.4 ст.35 Конституції, дія якої не призупинена на час особливого періоду, суд на підтвердження висновків про його винуватість взяв до уваги показання свідків і дані, які містяться в досліджених у судовому засіданні документах.

З показів свідків ОСОБА_14 батька обвинуваченого, ОСОБА_15 брата, ОСОБА_16 сестри та ОСОБА_17 матері обвинуваченого, суд встановив, що обвинувачений народився в сім`ї свідків Єгови і з 2014 року охрещений та являється дияконом збору, в армії не служив за станом здоров`я, від свого конституційного обов`язку не відмовляється, проте, через релігійні переконання може проходити тільки альтернативну службу, про що під час проходження медкомісії повідомив військкомат.

З показань свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які є працівниками ІНФОРМАЦІЯ_4 , суд встановив що обвинувачений відмовився в територіальному центрі від бойової повістки на відправлення до військової частин для проходження військової служби за мобілізацією через релігійні переконання та у вказаний у ній час до ІНФОРМАЦІЯ_4 не з`явився.

З показань свідка ОСОБА_11 , який працює на посаді заступника начальника Чортківського центру комплектування та соціальної підтримки, суд з`ясував що ОСОБА_6 в квітні 2023 року проходив ВЛК, був визнаний придатний до військової служби, проте через релігійні переконання відмовився від отримання бойової повістки, про що був складений відповідний акт. Зазначив, що на час військового стану призупинена альтернативна служба.

За станом здоров`я ОСОБА_6 придатний до військової служби, що місцевий суд обгрунтував даними, які містяться у:

-висновку військово-лікарської комісії №78-21 від 10.04.2023, з якої слідує що солдат запасу ОСОБА_6 , 1995 року народження, придатний до військової служби, діагноз здоровий;

-картці обстеження та медичного огляду від 10.04.2023, у якій він особисто зазначив про те, що надав в повному обсязі інформацію про свій стан здоров`я та був попереджений про відповідальність за надання неповної чи недостовірної інформації, згідно з якою він пройшов необхідні медичні обстеження, за результатами яких лікарська комісія визнала його придатним до військової служби та встановила діагноз - здоровий;

-акті обстеження стану здоров`я 10 психіатричного відділення КНП «ТОКПЛ» щодо солдата запасу ОСОБА_6 , 1995 року народження, згідно з яким комісія встановила заключний діазноз психічно здоровий.

Факт відмови обвинуваченого від отримання бойової повістки для явки в ІНФОРМАЦІЯ_5 на 09 год. 00 хв. 11.04.2023 окрім вищенаведених показань свідків суд встановив з акту фіксації відмови від підпису у актів складеному працівниками ІНФОРМАЦІЯ_3 від 10.04.2023 року .

Відсутність у ОСОБА_6 підстав для відстрочки від призову за мобілізацією суд обгрунтував даними, що містяться у наступних документах:

- інформації Управління соціального захисту населення Чортківської районної військової адміністрації № 07-02/269 від 25.04.2023, згідно якої ОСОБА_6 не перебуває на обліку в управлінні, як одержувач усіх видів державних допомог та компенсацій;

- відповіді Чортківської міської ради № 6552/116/05 від 21.04.2023, згідно якої громадянин ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який проживає за адресою: село Скородинці Чортківського району, до органу опіки та піклування з питань забезпечення прав повнолітніх осіб при виконавчому комітеті Чортківської міської ради, у період з 1 січня 2022 року і по даний час, не звертався.

Вищенаведені докази суд вірно оцінив як належні, допустимі, достатні оскільки вони узгоджуються між собою в сукупності та взаємозв`язку та підтверджують винуватість ОСОБА_6 у скоєнні інкримінованого йому злочину, з чим погоджується і колегія суддів, його дії правильно кваліфіковані за ст. 336 КК України, як умисне ухилення від призову на військову службу під час мобілізації.

