Справа №491/90/25
УХВАЛА

16 грудня 2025 року Ананьївський районний суд Одеської області

в складі головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

учасників кримінального провадження: прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

захисника - адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Ананьїв Одеської області обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000003, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02 січня 2025 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України,

ВСТАНОВИВ:

На розгляді Ананьївського районного суду Одеської області знаходиться кримінальне провадження № 0000003, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02 січня 2025 року,за обвинуваченням ОСОБА_4 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.

Ухвалою Ананьївського районного суду Одеської області від 05 лютого 2025 у кримінальному провадженні призначено підготовче судове засідання (Том І а.с.24).

Ухвалою Ананьївського районного суду Одеської області від 19 лютого 2025 у вказаному кримінальному провадженні призначено судовий розгляд (Том І а.с.43).

Ухвалами Ананьївського районного суду Одеської області від 25 лютого 2025 року (Том І а.с.64-66), 22 квітня 2025 року (Том І а.с.121-123), 03 червня 2025 року (Том ІІ а.с.1-3), 22 липня 2025 року (Том ІІ а.с.58-60), 09 вересня 2025 року (Том ІІ а.с.90-92), 03 листопада 2025 року (Том ІІ а.с.148-150) продовжено відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Одеський слідчий ізолятор», без визначення розміру застави.

16 грудня 2025 прокурор Любашівської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 строком на 60 днів із утриманням його в Державній установі «Одеський слідчий ізолятор». Розмір застави, як альтернативного запобіжного заходу, не визначати (Том ІІ а.с.209-212).

В обґрунтування клопотання зазначив, що ризики, які були враховані під час обрання обвинуваченому запобіжного заходу на стадії досудового розслідування, не зменшилися та продовжують існувати, що є підставою для продовження судом запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою. Так, матеріали кримінального провадження містять достатні дані, які вказують на те, що обвинувачений може переховуватись від суду, знищити, сховати або спотворити докази, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження, незаконно впливати на свідків та інших осіб у цьому кримінальному провадженні, продовжувати свою злочинну діяльність та перешкоджати кримінальному провадження іншим чином. Прокурор просить оцінити суворість можливого покарання обвинуваченому та визнати за реальну небезпеку можливість його ухилення під час правосуддя у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

В судовому засіданні прокурор клопотання підтримав, посилаючись на те, що доведені ризики не знизились,просив продовжити строк запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , на строк 60 (шістдесят) днів із утриманням його в Державній установі «Одеський слідчий ізолятор», без визначення розміру застави як альтернативного запобіжного заходу.

Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_5 просила відмовити в задоволенні клопотання прокурора, оскільки вважає, що клопотання є необґрунтованим. Просила замінити останньому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт або в силу положень статті 183 КПК України визначити розмір застави.

Обвинувачений ОСОБА_4 підтримав думку свого захисника.

Дослідивши заявлене прокурором клопотання, вислухавши думку учасників судового провадження, суд дійшов наступного висновку.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення КПК України передбачено види заходів забезпечення кримінального провадження, до яких належать запобіжні заходи, включаючи тримання під вартою.

Відповідно до положень статті 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинувачується у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, за кваліфікуючими ознаками: незаконне придбання та зберігання з метою збуту наркотичних засобів, вчинене в особливо великих розмірах.

Наразі відносно обвинуваченого ОСОБА_4 діє запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави, строк дії якого спливає 01 січня 2026 року.

Підставою застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до ОСОБА_4 згідно частини другої статті 177 КПК України є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, а також наявність ризиків, передбачених пунктами 1-5 частини першої статті 177 КПК України.

КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених частиною першою статті 177 КПК України.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Так, зважаючи на обставини інкримінованого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, яке пов`язане із незаконним обігом наркотичних речовин, його характеру та тяжкості, а також можливої міри покарання, яка може бути йому призначена у разі визнання винуватим (позбавлення волі на строк від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна), суд вважає, що є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжують існувати ризики, передбачені пунктами 1, 2, 3, 5 частини першої статті 177 КПК України.

Стосовно загрози втечі особи, практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь-яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

При визначенні імовірності переховування ОСОБА_4 від суду, суд враховує 1) тяжкість покарання, що загрожує останньому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, яке класифікується, як особливо тяжкий злочини; 2) майновий стан обвинуваченого, який офіційно не працює, не має постійного заробітку; 3) сімейний стан, а саме ОСОБА_4 офіційно не одружений.

Співставлення можливих негативних наслідків для обвинуваченого у вигляді його можливого ув`язнення у майбутньому з можливим засудженням до покарання у виді позбавлення волі доводять, що цей ризик є достатньо високим.

На переконання суду, в даному випадку тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому ОСОБА_4 у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення сама по собі може бути достатнім мотивом для здійснення дій, направлених на переховування обвинуваченого від органів досудового розслідування й суду та зазначена позиція суду кореспондується із практикою Європейського суду з прав людини, який в рішенні «W проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторно вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Суд вважає, що в зазначеному кримінальному провадженні також існує ризик, передбачений пунктом 5 частини першої статті 177 КПК України, а саме вчинення іншого кримінального правопорушення, оскільки обсяги виявлених наркотичних засобів дають підстави вважати, що обвинувачений міг систематично вчиняти кримінальні правопорушення, та з огляду на те, що ОСОБА_4 офіційно не працює, тобто не має офіційного джерела прибутку.

