Дата документу 09.09.2025 Справа № 336/9646/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/858/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №336/9646/24Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.121 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2025 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора, захисника ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 16 червня 2025 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, який зареєстрований у АДРЕСА_1 , проживає у АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

05 липня 2024 року в період часу з 22 години 40 хвилин по 23 годину 03 хвилини ОСОБА_8 , маючи умисел на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на дорозі біля домоволодіння АДРЕСА_3 , в ході раптово виниклого конфлікту на ґрунті особистих неприязних відносин з потерпілим ОСОБА_9 наніс три удари кулаком правої руки в область голови потерпілого, від яких останній не втримався на ногах та впав на землю, вдарившись головою.

Своїми умисними діями ОСОБА_10 спричинив ОСОБА_9 наступні ушкодження: закриту внутрішньочерепну травму дифузний субарахноїдальний крововилив по всіх поверхнях мозку; синці у ділянці навколо лівого ока (зовнішні відділи ока), на підборідді (вліво від серединної лінії); крововилив у слизову оболонку рота (лівий кут рота); крововиливи у м`яких тканинах у потиличній ділянці справа, які мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, які в даному випадку призвели до настання смерті ОСОБА_9 і знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті; синці на передній поверхні правого плеча у верхній третині, на задній поверхні грудної клітки справа (права лопаткова ділянка, по правій лопатковій лінії нижче кута лопатки), синці, садна, крововиливи у шкіру на передній поверхні правого колінного суглобу; садно на передній поверхні лівої гомілки (межа між верхньою та середньою третинами); рана на долонній поверхні 1-го пальця лівої кисті (основа першої фаланги), крововиливи у м`які тканини на рівні верхньо-внутрішнього квадранту лівої сідниці та у м`яких тканинах на задній поверхні грудної клітки справа, які мають ознаки легких тілесних ушкоджень, не пов`язані з настанням смерті.

Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_9 помер на місці. Смерть ОСОБА_9 настала від закритої внутрішньочерепної травми з дифузним крововиливом під м`якими мозковими оболонками, яка ускладнилась розвитком вираженого поширеного набряку головного мозку.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.121 КК як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого. Йому призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі.

Вирішено питання про запобіжний захід, зарахування в строк покарання строку попереднього ув`язнення, початок строку відбування покарання, скасування арешту майна та речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання у виді 10 років позбавлення волі.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що суд при призначенні ОСОБА_8 покарання за санкцією ч.2 ст.121 КК не в повній мірі врахував особу винного, ступінь тяжкості вчиненого злочину та позицію потерпілого, який просив призначити ОСОБА_8 суворе покарання. ОСОБА_8 вчинив тяжкий злочин, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, пов`язаний з позбавленням життя особи. Обвинувачений суспільно-корисною працею не займається, веде антисоціальний образ життя, у вчиненому злочині не розкаявся, намагався ввести суд в оману щодо фактичних обставин справи.

Захисник в своїй апеляційній скарзі просила вирок змінити, визнавши ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.119 КК, та призначити йому мінімальне покарання із застосуванням положень ст.ст.75, 76 КК. У разі, якщо апеляційний суд прийде до висновку про законність оскаржуваного вироку, просила вирок змінити, пом`якшивши призначене обвинуваченому покарання.

Свої вимоги мотивувала тим, що суд необґрунтовано прийшов до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 саме за ч.2 ст.121 КК, проігнорувавши показання обвинуваченого та свідка ОСОБА_11 . Вважала, що беззаперечних доказів того, що ОСОБА_8 наніс три удари кулаком правої руки в область голови потерпілого і те, що потерпілий помер саме від удару ОСОБА_8 стороною обвинувачення не надано. Згідно показань ОСОБА_8 він наніс потерпілому лише один удар в область лівої щоки, після чого той впав на землю, вдарився та захрипів. Потерпілий мав при собі ніж, який під час спілкування направив на ОСОБА_8 , що й стало підставою для нанесення удару, оскільки обвинувачений боявся за своє життя та здоров`я. Показання ОСОБА_8 щодо наявності у потерпілого ножа узгоджуються з протоколом додаткового огляду місця події від 06 липня 2024 року, під час якого вилучено ніж. Допитаний свідок ОСОБА_11 підтвердив те, що ОСОБА_8 наніс потерпілому тільки один удар, після чого потерпілий впав на землю. Згідно протоколу огляду місця події від 06 липня 2024 року поруч з головою трупа потерпілого на відстані 10 см із землі виступає камінь розміром приблизно 30х20 см, що також підтверджує версію сторони захисту про падіння потерпілого та вдаряння головою об камінь. Крім того, просила звернути увагу, на те, що потерпілий перебував в стані алкогольного сп`яніння, що прямо вказує на те, що потерпілий не міг утриматись від одиничного удару, що призвело до його падіння. Відповідно до висновку експерта №3773 та наданих експертом пояснень безпосередньо під час допиту в суді, останній не розмежував тілесні ушкодження, внаслідок яких саме настала смерть потерпілого, що в свою чергу унеможливлює доведення вини ОСОБА_8 саме за ч.2 ст.121 КК, для застосування якої обов`язковим є встановлення необхідного причинно-наслідкового зв`язку між тяжким тілесним ушкодженням і смертю, що настала. У разі, коли зв`язок між заподіяним потерпілому тяжким тілесним ушкодженням і смертю є випадковим, відповідальність за ч.2 ст.121 КК за цією ознакою наставати не може. При відсутності умислу винної особи на спричинення тяжких тілесних ушкоджень та при наявності її вини у формі необережності вона може нести відповідальність тільки за необережне вбивство.

