Номер провадження: 11-кп/813/1833/25
Справа № 493/897/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції між Одеським апеляційним судом, Балтським районним судом Одеської області та ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор», матеріали кримінального провадження №0000403 від 16.03.2021 року за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Балтського районного суду Одеської областівід 07.04.2025 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Берізки-Чечельницькі, Чечельницького району, Вінницької області, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину, офіційно не працюючого, раніше не судимого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України,

встановив:

оскарженим вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років з позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Вироком суду ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, а строк відбування покарання відраховується з дня набрання вироком законної сили.

У строк відбування покарання ОСОБА_7 зараховано строк попереднього ув`язнення з моменту його фактичного взяття під варту до набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. Також обвинуваченому зараховано в строк відбування покарання період цілодобового домашнього арешту з 14 квітня 2021 року до 13 вересня 2021 року, з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту за однин день позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_10 моральну шкоду у розмірі 200000 (двісті тисяч) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 моральну шкоду у розмірі 100000 (сто тисяч) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_11 моральну шкоду у розмірі 200000 (двісті тисяч) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_12 моральну шкоду у розмірі 200000 (двісті тисяч) гривень.

Вироком суду вирішено долю речових доказів, заходів забезпечення та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Оскарженим вироком ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що 16 березня 2021 року, о 04 год. 20 хв, він, в порушення вимог п.2.1. (а) Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, згідно якого водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії, п.2.9 (а) Правил, згідно якого водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, керуючи технічно справним автомобілем «BMW 530D», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по прямій горизонтальній ділянці сухого чистого асфальтобетонного покриття вулиці Уварова в м.Балта Подільського району Одеської області зі сторони вулиці Сінянської в напрямку вулиці Льва Толстого на ділянці навпроти будинку №74, в порушення вимог п.п. б п.2.3 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, згідно якого для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити задорожньою обстановкою, відповідно реагуватина її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; п.12.1. Правил, згідно якого під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен враховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, п.12.3 Правил, згідно якого у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, не вжив заходів, що виключають виникнення і розвиток аварійної ситуації, чим проявив злочинну самовпевненість, тобто передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків, легковажно розраховував на їх відвернення, а саме, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну, не обрав швидкість руху, що давала йому змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, та при виникненні небезпеки для руху у вигляді перебуваючого у статичному стані із увімкненими габаритними вогнями автопоїзду у складі сідлового тягача «DAF XF 105.460», реєстраційний номер НОМЕР_2 , та напівпричепа «MKF METALLBFU CS40GV», реєстраційний номер НОМЕР_3 , який він був об`єктивно спроможний виявити, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, в результаті чого допустив наїзд передньою частиною автомобіля «BMW530D» на задню частину автопоїзду. При цьому ОСОБА_7 об`єктивно мав технічну можливість запобігти наїзду шляхом належного виконання зазначених вимог Правил.

Внаслідок дорожньо-траспортної пригоди пасажир автомобіля «BMW 530D» неповнолітня ОСОБА_13 , 2003 року народження, отримала тілесні ушкодження, від яких наступила смерть на місці події, у вигляді забитої рани лобної області зліва, чотирьох дрібних різаних ран в лобній області справа, садна на правій половині лиця, садна в проекції правої ключиці, множинних дрібних саден на животі, багатоуламкового перелому кісток склепіння та основи черепа, множинних крововиливів у головний мозок, передній полюс лівої півкулі відсутній, перелому правої ключиці, розриву печінки, прикореневих крововиливів у легенях, печінці, нирках, селезінці. Смерть ОСОБА_13 перебуває у прямому причинному зв`язку з відкритим багатоуламковим переломом кісток склепіння та основи черепа і настала від розміжчення головного мозку. Пасажир автомобіля «BMW 530D» неповнолітня ОСОБА_14 , 2003 року народження, отримала тілесні ушкодження, від яких наступила смерть на місці події, у вигляді синців на повіках обох очей, садна на підборідді справа, перелому кісток основи черепа, забою головного мозку, прикореневих розривів легень, розриву печінки, прикореневого надриву селезінки, перелому грудини. Смерть ОСОБА_14 перебуває у прямому причинному зв`язку із зазначеними тілесними ушкодженнями та настала від масивних пошкоджень внутрішніх органів, не сумісних із життям. Пасажир автомобіля «BMW 530D» ОСОБА_15 отримав тілесні ушкодження у вигляді перелому нижньої щелепи на рівні 3-го зуба справа та по серединній лінії, забійно-рваних ран голови та шиї, множинних саден обличчя, черепно-мозкової травми у формі струсу головного мозку, гематоми правої бічної поверхні шиї, лінійних переломів дуги 4-го шийного хребця справа та остистого відростку 5-го шийного хребця без значного зміщення, переломів дуги 7-го шийного хребця зліва та поперечного відростку справа без зміщення уламків, переломів задніх відрізків 8-12 ребер справа без значного зміщення уламків, забою легенів у базальних відділах, забою правої нирки, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Суд першої інстанції визнав ОСОБА_7 винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили тілесні ушкодження середньої тяжкості потерпілому та загибель кількох осіб.

