УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 643/8863/16-к

провадження № 51-3884 ск 22

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

перевіривши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Московського районного суду міста Харкова (на даний час Салтівський районний суд міста Харкова) від 31 січня 2025 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 28 травня 2025 року,

установив:

Московський районний суд міста Харкова вироком від 31 січня 2025 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудив до покарання у виді позбавлення волі:

за частиною другою статті 186 Кримінального кодексу України (далі - КК) на строк 4 роки;

за частиною четвертою статті 185 КК на строк 5 років;

за частиною першою статті 262 КК на строк 3 роки 6 місяців;

за частиною першою статті 263 КК на строк 3 роки.

На підставі частини першої статті 70 КК остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 ухвалено обчислювати з моменту його затримання в порядку виконання вироку суду.

Постановлено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди задовольнити частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 компенсацію матеріальної шкоди в сумі 7246,14 грн та компенсацію моральної шкоди в сумі 30 000 грн.

Згідно з вироком суду ОСОБА_4 засуджено за те, що він, за обставин детально викладених у вироку, 22 травня 2016 року вчинив кримінальне правопорушення, передбачене частиною другою статті 186 КК, а саме відкрите викрадення чужого майна (грабіж), яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, 13 листопада 2023 року вчинив кримінальне правопорушення, передбачене частиною четвертою статті 185 КК, - таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно в умовах воєнного стану, кримінальне правопорушення, передбачене частиною першою статті 262 КК, - викрадення бойових припасів, та кримінальне правопорушення, передбачене частиною першою статті 263 КК, - носіння, зберігання, бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

Судовий розгляд кримінального провадження здійснювався за процедурою, передбаченою частиною третьою статті 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Харківський апеляційний суд ухвалою від 28 травня 2025 року апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 залишив без задоволення, а вирок місцевого суду без змін.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити судові рішення та застосувати положення статей 69, 75 КК.

На думку захисника, суд першої інстанції безпідставно не визнав обставину, яка пом`якшує покарання, а саме активне сприяння ОСОБА_4 розкриттю кримінальних правопорушень, що було залишено поза увагою апеляційним судом.

Вважає, що, враховуючи обставини, які пом`якшують покарання, а саме: щире каяття, яке полягає у дійсному, відвертому визнанню ОСОБА_4 своєї вини та його ставленні до вчиненого (засудження своєї поведінки, відчуття жалю і почуття провини), сприяння розкриттю злочину, то призначене судом покарання є занадто суворим та таким, що на тривалий строк позбавить засудженого волі, внаслідок чого він втратить соціальні зв`язки із суспільством.

Отже, на думку захисника, судами попередніх інстанцій всупереч статті 65 КК не враховано повною мірою всіх обставин, зокрема, залишено поза увагою дані, що характеризують особу засудженого, його щире каяття та визнання вини, а також сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, а тому безпідставно не застосовано положення статті 75 КК при призначені ОСОБА_4 покарання.

При цьому захисник вказує, що апеляційний суд належно не перевірив доводи її апеляційної скарги, не дослідив та не надав оцінки всім доказам у кримінальному провадженні.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі захисника, та надані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке .

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно з правилами частини другої статті 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанції в межах касаційної скарги.

Що стосується доводів у скарзі захисника про суворість призначеного засудженому покарання, то Суд вважає за необхідне вказати таке.

Питання, пов`язані з призначенням покарання, урегульовані розділом ХІ КК.

Згідно зі статтею 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Крім того, призначене особі покарання має бути необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Водночас за приписамистатті 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені певною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Таким чином, законодавець визначив, що явно несправедливим через м`якість або суворість покарання може бути саме за видом чи розміром.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку суду першої інстанції, цей суд, призначаючи ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі, врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу ОСОБА_4 , який в силу статті 89 КК раніше не судимий, на диспансерному обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не одружений.Також суд зважив на обставину, яка пом`якшує покарання, а саме щире каяття, та обставину, яка обтяжує покарання, - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

З огляду на наведене, місцевий суд дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_4 остаточного покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі, строк якого визначив у мінімальних межах, передбачених санкціями інкримінованих статей, оскільки вважав таке покарання достатнім для виправлення останнього та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи вирок суду першої інстанції за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 , погодився з призначеним районним судом покаранням.

Так, апеляційний суд зазначив у своєму рішенні, що доводи захисника про явно несправедливе покарання через надмірну його суворість не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного вироку місцевого суду в апеляційному порядку.

Суд погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки призначене ОСОБА_4 покарання з огляду на зміст положень, передбачених статтями 50, 65 КК, узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу.