Крім того, вважала за необхідне зазначити, якщо апеляційний суд дійде висновку про законність вироку щодо наявності в діях ОСОБА_8 складу передбаченого ч.2 ст.121 КК злочину, призначене судом покарання слід вважати таким, що не відповідає тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок його суворості. Суд належним чином не врахував те, що обвинувачений раніше не судимий, має постійне місце реєстрації та проживання, свою вину визнав частково, не погодився лише з інкримінованою кваліфікацією злочину, у скоєному щиро розкаюється, дуже шкодує про вчинене, осуджує свій вчинок, постійно вибачався перед потерпілим, активно сприяв розкриттю злочину на досудовому розслідуванні та сприяв скорішому судовому розгляду, надавав детально пояснення з приводу інкримінованих подій. Крім того, ОСОБА_8 має ряд захворювань та потребує медичної допомоги, має матір-пенсіонерку, яка потребує його допомоги.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту та заперечили проти апеляційної скарги прокурора; прокурора, яка повністю підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги прокурора та заперечила проти скарги захисника; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 статті 404 КПК визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні передбаченого ч.2 ст.121 КК кримінального правопорушення ухвалено відповідно до вимог ст.370 КПК на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими згідно з положеннями ст.94 КПК.

Безпосередньо дослідивши докази, наявні в матеріалах кримінального провадження та подані під час судового розгляду, оцінюючи їх в сукупності, з точки зору достатності та взаємозв`язку, провівши у повному обсязі судовий розгляд, допитавши потерпілого ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , судово-медичного експерта ОСОБА_16 , дослідивши письмові та речові докази, перевіривши доводи учасників процесу, суд дійшов правильного переконання, що незважаючи на версію обвинуваченого та сторони захисту щодо обставин позбавлення обвинуваченим життя ОСОБА_9 та незгодою з кваліфікацією дій ОСОБА_8 за ч.2 ст.121 КК, вина останнього в умисному нанесенні ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого, повністю та об`єктивно підтверджується належним чином дослідженими у справі доказами, яким судом першої інстанції надано ретельну оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення обвинувального вироку.

Дії обвинуваченого ОСОБА_8 правильно кваліфіковано за ч.2 ст.121 КК, як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

З приводу позиції сторони захисту щодо перекваліфікації дій ОСОБА_8 із ч.2 ст.121 КК на ч.1 ст.119 КК колегія суддів вважає, що вона є неприйнятною та підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого немає.

Частиною 1 статті 119 КК передбачена кримінальна відповідальність за вбивство, вчинене через необережність.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 під час раптово виниклого конфлікту із ОСОБА_9 , який виник на ґрунті особистих неприязних відносин, наніс потерпілому три удари кулаком правої руки в область голови (у життєво важливий орган), від яких ОСОБА_9 впав на землю. В результаті дій обвинуваченого потерпілому були спричинені наступні тілесні ушкодження: закрита внутрішньочерепна травма дифузний субарахноїдальний крововилив по всіх поверхнях мозку; синці у ділянці навколо лівого ока (зовнішні відділи ока), на підборідді (вліво від серединної лінії); крововилив у слизову оболонку рота (лівий кут рота); крововиливи у м`яких тканинах у потиличній ділянці справа; синці на передній поверхні правого плеча у верхній третині, на задній поверхні грудної клітки справа (права лопаткова ділянка, по правій лопатковій лінії нижче кута лопатки); синці, садна, крововиливи у шкіру на передній поверхні правого колінного суглобу; садно на передній поверхні лівої гомілки (межа між верхньою та середньою третинами); рана на долонній поверхні 1-го пальця лівої кисті (основа першої фаланги); крововиливи у м`які тканини на рівні верхньо-внутрішнього квадранту лівої сідниці та у м`яких тканинах на задній поверхні грудної клітки справа. Причиною смерті потерпілого стала закрита внутрішньочерепна травма з дифузним крововиливом під м`якими мозковими оболонками, яка ускладнилась розвитком вираженого поширеного набряку головного мозку, що підтверджується висновком судово-медичного експерта №3773 від 06 липня 2024 року.