Посилання захисника на наявність у обвинуваченого права на відстрочку від призову за мобілізацією у зв`язку із здійсненням постійного догляду за особою похилого віку, яка потребує такого догляду, бабусею- ОСОБА_12 1937 р.н. за станом здоров?я не здатна до самообслуговування, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу оскільки долучені стороною захисту документи про потребу у сторонньому догляді ОСОБА_12 та можливість надання ОСОБА_6 такої допомоги були оформлені лише у серпні 2023 року, однак, станом на 10 квітня 2023 року ОСОБА_6 вже перебував на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із чим був суб`єктом загальної мобілізації та підлягав призову на військову службу під час мобілізації в умовах воєнного стану, тобто у у серпні 2023 року обвинувачений уже підлягав призову на військову службу під час мобілізації.

Окрім того, ОСОБА_6 навіть станом на 25.04.2023 не перебував на обліку як особа, що здійснює догляд за особою, яка потребує постійної сторонньої допомоги, та не отримував відповідних державних компенсацій, що підтверджується інформацією Управління соціального захисту населення Чортківської районної військової адміністрації № 07-02/269 від 25.04.2023 року, та відповіддю Чортківської міської ради № 6552/116/05 від 21.04.2023 року, згідно з якою обвинувачений не звертався до органу опіки та піклування щодо оформлення опіки чи встановлення факту догляду за повнолітньою особою, яка потребує постійного стороннього догляду.

Таким чином, колегія суддів вважає що надані стороною захисту документи не свідчать про наявність у ОСОБА_6 чинної відстрочки від призову станом на 10 квітня 2023 року, у зв`язку у ОСОБА_6 були відсутні у визначені законом підстави для відстрочки від призову на момент вчинення інкримінованого йому діяння.

Перевіряючи посилання сторони захисту щодо неможливості виконувати ОСОБА_6 обов`язку з несення військової служби у зв`язку з віросповіданням та відсутності у нього умислу на ухилення від призову під час мобілізації за відсутності такого мотиву та мети, колегія суддів виходить з наступного.

Зокрема, положеннями ч. 1, 2 ст. 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (надалі - Пакт) кожній людині гарантовано право на свободу думки, совісті і релігії. Це право включає свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір і свободу сповідувати свою релігію та переконання як одноосібно, так і спільно з іншими, публічно чи приватно, у відправленні культу, виконанні релігійних та ритуальних обрядів та вчень. Ніхто не повинен зазнавати примусу, що принижує його свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір. Відступ від положень цієї статті згідно з ч. 1, 2 ст. 4 Пакту не допускається навіть під час надзвичайного становища в державі, при якому життя нації перебуває під загрозою.

Статтею 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) передбачено право кожного на свободу думки, совісті та релігії. Це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Відповідно до ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України є найважливішими функціями держави та справою всього Українського народу, а захист України, її незалежності та територіальної цілісності України, відповідно до ст. 65 Конституції України є обов`язком громадян України.

Положення ч. 4 ст. 35 Конституції України передбачають, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Перевіряючи те чи узгоджується кримінальна відповідальність за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації з правом особи на свободу думки, совісті та релігії, яке закріплено в Конституції України й міжнародних договорах, ратифікованих Україною колегія суддів виходить з наступного.

Положення статті 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права не допускають відступу за будь-яких обставин. Відступ від зобов`язань, передбачених статтею 9 ЕКПЛ, допускається відповідно до статті 15 ЕКПЛ, однак слід врахувати, що з 04 квітня 2024 року заявлений раніше Україною відступ від зобов`язань за цією статтею було відкликано.Таким чином, ці положення міжнародних договорів діють у повному обсязі.

Колегія суддів вважає що призов на військову службу під час мобілізації здійснює суттєвий вплив на звичайний спосіб життя особи, оскільки вона забезпечує захист держави, а не продовжує займатися своєю попередньою діяльністю, вимушена змінити місце перебування (проживання), не може залишати військової частини, тощо. Також такий призов може мати певний вплив, в тому числі змінити, можливості особи звичним для неї способом сповідувати ту чи іншу віру, відвідувати релігійні та пов`язані з ними заходи.

Однак право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним. Тому перевіряючи чи є таке втручання виправданим з погляду тих положень Конституції України та міжнародних договорів, які допускають обмеження свободи сповідувати свою релігію колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Частина 2 статті 35 Конституції України, частина 3 статті 18 Пакту і частина 2 статті 9 Конвенції в схожих виразах допускають таке обмеження в інтересах громадського порядку або безпеки, здоров`я чи моралі, а також захисту прав і свобод інших людей. Усі ці положення вимагають, щоб таке обмеження було встановлено законом і було виваженим (пропорційним до заявленої мети).