Що стосується доводів захисника про можливість призначення засудженому покарання із застосуванням положень статті 69 КК, то Суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі статтею 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

При цьому встановлені судом пом`якшуючі обставини мають не просто врівноважувати (нейтралізувати) наявні обтяжуючі обставини, а й, як цього й вимагає кримінальний закон, істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Пом`якшення покарання з виходом за межі санкції за наявності обставин, що обтяжують покарання, або негативних відомостей про особу винного можливе тільки тоді, коли обставини, які пом`якшують покарання, за своїми кількісно-якісними показниками неабияк превалюють (домінують) над тими, які мають негативне значення.

Апеляційний суд, перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника, зазначив у своєму рішенні, що обставини, на які покликався захисник, у тому числі визнання вини ОСОБА_4 та його щире каяття, вже були враховані судом при призначенні покарання у мінімальних межах санкцій інкримінованих статей.

Суд апеляційної інстанції також вказав, що в апеляційній скарзі захисником фактично не наведено нових обставин, які не було враховано судом першої інстанції при призначенні мінімального покарання та які б могли свідчити про явну суворість призначеного ОСОБА_4 покарання.

Також, цей суд виснував, що посилання захисника на те, що ОСОБА_4 активно сприяв розкриттю кримінальних правопорушень є безпідставними, оскільки в обвинувальному акті така обставина, що пом`якшує покарання, як активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відсутня та судом під час судового розгляду кримінального провадження не встановлена.

При цьому суд апеляційної інстанції акцентував увагу на тому, що матеріали кримінального провадження перебували на розгляді в суді першої інстанції тривалий час, а визнання ОСОБА_4 своєї вини в останньому судовому засіданні, на переконання колегії суддів, не свідчить про активне сприяння ним розкриттю злочинів.

Водночас апеляційний суд наголосив, що саме лише визнання вини у вчиненні кримінальних правопорушень під тиском зібраних доказів і підтвердження обставин, вже встановлених компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням розкриттю кримінального правопорушення.

З огляду на зазначене, цей суд дійшов висновку, що повне визнання вини ОСОБА_4 жодним чином не може бути враховано, як активне сприяння розкриттю злочину, а тому не вбачав підстав для врахування такої обставини при призначенні останньому покарання.

Отже, суд апеляційної інстанції не вбачав підстав для застосування положень статті 69 КК, оскільки в справі не було встановлено наявність таких обставин, що пом`якшують покарання, які з урахуванням особи винного та інших обставин кримінального провадження істотно знижували б ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_4 кримінальних правопорушень.

Суд погоджується з таким висновком апеляційного суду тане вбачає обґрунтованих підстав для задоволення вимог касаційної скарги захисника щодо застосування положень статті 69 КК при призначенні покарання.

Стосовно доводів касаційної скарги захисника про доцільність застосування до засудженого положень статті 75 КК Суд вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до правил частини першої статті 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Доводи, викладені в касаційній скарзі щодо застосування інституту звільнення від відбування основного покарання, передбаченого статтею 75 КК, також були предметом перевірки апеляційного суду, який належно розглянув апеляційну скаргу та вмотивовано відмовив у її задоволенні.

Так, суд апеляційної інстанції зазначив у своєму рішенні, що стороною захисту не надано відомості та докази, які б підтверджували вчинення ОСОБА_4 кримінальних правопорушень внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин.

При цьому цей суд зважив на те, що перелік викраденого засудженим майна не є предметами першої необхідності та не є предметами, які забезпечують життєдіяльність людини.

Також, апеляційний суд врахував відомості про особу ОСОБА_4 , який не одружений, неповнолітніх дітей або батьків похилого віку на утриманні не має, тобто не має стійких соціальних зав`язків, офіційно не працевлаштований, стабільного джерела доходу не має, суспільно-корисною працею не займається.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що стороною захисту не зазначено обґрунтованих підстав для застосування до ОСОБА_4 положень статті 75 КК.

Такий висновок суду апеляційної інстанції належним чином вмотивований, з ним погоджується і Суд.

У розумінні статті 75 КК застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого та досягнення мети заходу примусу є можливим без відбування останнім покарання.

Цих законодавчих приписів у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_4 не було порушено.

З урахуванням індивідуального ступеня тяжкості вчинених діянь та особистісних даних винного, виправлення ОСОБА_4 та досягнення мети заходу примусу є неможливим без відбування ним покарання.

На думку Суду, апеляційний суд ретельно перевірив доводи апеляційної скарги захисника, дотримався вимог кримінального й кримінального процесуального законів та достатньо переконливо обґрунтував своє рішення відповідно до вимог статті 419 КПК.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування або зміни судових рішень, Суд не вбачає.

Враховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірити їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги і наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись пунктом 2 частини другої статті 428 Кримінального процесуального Кодексу України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Московського районного суду міста Харкова (на даний час Салтівський районний суд міста Харкова) від 31 січня 2025 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 28 травня 2025 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3