ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000376 від 11.09.2024 року, за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_5 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_7 , на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 6 листопада 2024 року, стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, Миколаївської області, громадянина України, одруженого, офіційно не працюючого, із середньою освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого

вироком Веселинівського районного суду Миколаївської області від 17.09.2015р. за ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 304, ч. 3 ст. 357 до 8 років 6 місяців позбавлення волі, який 23.11.2021р. відбув покарання;

25.06.2024 року Миколаївським апеляційним судом за ст.126-1 КК України до 200 годин громадських робіт та проходження програми для кривдників строком на 3 місяці,

-обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 389 КК України,

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_8

обвинувачений ОСОБА_6

захисник ОСОБА_5

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду в частині призначення покарання - скасувати з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого через м`якість. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання за ч. 2 ст. 389 КК України у виді 1 року обмеження волі.

На підставі ч. 1 ст. 71, ч. 1 ст. 72 КК України за сукупністю вироків повністю приєднати невідбуту частину покарання за вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.01.2023, скасованого в частині призначення покарання вироком Миколаївського апеляційного суду від 25.06.2024, та остаточно призначити покарання у виді 1 року 25 днів обмеження волі та проходження програми для кривдників строком на 3 місяці В іншій частині вирок залишити без змін. У ході апеляційного перегляду повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченого.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду в частині призначення покарання, змінити. ОСОБА_6 визнати винним у скоєнні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.389 КК України, та призначити йому покарання у виді пробаційного нагляду строком на один рік.

На підставі ст.59-1 КК України, встановити обвинуваченому ОСОБА_6 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КК України, частково приєднати до покарання призначеного за цим вироком невідбуте покарання за вироком Миколаївського апеляційного суду від 25.06.2024 року та остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у вигляді пробаційного нагляду строком на один рік 1 місяць. В іншій частині вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 06.11.2024 р. залишити без змін.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.389 КК України, та призначено йому покарання у виді пробаційного нагляду строком на 1 /один/ рік.

На підставі ст.59-1 КК України, встановлено обвинуваченому ОСОБА_6 , такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Ухвалено вирок Миколаївського апеляційного суду від 25.06.2024 року виконувати самостійно.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого, вважає, що зазначений вирок суду в частині призначення покарання є незаконним та підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого через м`якість.

Зауважує, що суд першої інстанції, ухвалюючи вирок стосовно ОСОБА_6 , не застосував закон України про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню - ст. 71 КК України. Пояснює, що проступок, за який ОСОБА_6 визнано судом винним, ним вчинено у червні-вересні 2024 року, у період невідбутого покарання у виді 200 годин громадських робіт та проходження програми для кривдників строком на 3 місяці за вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.01.2023, скасованого в частині призначення покарання вироком Миколаївського апеляційного суду від 25.06.2024. Відтак остаточне покарання за оскаржуваним вироком необхідно було призначати за правилами ст. 71 КК України за сукупністю вироків. Проте суд вказану норму закону не застосував, обмежившись посиланням про самостійне виконання покарання за вироком Миколаївського апеляційного суду від 25.06.2024.

Крім того, прокурор вважає, що вирок суду підлягає скасуванню з підстав невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість. Зауважує, що поза увагою суду залишились усі обставини вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення. Так, ОСОБА_9 не відпрацював жодної години з призначеного йому покарання та не розпочав проходити програму для кривдників. Центральним районним судом м. Миколаєва у порядку спрощеного провадження розглядається обвинувальний акт про вчинення ним кримінального проступку, передбаченого ст. 390-1 КК України ( справа № 490/9818/24). Наведене свідчить про свідоме та стійке небажання виконувати призначене судом покарання, не пов`язане з позбавленням чи обмеженням волі, а відтак вказує, що й покарання у виді пробаційного нагляду не сприятиме досягненню мети, визначеної ст. 65 КК України.

В апеляційній скарзі захисник не оспорюючи фактичні обставини справи та призначене покарання в вигляді одного року пробаційного нагляду за скоєне кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 389 КК України, сторона захисту вважає, що суд першої інстанції порушив вимоги кримінального законодавства, в частині призначення остаточного покарання за сукупністю вироків.