Не погоджуючись з вироком суду обвинувачений подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок в частині призначеного покарання та призначити йому покарання із застосуванням положень ст.69 КК України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги обвинувачений посилається на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та його особі, яке за своїм розміром є явно несправедливим через суворість. Також посилається на неврахування судом наявності пом`якшуючих обставин: визнання вини та щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відсутність судимостей, позитивні характеристики, міцність соціальних зв`язків, наявність на утриманні неповнолітньої дитини та вагітної дружини. Вказані обставини, на думку обвинуваченого, є достатніми підставами для застосування до нього, при призначенні покарання положень ст.69 КК України.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду не оскаржений.

До початку судового розгляду, потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_9 подали заперечення на апеляційну скаргу обвинуваченого, просили вирок місцевого суду залишити без змін. Потерпілі звертають увагу на тяжкість злочину, наявність обтяжуючих обставин - скоєння злочину у стані алкогольного сп`яніння, а також тяжких наслідків у виді смертей двох неповнолітніх осіб. Також потерпілі посилаються на затягування обвинуваченим судового процесу стороною захисту та визнання вини обвинуваченим вини лише на передодні ухвалення вироку, що нівелює щирість будь-яких позитивних рис у поведінці обвинуваченого, які б могли сприяти пом`якшенню міри покарання.

Судовий розгляд у суді апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК України (далі КПК), проведено за відсутності потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_16 , які будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явивсь, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав. Неявка потерпілих не є підставою для відкладення судового розгляду, тому з метою виконання вимог ст.28 КПК, апеляційний розгляд проведено за відсутності зазначених осіб.

Колегія суддів вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскарженого рішення, судом були створені всі умови для реалізації права учасників судового процесу на доступ до правосуддя.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

У своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу; прокурора ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_9 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК України (далі КПК) завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги, але положеннями ч.2 цієї ж статті передбачено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, ніким не оспорюються, а тому, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК, вони не є предметом апеляційного розгляду.

Апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого за встановлених судом першої інстанції та викладених у вироку обставин.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги обвинуваченого стосовно законності та обґрунтованості вироку в частині призначеного покарання, зокрема щодо можливості застосування при призначенні покарання положень ст. 69 КК України, дослідивши матеріали, які характеризують особу обвинуваченого, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Статтею 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Колегія суддів третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 03 лютого 2021 року (справа №629/2739/18) зауважила про те, що ч.1 ст.69 КК України надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК України та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

У справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03) зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, врахував характер вчинення злочину, особу обвинуваченого та дійшов висновку про необхідність призначення покарання у виді позбавлення волі, яке обвинувачений має відбувати реально.

Апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому покарання, як за своїм видом, так і за розміром, не можна вважати занадто суворим.

Так, визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що обвинувачений порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання пов`язаних із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до ст.ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Вирішуючи питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому за вчинення інкримінованого йому злочину, і чи повинен він його відбувати реально, суд першої інстанції в повній мірі врахував обставини даної справи.

Так, при призначенні покарання обвинуваченому, місцевий суд врахував обставини кримінального правопорушення, щире каяття, часткове відшкодування завданої шкоди, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, позитивно характеризується, має на утриманні неповнолітню дитину, а також обставини, що обтяжують покарання вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння. Окрім цього суд врахував непоправні наслідки злочину смерть двох неповнолітніх осіб. За таких обставин місцевий суд не знайшов підстав для застосування при призначенні покарання положень ст. 69 КК України.

Колегія суддів вважає, що врахувавши тяжкість та характер вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, який він має відбувати в умовах ізоляції від суспільства.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що судом призначено покарання обвинуваченому в майже в мінімальних межах санкції статті ч. 3 ст. 289 КК України.

Доводи обвинуваченого про неврахування місцевим судом щирого каяття, даних, що характеризують його особу, міцність соціальних зв`язків, наявність на утриманні неповнолітньої дитини та вагітної дружини, відсутність судимостей, які на думку обвинуваченого дають підстави для застосування до нього при призначенні покарання положень ст. 69 КК України, колегія суддів визнає неспроможними, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим. Зазначене кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, неодноразово викладеною у судових рішеннях.

На переконання колегії суддів, посилання обвинуваченого ОСОБА_7 на вказані ним обставини жодним чином не впливають на суспільну небезпечність вчиненого ним діяння та, відповідно, не є такими, що суттєво знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

З урахуванням встановлених апеляційним судом обставин даного кримінального провадження, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок місцевого суду про неможливість призначення обвинуваченому покарання із застосуванням ст.69 КК, оскільки в такому випадку не буде досягнута мета покарання, з огляду на те, що таке покарання не можна вважати справедливим, з урахуванням наслідків злочину смерті двох неповнолітніх осіб, а також воно не буде достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого.

З огляду на викладене, враховуючи положення ст. 69 КК України, апеляційний суд не вбачає обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому покарання ґрунтується на положеннях ст.ст. 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, тому не вбачає підстав вважати, що призначене покарання є явно несправедливим через його суворість.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів не вбачає підстав для зміни вироку, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 412, 413, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Балтського районного суду Одеської областівід 07.04.2025 року, у кримінальному провадженні №0000403 від 16.03.2021 року, яким ОСОБА_7 засуджений за ч.3 ст.286 КК України залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4