Локалізація, механізм та тяжкість отриманих потерпілим тілесних ушкоджень, в сукупності з дослідженими під час судового розгляду іншими доказами в тому числі поясненнями судово-медичного експерта ОСОБА_16 , який був допитаний судом першої інстанції, вказують на умисні дії обвинуваченого щодо спричинення ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, які призвели до смерті останнього. Зазначені дії обвинуваченого не свідчать про необережність та не підпадають під ознаки ч.1 ст.119 КК, як вбивство, вчинене через необережність.

Кримінальна відповідальність за ч.2 ст.121 КК настає внаслідок заподіяння особі умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого. З об`єктивної сторони цей злочин характеризується суспільно небезпечним, протиправним діянням та суспільно небезпечними наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень, а також смерті. До того ж тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого перебувають у причинному зв`язку між собою та із вчиненим суспільно небезпечним діянням. Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується двома формами вини умислом (прямим/непрямим) щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і необережністю (злочинною самовпевненістю чи злочинною недбалістю) щодо настання смерті потерпілого (похідні наслідки). При цьому винний усвідомлює можливість настання похідного наслідку в результаті настання первинного.

Для застосування ч.2 ст.121 КК обов`язковою і необхідною умовою є встановлення необхідного причинного зв`язку між тяжкими тілесними ушкодженнями і смертю, що настала.

За фактичними обставинами справи судом встановлено, що дії ОСОБА_8 мали активний характер, були протиправними, між його діями і їх наслідками у вигляді заподіяння ОСОБА_9 тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, існував прямий причинний зв`язок, який підтверджується належними та допустимими доказами, що були предметом детального дослідження судом першої інстанції.

Так, відповідно до висновку судово-медичного експерта №3773 від 23 серпня 2024 року причиною смерті ОСОБА_9 стала закрита внутрішньочерепна травма з дифузним крововиливом під м`якими мозковими оболонками, яка ускладнилась розвитком вираженого поширеного набряку головного мозку. Вказане тілесне ушкодження має ознаки тяжких тілесних ушкоджень і знаходиться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті. Не виключається можливість утворення вказаного тілесного ушкодження, а також інших зазначених у висновку експерта тілесних ушкоджень, при ударах руками, обутими ногами або іншими предметами.

Під час допиту судом першої інстанції судово-медичного експерта ОСОБА_16 в судовому засіданні було з`ясовано, що всі виявлені тілесні ушкодження були поділені на дві групи, про що зазначено у висновку експертизи (п.2 розділу підсумки). Закрита внутрішньочерепна травма дифузний субарахноїдальний крововилив по всіх поверхнях мозку; синці у ділянці навколо лівого ока (зовнішні відділи ока), на підборідді (вліво від серединної лінії); крововилив у слизову оболонку рота (лівий кут рота); крововиливи у м`яких тканинах у потиличній ділянці справа, мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, які в даному випадку призвели до настання смерті ОСОБА_9 і знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Пояснив, що кожне ушкодження могло бути причиною смерті, зазначивши, що експерт не має права розділяти ушкодження на голові.

Згідно висновку експерта №1571/к від 17 вересня 2024 року всі ушкодження у потерпілого виникли від дії тупих предметів. При цьому закрита внутрішньочерепна травма (базальний субарахноїдальний крововилив) виникла від сукупності численних (не менш ніж 4) травматичних впливів в ділянки обличчя (ліворуч) і голови (праворуч) внаслідок їх кумуляції (взаємообтяження) на тлі алкогольного сп`яніння потерпілого. За даними допиту підозрюваного ОСОБА_8 і протоколу слідчого експерименту за його участю від 08 липня 2024 року встановлено, що ним було нанесено правою рукою три удари в ліву половину голови потерпілого, в процесі чого останній впав навзнак та втратив свідомість. Для приведення його до тями підозрюваний наносив удари долонею правої руки по обличчю. Таким чином, в процесі зазначених слідчих дій зафіксовано не менше трьох травматичних впливів рукою підозрюваного у ліву половину обличчя потерпілого і один травматичний вплив у потиличну ділянку внаслідок його падіння горілиць («навзнак»). Порівнянням механізму виникнення ушкоджень у потерпілого з механізмом нанесення їх за показаннями підозрюваного встановлено співпадіння за знаряддям травми (тупі предмети) травмованими ділянками (голова і обличчя) і кількістю травматичних впливів на них, що вказує на можливість спричинення ушкоджень голови і обличчя потерпілого за вказаним механізмом.