Пояснює, що ОСОБА_6 притягнуто до кримінальної відповідальності за невиконання вироку Миколаївського апеляційного суду від 25.06.2024 року, яким йому було призначено покарання у вигляді 200 годин громадських робіт, які він не виконував. Покарання у виді громадських робіт та пробаційного нагляду відносяться до основних покарань та заборони їх складання кримінальне законодавство не передбачає. Покарання у виді пробаційного нагляду є суворішим від покарання у виді громадських робіт. Отже, згідно співвідношення видів покарань передбачених ч. 1 ст. 72 КК України, робить висновок, що одному дню пробаційного нагляду відповідає 4 години громадських робіт. Вказує,що вироком Миколаївського апеляційного суду від 25.06.2024 року ОСОБА_6 призначено покарання у виді 200 годин громадських робіт, що відповідає 50 дням пробаційного нагляду (200/4=50). Вважає, що відповідно до ч.1 ст. 71 КК України, остаточне покарання ОСОБА_6 повинно бути призначено шляхом часткового або повного складання покарань за сукупністю вироків у вигляді пробаційного нагляду.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що ОСОБА_6 25.06.2024 року вироком Миколаївського апеляційного суду визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України та останньому призначено покарання у виді 200 годин громадських робіт та проходження програми для кривдників строком на 3 місяці. 25.06.2024 року судове рішення набрало законної сили.

Відповідно до вимог ч.3 ст.40 Кримінально-виконавчого кодексу України, ухиленням від відбування покарання у виді громадських робіт є: систематичне невиконання встановлених обов`язків, порушення порядку та умов відбування покарання, а також притягнення до адміністративної відповідальності за правопорушення, які були вчинені після письмового попередження; невихід більше двох разів протягом місяця на громадські роботи без поважних причин, а також допущення більше двох порушень трудової дисципліни протягом місяця, поява на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння.

26.08.2024 року заступником начальника Центрального районного відділу філії ДУ "Центр пробації" в Миколаївській, Донецькій, Луганській та Херсонській областях ОСОБА_10 проведено перевірку ОСОБА_6 за місцем проживання, в ході якої йому роз`яснено порядок і умови відбування покарання у виді громадських робіт та відібрана підписка про те, що в разі ухилення від відбуття покарання, його може бути притягнуто до кримінальної відповідальності за статтею 389 КК України. ОСОБА_6 був письмово попереджений про те, що на підставі ст.37 Кримінально-виконавчого кодексу України, він повинен додержуватись встановлених, відповідно до закону, порядку та умов відбування покарання, а саме сумлінно ставитись до праці, працювати на визначеному об`єкті і відпрацьовувати встановлений судом строк громадських робіт, з`являтись з викликом до уповноваженого органу з питань пробації. Також останньому роз`яснено, що поважними причинами неявки до уповноваженого органу з питань пробації в призначений строк визнається: несвоєчасне одержання виклику, хвороба та інші обставини, які фактично унеможливлюють своєчасне прибуття за викликом і які документально підтверджені.

Після чого, 26.08.2024 року ОСОБА_6 отримав направлення до Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, розташованої за адресою: м. Миколаїв, вул. Інженерна, 1, згідно з яким, останньому 27.08.2024 року необхідно було приступити до відбуття покарання у виді громадських робіт, куди ОСОБА_6 прибув 28.08.2024 року та в подальшому був ознайомлений з Наказом Голови Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради від 29.08.2024 року №148-к. Окрім того, ОСОБА_6 , разом з начальником адміністративно-господарського управління Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради ОСОБА_11 , склали графік виходу на роботу засудженого до громадських робіт до кінця поточного місяця, а саме за період з 29.08.2024 року по 30.08.2024 року, однак, останній, будучи ознайомленим з графіком виходу на роботу та Наказом Голови Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради від 29.08.2024 року №148-к, достовірно знаючи про призначене судом покарання, діючи умисно, з метою ухилення від відбування покарання та невиконання покладених на нього судом обов`язків, ухилився від відбування покарання у виді 200 годин громадських робіт, призначеного вище вказаним вироком Миколаївського апеляційного суду.