Суд також вважає, що в судовому засіданні доведено наявність існування ризиків, передбачених пунктами 2, 3 частини першої статті 177 КПК України. Так, обвинувачений може знищити, сховати або спотворити речові докази, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження, оскільки спосіб придбання наркотичних засобів ним до теперішнього часу не встановлений. Обвинувачений може незаконно впливати на свідків, зокрема, понятих, і може вплинути на них з метою викривлення тих обставин, які йому відомі, для уникнення від кримінальної відповідальності. Перебуваючи на волі, обвинувачений може незаконно впливати на свідків схиляючи їх до зміни показів в рамках цього кримінального провадження з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Після відкриття матеріалів кримінального провадження обвинувачений дізнався про обсяг зібраних доказів, у тому числі свідків, показання яких можуть підтвердити його вину у вчиненні інкримінованих йому злочинах.

Оцінюючи можливість впливу на свідків, суд виходить із передбаченої КПК України процедури отримання свідчень від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини перша, друга статті 23, статті 224 КПК України). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на свідченнях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина четверта статті 95 КПК України).

За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом свідчень від свідків та дослідження їх судом.

Разом із цим, ознайомившись з матеріалами кримінального провадження, а отже і з протоколами допитів встановлених досудовим розслідуванням свідків, обвинувачений обізнаний як про їх персональні данні, так і про зміст наданих ними показань на стадії досудового розслідування.

Суд зазначає, що на час розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_4 недопитані усі свідки.

Вказане дає підстави обґрунтовано припускати вірогідність незаконного впливу зі сторони обвинуваченого на свідків з метою зміни чи відмови від раніше наданих ними показань.

Відповідно до частини першої, пункту 4 частини другої статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до пунктів 2, 4, 5 частини першої статті 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання.

Суд вважає, що клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підлягає задоволенню, оскільки такі обставини як зміст та обсяг обвинувачення, конкретні обставини кримінального правопорушення, яке інкриміновано обвинуваченому, дані про особу обвинуваченого, у своїй сукупності свідчать про наявність ризиків, передбачених статтею 177 КПК України. Так, на сьогодні існують такі ризики як: обвинувачений, перебуваючи на волі зможе переховуватися від суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на свідків, зокрема, понятих у кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 може переховуватись від суду. Крім того, доведеним є те, що на теперішній час, ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_4 від суду не зменшився, не втратив свою актуальність та продовжує існувати.

Відповідно до пункту 3 статті п`ятої Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна заарештована або затримана особа має право на судовий розгляд справи упродовж розумного строку чи звільнення від судового розгляду. Таке звільнення має бути обґрунтоване гарантіями явки до суду.

При цьому, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливість запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування злочину (наявність або відсутність спроб ухилення від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Оскільки, відповідно до статті 12 КК України ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, наявність ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, суд приходить до висновку про неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою. Більш м`які запобіжні заходи не здатні запобігти наявним у кримінальному провадженні ризикам, забезпечити належну поведінку обвинуваченого та виконання ним своїх процесуальних обов`язків.

Суд, оцінивши обставини та з урахуванням воєнного стану на території України, введений Указом Президента України від 24 лютого 2022 року, пункту 3 частини першої статті 138 КПК України, відповідно до якого непереборною силою є епідемії, військові події, стихійні лиха або інші подібні обставини, пункту 8 рекомендації Ради суддів України від 02 березня 2022 року, відповідно до якого у розумінні статті 177 КПК України новими ризиками, які виправдовують тримання особи під вартою, безумовно належить військова агресія проти України, яка суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях та якісно погіршує криміногенну обстановку.

Відповідно до вимог частини першої статті 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення, наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, і на які вказує прокурор, недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання таким ризикам.

Вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховує вимоги пунктів 3 і 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканність можливе лише у передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

З урахуванням того, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна; з огляду на те, що прокурором доведено наявність ризиків, передбачених пунктами 1, 2, 3, 5 статті 177 КПК України, враховується тяжкість покарання за вчинене кримінальне правопорушення суд доходить до висновку про доцільність продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою.

В клопотанні прокурор посилається на частину третю статті 183 КК України, згідно якої слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

В силу пункту 5 частини четвертої статті 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

Суд вважає доцільним, відповідно до положень пункту 5 частини четвертої статті 183 КПК України, не визначати розмір застави у кримінальному провадженні, з урахуванням того, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

Приймаючи до уваги наведене, з урахуванням тяжкості інкримінованого обвинуваченому злочину, існування доведених прокурором ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, суд доходить до висновку про наявність підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави у кримінальному провадженні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 176-178, 183, 184, 194, 196, 197, 199, 295, 331, 615 ч. 15 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора Любашівської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_3 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 задовольнити.

Продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 13 лютого 2026 року (включно), без визначення розміру застави у кримінальному провадженні, із утриманням його в Державній установі «Одеський слідчий ізолятор».

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою - протягом цього ж строку з дня вручення копії цієї ухвали.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її проголошення.

Подання апеляційної скарги зупиняє набрання ухвалою законної сили, але не зупиняє її виконання.

На підставі частини п`ятнадцятої статті 615 КПК України у судовому засіданні проголошено резолютивну частину.

Суддя ОСОБА_1