Таким чином суд першої інстанції цілком вірно дійшов висновку, що саме від ударів кулаком в область голови, які наніс потерпілому обвинувачений, ОСОБА_9 впав на землю, після чого помер від отриманих травм, що спричинили закриту внутрішньочерепну травму з дифузним крововиливом під м`якими мозковими оболонками, яка ускладнилась розвитком вираженого поширеного набряку головного мозку.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що ОСОБА_8 наніс потерпілому лише один удар, після чого той впав на землю, вдарився та захрипів, є надуманими та спростовуються протоколом слідчого експерименту за участю ОСОБА_8 та висновками експертів №1571/к від 17 вересня 2024 року та №1100п від 11 липня 2024 року.

Так, під час проведення слідчого експерименту ОСОБА_8 вказав, що наніс потерпілому три удари, від яких потерпілий впав на землю. Також зазначив, що ОСОБА_11 (сусід) вийшов на вулицю, коли він наносив або перший удар, точніше добивав потерпілого, він як раз вже падав. Висновком експерта №1571/к від 17 вересня 2024 року встановлено, що закрита внутрішньочерепна травма (базальний субарахноїдальний крововилив) виникла від сукупності численних (не менш ніж 4) травматичних впливів в ділянки обличчя і голови. Згідно висновку експерта №1100п від 11 липня 2024 року синець з набряком м`яких тканин в ділянці тилу правої кисті, проксимальних фаланг і міжфалангових суглобів 2-5 пальців правої кисті, садна в ділянці тильної поверхні дистального міжфалангового суглобу 3-го пальця правої кисті, садна в ділянці правого стегна у ОСОБА_8 утворилися не менш, ніж від 5-ти травматичних впливів, давність утворення яких становить в межах 2-3 діб на момент огляду (08 липня 2024 року), що не суперечить терміну, зазначеному в обставинах справи. При цьому допитані свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , а також сам обвинувачений ОСОБА_8 підтвердили, що після тієї події у останнього набрякла кисть руки, якою він наносив удари.

Щодо посилань захисника на покази свідка ОСОБА_11 , який вказав, що ОСОБА_8 наніс потерпілому тільки один удар, після чого потерпілий впав на землю, судова колегія зазначає, що вказаний свідок не був очевидцем подій від самого початку конфлікту між обвинуваченим та потерпілим. Свідок вказав, що коли він підійшов до хвіртки, побачив як ОСОБА_8 наніс затяжний удар правою рукою в ліву сторону голови потерпілого, після чого останній впав на спину і пішли звуки хрипу. Крім того, свідок зазначив, що після того як потерпілий впав, ОСОБА_8 більше двох разів сильно вдарив потерпілого по обличчю.

Таким чином, версія сторони захисту про відсутність беззаперечних доказів того, що ОСОБА_8 наніс три удари кулаком правої руки в область голови потерпілого і те, що потерпілий помер саме від удару ОСОБА_8 є неспроможною.

Твердження захисника про те, що ОСОБА_8 наніс удар потерпілому, оскільки той мав при собі ніж, який під час спілкування направив на ОСОБА_8 , є непереконливими з огляду на пояснення свідка ОСОБА_11 під час допиту в суді першої інстанції, які узгоджуються з наданими ним поясненнями під час проведення слідчого експерименту за його участю, який вказав, що не бачив у потерпілого в руках будь-яких предметів. Вилучений під час проведення додаткового огляду місця події 06 липня 2024 року ніж не містить відбитків пальців потерпілого. Доказів того, що вказаний ніж належав саме потерпілому матеріали справи не містять.

Також є неприйнятними й доводи захисника про те, що смерть потерпілого настала внаслідок удару головою об камінь при падінні, оскільки під час огляду місця події встановлено, що камінь знаходився поруч з головою трупа, слідів речовини бурого кольору на камінні не виявлено. З висновку експерта №1571/к від 17 вересня 2024 року вбачається, що отримані потерпілим тілесні ушкодження в ділянці голови мали обширну площу, закрита внутрішньочерепна травма (базальний субарахноїдальний крововилив) виникла від сукупності численних (не менш ніж 4) травматичних впливів в ділянки обличчя і голови, що виключає отримання цих ушкоджень внаслідок одного удару об камінь в результаті одноразового падіння з висоти власного зросту.