Як і в інших випадках, закон, який визначає застосування таких обмежень, має бути чітким, зрозумілим для відповідної особи, а його застосування має бути передбачуваним та точним, щоб захистити особу від свавілля.

Колегія суддів вважає що законодавець чітко відрізняє два види військової служби: строкову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації. Якщо в разі призову на строкову військову службу для сумлінного відмовника доступна можливість замінити таку службу альтернативною відповідно до Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», то в разі призову під час мобілізації дію вказаного закону призупинено.

На думку суду апеляційної інстанції національне законодавство відповідає критеріям доступності і чіткості. Також не викликає сумніву, що неможливість для військовозобов`язаного відмовитися від призову під час мобілізації є свідомим й послідовним вибором законодавця, неможливість відмовитися від військової служби на підставі переконань також має легітимну мету в ситуації, в якій перебуває держава.

Українське суспільство змушене захищатися від військового нападу сусідньої держави. Військові дії агресора мають широкомасштабний характер й охопили майже всі області України, протяжність лінії оборони сягнула значної частини її кордону. Україна обороняється від нападу держави, яка значно переважає її за площею, кількістю населення, озброєння, а також володіє ядерною зброєю. Ці та інші фактори можуть характеризуватися як непередбачувана та виключна ситуація (див., наприклад, рішення у справі «Cristian-Vasile Terhes against Romania» від 13 квітня 2021 року, № 49933/20).

У такій ситуації загальну військову мобілізацію оголошено з легітимною метою оборони від агресії, яка загрожує існуванню нації. Захист нації та життя її людей може розглядатися як легітимний інтерес у громадській безпеці для захисту прав і свобод інших людей, включно й цивільних осіб. Якщо існування України поставлено під загрозу, то держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження (у тому числі мобілізації військовозобов`язаних). Така легітимна мета дозволяє державі впроваджувати пропорційні обмеження, у тому числі виключати можливість відмови від військової служби з міркувань, зумовлених певними переконаннями.

Колегія суддів не залишає поза увагою посилання сторони захисту на численні рішення ЄСПЛ, що стосуються відмови від військової служби через релігійні переконання (зокрема, рішення «Bayatyan v. Armenia» від 07 липня 2011 року, № 23459/03), погоджуючись з тлумаченням ЄСПЛ статті 9 Конвенції в контексті сумлінної відмови від військової служби, однак, вважає, що ситуація, в якій перебуває Україна внаслідок масштабної агресії з боку Російської Федерації, не дає можливості вважати висновки ЄСПЛ, які стосувалися подій в обстановці мирного часу, беззастережно застосовними до вказаного питання, також не вбачає підстав вважати, що право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою, гарантоване частиною 4 статті 35 Конституції України, поширюється на ситуацію, що загрожує існуванню нації. Відповідно підхід законодавця, який виключив можливість такої заміни, відповідає статті 35 Конституції в сукупності зі статтями 17 та 65 Основного Закону України.

За таких обставин, колегія суддів вважає що законодавство, яке виключає можливість сумлінної відмови від призову під час мобілізації не передбачає можливості уникнути призову за мобілізацією на підставі релігійних або нерелігійних переконань, навіть якщо їх щирість і послідовність не ставиться під сумнів, і такі переконання не можуть бути підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності у разі її ухилення від мобілізації у значенні ст. 336 КК України. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Об`єднаної палати ККС ВС у справі №573/838/24 від 27 жовтня 2025 року.

Посилання сторони захисту на релігійну належність обвинуваченого ОСОБА_6 до Релігійного об`єднання Свідків Єгови та виконання ним функцій священнослужителя не звільняє його від обов`язку виконувати вимоги закону у період дії воєнного стану. Підстав стверджувати про те, що Україна порушила свої позитивні зобов`язання перед громадянином ОСОБА_6 немає, оскільки останній взагалі не мав на меті проходити військову службу.