Так, протягом серпня 2024 року ОСОБА_6 , з 29.08.2024 року по 30.08.2024 року мав відпрацювати 8 годин, з яких не відпрацював жодної години. В порушення порядку та умов відбування покарання у виді громадських робіт, передбачених ст.ст.36, 37 Кримінально-виконавчого кодексу України, ОСОБА_6 з 29.08.2024 року по 30.08.2024 року не вийшов на відпрацювання громадських робіт більше двох разів протягом місяця без поважних причин, а саме: 29.08.2024 року, 30.08.2024 року при цьому, будучи письмово попередженим та достовірно знаючи, що за ухилення від відбування призначеного судом покарання передбачена кримінальна відповідальність за ч.2 ст.389 КК України. Кількість невідпрацьованого ОСОБА_6 без поважних причин часу протягом серпня 2024 року складає 8 годин.

У зв`язку з недотриманням засудженим ОСОБА_6 графіку відбування покарання, 04.09.2024 року заступником начальника Центрального районного відділу філії Державної установи "Центр пробації" в Миколаївській, Донецькій, Луганській та Херсонській областях ОСОБА_10 , на підставі ст.40 Кримінально-виконавчого кодексу України, ОСОБА_6 винесено попередження з приводу ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт та про притягнення останнього до кримінальної відповідальності за ч.2 ст.389 КК України, у разі продовження порушення порядку та умов відбування покарання. З зазначеним попередженням останній ознайомлений під особистий підпис 04.09.2024 року.

Згідно листа Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради №17707/06.01-46/24 від 18.09.2024 року, ОСОБА_6 під час відбування призначеного вироком суду покарання у виді 200 годин безоплатних громадських робіт проявив себе як безвідповідальний працівник. З 29.08.2024 року не з`являється за місцем відбування покарання, чим порушував затверджений графік виходу на роботу. Станом на 18.09.2024 року до роботи не приступив.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч.2 ст.389 КК України, як ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора та захисника на підтримку доводів своїх апеляційних скарг, думку обвинуваченого, який заперечував проти доводів апеляційної скарги прокурора, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Висновок суду, щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджений зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав правильну юридичну оцінку і обґрунтовано дійшов до висновку про його винність у вчинені вказаного кримінального правопорушення.

Всі обставини справи були детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.2 ст.389 КК України є правильною і апелянтами не оспорюється. А тому відповідно до вимог ст. 404 КПК України, вирок в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Що стосується доводів апеляційних скарг, щодо призначення остаточного покарання обвинуваченому, апеляційний суд вважає їх обґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи винуватою, зазначаються мотиви призначення покарання, звільнення від відбування покарання.

Статями 50, 65 КК У країни передбачено, що при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним й достатнім для виправлення винної особи, а також запобігання вчиненню злочинів як нею, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

У поставові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06.12.2021 у справі № 243/7758/20 зазначено, що згідно з ч. 1 ст. 71 КК, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Зазначена вимога має імперативний характер і унеможливлює (за умови встановлення судом таких обставин) будь-який інший порядок та правила призначення остаточного покарання.

Разом з тим, суд першої інстанції, в порушення зазначених вимог закону, ухвалюючи вирок стосовно ОСОБА_6 , не застосував закон України про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню, а саме ст. 71 КК України.

Так, проступок, за який ОСОБА_6 визнано судом винним, ним вчинено у червні-вересні 2024 року, у період невідбутого покарання у виді 200 годин громадських робіт та проходження програми для кривдників строком на 3 місяці за вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.01.2023, скасованого в частині призначення покарання вироком Миколаївського апеляційного суду від 25.06.2024.

Відтак остаточне покарання за оскаржуваним вироком необхідно було призначати за правилами ст. 71 КК України за сукупністю вироків. Проте суд вказану норму закону не застосував, обмежившись посиланням про самостійне виконання покарання за вироком Миколаївського апеляційного суду від 25.06.2024.

Крім того є обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора, щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» зверталась увага судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Судом першої інстанції не дотримано в повній мірі зазначених вимог закону при призначенні покарання ОСОБА_6 , що призвело до призначення покарання, яке не відповідає ступені тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення та його особі, яке за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість.

Так, у вироку суду першої інстанції відсутній обґрунтований та підтверджений належними доказами висновок про обраний вид та розмір покарання, вирок суду не містить належного мотивування прийнятого рішення.