Щодо доводів сторони захисту стосовно не розмежування експертом тілесних ушкоджень, внаслідок яких саме настала смерть потерпілого, що унеможливлює доведення вини ОСОБА_8 за ч.2 ст.121 КК, для застосування якої обов`язковим є встановлення необхідного причинно-наслідкового зв`язку між тяжким тілесним ушкодженням і смертю, що настала, судова колегія зазначає, що допитаний в суді першої інстанції експерт ОСОБА_16 вказав, що кожне ушкодження могло бути причиною смерті, зазначивши, що експерт не має права розділяти ушкодження на голові.

За таких обставин колегія суддів не бере до уваги доводи захисника про наявність підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого з ч.2 ст.121 КК на ч.1 ст.119 КК та заперечення стороною захисту причинно-наслідкового зв`язку між нанесенням ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень і смертю потерпілого ОСОБА_9 та умислу на заподіяння таких, оскільки вони суперечать обставинам справи, які досліджені судом.

Крім того, умисел обвинуваченого на завдання тілесних ушкоджень, що в подальшому заподіяли смерть потерпілого також підтверджується подальшою поведінкою обвинуваченого, який не викликав швидку медичну допомогу, не надав жодної допомоги потерпілому самостійно після того як той впав на землю, а втік з місця події.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що винуватість ОСОБА_8 у заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, доведена повністю, а його дії правильно кваліфіковано за ч.2 ст.121 КК.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора, як на підставу для скасування оскаржуваного вироку, про те, що призначене обвинуваченому покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі винного внаслідок м`якості, то вони є безпідставними з огляду на наступне.

Визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

На переконання колегії суддів, вирішення судом питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання ґрунтується на наведених вимогах закону.

Як вбачається із вироку суду, обираючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, місцевий суд з достатньою повнотою врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та дані про його особу. При цьому судом наведено переконливі доводи з приводу саме такого виду покарання.

Так, мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який віднесено до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який частково визнав свою провину, просив вибачення у потерпілого, проте ні матеріальної, ні моральної шкоди не відшкодував, раніше не судимий, на обліку в спеціалізованих медичних закладах не перебуває, його вік, а також позицію потерпілого щодо призначення суворого покарання. Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, судом визнано вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння. Обставин, які пом`якшують покарання, суд не встановив.

Врахувавши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції інкримінованої йому статті, яке визначив у розмірі 8 років позбавлення волі, оскільки це покарання необхідне для виправлення обвинуваченого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами, з чим погоджується апеляційний суд.

Натомість прокурор ані в апеляційній скарзі, ані під час апеляційного розгляду не навів переконливих аргументів для призначення ОСОБА_8 покарання у максимальній межі, визначеній санкцією ч.2 ст.121 КК.

Перелічені прокурором в апеляційній скарзі підстави для призначення ОСОБА_8 більш суворого покарання, були враховані місцевим судом при визначенні розміру покарання, а тому не можуть бути враховані повторно.

Відтак, правових підстав вважати призначене обвинуваченому покарання явно несправедливим через м`якість колегія суддів не вбачає.

Не підлягають задоволенню й вимоги апеляційної скарги захисника в частині необхідності призначення ОСОБА_8 за ч.2 ст.121 КК більш м`якого покарання, із застосуванням положень ст.75 КК України. Адже відповідно до ст.75 КК суд може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, зокрема у разі засудження до позбавлення волі на строк не більше п`яти років.

В свою чергу санкція ч.2 ст.121 КК передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років, що свідчить про неможливість звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК.

Зважаючи на вищевикладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, дотримуючись вимог ст.ст.50, 65 КК обґрунтовано дійшов висновку про призначення обвинуваченому покарання саме у виді позбавлення волі. Суд не вбачав підстав для застосування положень ст.ст.69, 75 КК, з чим погоджується і апеляційний суд.

Отже, призначене покарання на думку апеляційного суду, відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових злочинів, і не є надто м`яким або занадто суворим як про це зазначено в апеляційних скаргах прокурора та захисника.

Таким чином, підстав для скасування чи зміни оскаржуваного вироку з наведених в апеляційних скаргах прокурора та захисника мотивів, апеляційний суд не знаходить.

На переконання колегії суддів у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Будь-яких порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.

Підстав для скасування чи зміни оскаржуваного вироку з мотивів, наведених в апеляційних скаргах прокурора та захисника, апеляційний суд не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 16 червня 2025 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4