Практика Європейського суду з прав людини, на яку посилається захисник, не може бути застосована у даному випадку, оскільки вона стосувалася призову на строкову службу у мирний час, тоді як Україна перебуває у стані збройної агресії та діє особливий правовий режим мобілізації.

Відмова ОСОБА_6 від виконання законних вимог працівників РТЦК та СП не може бути виправдана посиланнями на релігійні переконання, оскільки право на альтернативну службу, яку зупинено під час воєнного стану, не поширюється на мобілізаційний призов, а ч.4 ст.35 Конституції України не надає підстав для звільнення від кримінальної відповідальності за ст. 336 КК України.

Твердження апелянта про відсутність у обвинуваченого умислу на ухилення від мобілізації спростовуються зібраними у справі доказами. Як встановлено судом, 10 квітня 2023 року ОСОБА_6 , будучи належним чином повідомленим про необхідність прибути до ІНФОРМАЦІЯ_3 для проходження військової служби за мобілізацією, без поважних причин не з`явився, та категорично відмовився від отримання бойової повістки, про що складено відповідний акт.

Вказані дії свідчать про усвідомлену, цілеспрямовану відмову від виконання обов`язку, покладеного законом, а не про наявність об`єктивних перешкод для його виконання.

Конституційний Суд України у своїй практиці неодноразово зазначав, що обов`язок захисту Вітчизни має пріоритетний конституційний характер, і відмова від його виконання не може бути виправдана лише посиланням на релігійні переконання.

На переконання апеляційного суду, перебування держави у правовому режимі воєнного стану є вагомою причиною, щоб вести мову про необхідність виконання військового обов`язку усіма громадянами України, в тому числі й Свідками Єгови. Військовий напад на державу та, відповідно, самооборона проти такої агресії є тим винятковим випадком, який дозволяє державі впроваджувати певні пропорційні обмеження для можливості відмови від військової служби з релігійних мотивів, за яким не можна вести мову про порушення ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Адже і сама Україна є підписантом вказаної Конвенції, а відтак, якщо її існування поставлено під загрозу внаслідок військового нападу, то очевидним є те, що держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження (у тому числі мобілізації військовозобов`язаних).

Таким чином, жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації з метою виконання свого конституційного обов`язку із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави від військової агресії з боку іноземної країни.

Колегія суддів приймає до уваги те, що 10 квітня 2023 року ОСОБА_6 пройшов медичний огляд та був визнаний придатним до військової служби під час мобілізації. Надалі обвинуваченому була виписана повістка на відправку 11 квітня 2022 року, однак останній відмовився її отримувати.

Отже, як уже зазначалося вище, за обставин цієї справи, наявності у ОСОБА_6 фактичних і юридичних підстав для сумлінної відмови від військової служби не було, правова оцінка його дій як ухилення від призову за мобілізацією не суперечить вимогам ч. 4 ст. 35 Конституції України і ст. 9 Конвенції.

Перевіряючи посилання апелянта на те що дія ч. 4 ст. 35 Конституції України не призупинена під час воєнного стану та вона є спеціальною нормою по відношенню до ст.65 Конституції України колегія суддів виходить з того що захист Вітчизни і військовий обов`язок не є тотожними поняттями, зокрема, військовий обов`язок й установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, місцевий суд вірно відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке є нетяжким злочином, дані про його особу, а також, те що за продовження дії воєнного стану на території України в умовах збройної агресії з боку іншої держави, коли захист Вітчизни набуває особливого значення ухилення від мобілізації становить під загрозу існування нації та за відсутності обставин, які пом`якшують та обтяжують його покарання, вірно визначив його у виді позбавлення волі на мінімальний термін. Таке покарання, на думку колегії суддів, відповідає його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи), буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження нових злочинів, а також цілком відповідає тяжкості вчиненого злочину, особі винного.

Отже, апеляційну скаргу захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 слід залишити без задоволення, а вирок суду щодо ОСОБА_6 за ст. 336 КК України, - без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Чортківського районного суду Тернопільської області від 8 листопада 2024 року щодо ОСОБА_6 за ст. 336 КК України,- без змін.

Ухвала Тернопільського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий

Судді