Суд першої інстанції належним чином не мотивував підстави прийнятого рішення, не навів переконливих та достатніх доказів призначеного обвинуваченому покарання у виді пробаційного нагляду строком на 1 рік.

Так, призначаючи покарання ОСОБА_6 , суд першої інстанції у відповідності до положень ст. 65, 66, 67 КК України врахував, характер, обставини та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який раніше судимий, має невідбуте покарання за попереднім вироком, офіційно не працює, одружений, за даними КНП "Миколаївський обласний центр психічного здоров`я" Миколаївської обласної ради на лікуванні у даному медичному закладі не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, як обставину, що пом`якшує покарання судом враховано визнання обвинуваченим своєї провини, обставиною, що обтяжує покарання є рецидив кримінальних правопорушень та керуючись принципом справедливості та індивідуалізації призначення покарання, прийшов до переконання, що виправлення і перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, та вважав за необхідне призначити покарання у виді пробаційного нагляду строком на 1 рік.

Проте, поза увагою суду залишився той факт, що ОСОБА_6 , за місцем проживання характеризується посередньо, вчиняє насильницькі дії фізичного та психологічного характеру по відношенню до дружини. Не відпрацював жодної години з призначеного йому покарання та не розпочав проходити програму для кривдників. Наведене свідчить про свідоме та стійке небажання обвинуваченого виконувати призначене судом покарання, не пов`язане з позбавленням чи обмеженням волі, а відтак вказує, що й покарання у виді пробаційного нагляду не сприятиме досягненню мети, визначеної ст. 65 КК України.

Також судом не надано оцінки особі обвинуваченого в контексті ст. 414 КПК України, який раніше судимий за вчинення тяжкого насильницького злочину, відбував покарання у виді позбавлення волі. Проте це не призвело до позитивних змін в його особистості, не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, натомість викликало відчуття безкарності, оскільки при звільнені з місць позбавлення волі по відбуттю строку покарання він був засуджений за вчинення злочину, передбаченого ст.126-1 КК України та неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності.

Колегія суддів вважає призначене ОСОБА_6 , покарання таким, що хоча і не виходить за межі вказаної норми закону України про кримінальну відповідальність, проте за своїм видом та розміром з огляду на особу обвинуваченого, форму вини й мотиви вчинення кримінального правопорушення, явно несправедливим через м якість.

Обираючи вид та розмір покарання, суд апеляційної інстанції враховує, що обвинувачений ОСОБА_6 , вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 389 КК України, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до кримінальних проступків, дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується посередньо, раніше судимий, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, на обліку у психіатра та нарколога не перебуває, офіційно не працює, вчиняє насильницькі дії фізичного та психологічного характеру по відношенню до дружини. Не відпрацював жодної години з призначеного йому покарання та не розпочав проходити програму для кривдників.

Враховуючи вищезазначені обставини, а також ступінь тяжкості та суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, та реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, апеляційний суд вважає можливим призначити ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст. 389 КК України у виді 1 року обмеження волі, яке необхідне й достатнє для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

У відповідності до п.4 ч.1 та ч.2 ст.409 КПК підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно з п.2 ч.1 ст.413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, зокрема, є - незастосування закону, який підлягає застосуванню.

За змістом статті 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Відповідно до вимог ч. 1ст. 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі: необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; необхідності застосування більш суворого покарання; скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції, підлягає скасуванню в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, з ухваленням апеляційним судом свого вироку.

Керуючись ст.376, 405, 407, 409, 413, 420, 424, 426, 532 КПК України апеляційний суд,-

постановив :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , задовольнити частково.

Апеляційну скаргу заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 6 листопада 2024 року, стосовно ОСОБА_6 , в частині призначення покарання скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити покарання за ч.2 ст. 389 КК України у виді 1 року обмеження волі.

На підставі ч. 1 ст. 71, 72 КК України за сукупністю вироків повністю приєднати невідбуту частину покарання за вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.01.2023р., та остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді 1 року 25 днів обмеження волі та проходження програми для кривдників строком на 3 місяці.

Строк покарання ОСОБА_6 рахувати з дня приведення вироку до виконання, тобто з дня затримання ОСОБА_6 на виконання вироку.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді