Дата документу 08.12.2025 Справа № 314/142/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №314/142/23 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/551/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянула 08 грудня 2025 року в м.Запоріжжя в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Чернігівка Чернігівського району Запорізької області, громадянина України, який на момент вчинення кримінального правопорушення обіймав посаду поліцейського сектору реагування патрульної поліції Відділення поліції №1 Бердянського РВП ГУНП в Запорізькій області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України,

за участю прокурора - ОСОБА_7 - в режимі відеоконференції,

захисника-адвоката ОСОБА_8 - в режимі відео конференції.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_8 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 06 лютого 2025 року (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 25 лютого 2025 року), яким ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 15 (п`ятнадцяти) років з конфіскацією усього належного йому на праві приватної власності майна, з позбавленням на підставі ст.55КК України права обіймати посади в органах державної влади (утому числі у правоохоронних) та місцевого самоврядування строком на 3 (три) роки.

На підставі ст.54 КК України позбавлено ОСОБА_6 спеціального звання «старший сержант поліції».

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з моменту фактичного затримання.

Строк додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади в органах державної влади (у тому числі у правоохоронних) та місцевого самоврядування ухвалено рахувати з моменту відбуття основного покарання.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід відносно ОСОБА_6 у виді тримання під вартою з моменту його затримання залишити без змін.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого просить вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 , по пред`явленому обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що вирок суду є необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з суттєвим порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що розгляд кримінального провадження відбувся за відсутності обвинуваченого ОСОБА_6 .

Захист просив суд першої інстанції при ухваленні вироку критично віднестись до сукупності доказів вини підзахисного, наданих прокурором.

Так, на думку апелянта, жоден із допитаних свідків достеменно не знає складу сім`ї обвинуваченого, й матеріальний стан. Жоден свідок не володіє інформацією, чи чинився тиск на ОСОБА_6 окупаційною владою, та не можуть спростувати відсутність такого тиску. Невідомим залишилось хто саме з посадових осіб органів окупаційної влади спілкувався з ОСОБА_6 , по справі не надано жодного оригіналу письмових доказів працевлаштування ОСОБА_6 в новоствореному на окупованій території правоохоронному органі. Докази з електронних носіїв - соціальних мереж не можуть бути належними та допустимими, так як не надано інформації щодо верифікації абонентів мереж зв`язку, походження інформації сумнівне.

Натомість, всі свідки підтвердили, що ОСОБА_6 працював саме в правоохоронному органі, створеному окупаційною владою, та виконував виключно поліцейські функції. Інформації щодо прийняття участі обвинуваченого у незаконних військових формуваннях немає. Також, не надано доказів участі ОСОБА_6 в каральних акціях щодо мирного населення на окупованих територіях та учасників спротиву окупаційній владі. Інші кримінальні провадження щодо ОСОБА_6 відсутні, він не має судимостей.

Вважає, що відсутність у кримінальному провадженні відомостей щодо сімейного стану, стану здоров`я членів сім`ї ОСОБА_6 , можливість виконання ним своїх батьківських обов`язків та матеріального становища обвинуваченого не дає суду об`єктивної інформації, що могло змусити особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення. Відсутність інформації щодо особи обвинуваченого та соціальних зв`язків ОСОБА_6 свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Отже, на думку захисника, не доведений факт добровільності зайняття ОСОБА_6 посади в незаконних правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованій території. Сам факт військової агресії, знаходження підзахисного на окупованій території, вкрай тяжка економічна ситуація вже є доказом перебування особи під психологічним тиском, що впливає на її волевиявлення.

Також, посилається на те, що судом першої інстанції порушені імперативні норми матеріального права.

Вважає, що до ОСОБА_6 неможливо застосувати статус «Сторона війни», після початку агресії проти України він мав статус «Цивільна особа». За таких обставин, є спір щодо правової кваліфікації кримінального правопорушення за ч.2 ст.111 КК України: лише військові або прирівняні до них підрозділи поліції можуть нести відповідальність за перехід на бік ворога в період збройного конфлікту. Цивільні особи (а працівники правоохоронних органів прирівняні до такої категорії громадян) не можуть бути притягнуті до відповідальності за правопорушення, передбачені ст.111 КК України.

На думку захисника під час судового розгляду не доведена суб`єктивна сторона злочину та об`єктивна сторона злочину.

Стосовно порушення судом норм процесуального права, апелянт вказує, що досліджені судом електронні докази не підтверджують вину обвинуваченого.

Захисник вважає, що факти, зазначені як електронні докази, повинні підтверджуватися ланцюгом інших належних доказів у кримінальному провадженні. Саме працевлаштування особи може бути підтверджено первісними кадровими документами та документами бухгалтерського (податкового) обліку. Свідчення фізичних осіб також можуть бути належними доказами, але лише тих, які мають достовірну інформацію щодо предмету дослідження.

Крім того, вказує, що до обвинуваченого ОСОБА_6 мають застосовуватись норми міжнародного гуманітарного права, а саме: ст.ст.14-16 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права. Мінімальні гарантії під час судового розгляду до обвинуваченого, які гарантовані Пактом для учасника кримінального провадження, не були дотримані.

Захист не вбачає перешкод для обвинувачення діяти за правилами, визначеними в Конвенції про захист осіб у зв`язку з автоматизованою обробкою персональних даних від 28 січня 1981 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №2438-VI від 06 липня 2010 року).

Згідно з вироком суду, Наказом Головного управління Національної поліції в Запорізькій області №476 о/с від 27листопада 2019 року ОСОБА_6 призначено на посаду поліцейського сектору реагування патрульної поліції Чернігівського ВП Бердянського РВП ГУНП в Запорізькій області.

12 січня 2021 року, у зв`язку з реорганізацією, ОСОБА_6 переведено на посаду поліцейського сектору реагування патрульної поліції ВП №1 Бердянського РВП ГУ НП в Запорізькій області.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів», правоохоронні органи - це органи прокуратури, Національної поліції, служби безпеки, Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, Національне антикорупційне бюро України, органи охорони державного кордону, Бюро економічної безпеки України, органи і установи виконання покарань, слідчі ізолятори, органи державного фінансового контролю, рибоохорони, державної лісової охорони, інші органи, які здійснюють правозастосовні або правоохоронні функції.

Наказом №710 о/с від 23 травня 2022 року на підставі п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» ОСОБА_6 звільнено зі служби в Національній поліції України.

Таким чином, до 23 травня 2022 року обвинувачений ОСОБА_6 являвся службовою особою - працівником правоохоронного органу.

Згідно зі ст.17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про Національну поліцію», поліцейський зобов`язаний: неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського; професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; поважати і не порушувати прав і свобод людини; надавати невідкладну, зокрема домедичну і медичну, допомогу особам, які постраждали внаслідок правопорушень, нещасних випадків, а також особам, які опинилися в безпорадному стані або стані, небезпечному для їхнього життя чи здоров`я; зберігати інформацію з обмеженим доступом, яка стала йому відома у зв`язку з виконанням службових обов`язків; інформувати безпосереднього керівника про обставини, що унеможливлюють його подальшу службу в поліції або перебування на займаній посаді.

Поліцейський на всій території України незалежно від посади, яку він займає, місцезнаходження і часу доби в разі звернення до нього будь-якої особи із заявою чи повідомленням про події, що загрожують особистій чи публічній безпеці, або в разі безпосереднього виявлення таких подій зобов`язаний вжити необхідних заходів з метою рятування людей, надання допомоги особам, які її потребують, і повідомити про це найближчий орган поліції.

Відповідно до ст.63 Закону України «Про Національну поліцію», ОСОБА_6 присягнув на вірність Українському народові та зобов`язався, усвідомлюючи свою високу відповідальність, вірно служити Українському народові, дотримуватися Конституції та законів України, втілювати їх у життя, поважати та охороняти права і свободи людини, честь держави, з гідністю нести високе звання поліцейського та сумлінно виконувати свої службові обов`язки.

Водночас ОСОБА_6 складеної ним присяги не дотримався та в умовах, коли Український народ героїчно протистоїть російському агресору, у порушення вимог ст.ст.1, 2, 17 Конституції України, ст.ст.2, 63 Закону України «Про Національну поліцію», зрадив Українській державі та всьому Українському народові, вчинивши злочин проти основ національної безпеки України за таких обставин.

Так, 24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено «Акт проголошення незалежності України», яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах. Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

Положеннями статей 1 та 2 Основного Закону України - Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою, унітарною державою, суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Відповідно до ч.1 ст.17, ч.1 ст.65 Конституції України захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України є справою всього Українського народу та обов`язком громадян України, а на території України забороняється створення і функціонування будь-яких збройних формувань, не передбачених законом.

Статтями 132, 133 Конституції України визначено, що територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території, поєднання централізації і децентралізації у здійсненні державної влади, збалансованості і соціально-економічного розвитку регіонів, з урахуванням їх історичних, економічних, екологічних, географічних і демографічних особливостей, етнічних і культурних традицій. До системи адміністративно-територіального устрою України входить АР Крим, області, зокрема, Запорізька область, а також райони, міста, райони у містах, селища і села.

Згідно з вимогами ст.ст.72, 73 Конституції України питання про зміну території України вирішуються виключно всеукраїнським референдумом, який призначається Верховною Радою України або Президентом України відповідно до їхніх повноважень, встановлених Конституцією, та проголошується за народною ініціативою на вимогу не менш як трьох мільйонів громадян України, які мають право голосу, за умови, що підписи щодо призначення референдуму зібрано не менш як у двох третинах областей і не менш як по сто тисяч підписів у кожній області.

Всупереч нормам міжнародного гуманітарного права президент російської федерації (далі - рф) володимир путін, а також інші невстановлені на цей час досудовим розслідуванням представники влади рф, діючи всупереч вимогам п.п.1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року, принципам Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01 серпня 1975 року та вимогам ч.4 ст.2 Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09 грудня 1981 року №36/103, від 16 грудня 1970 року №2734 (XXV), від 21 грудня 1965 року №2131 (XX), від 14 грудня 1974 року №3314 (XXIX), спланували, підготували і розв`язали агресивну війну та воєнний конфлікт проти України, а саме віддали наказ на вторгнення підрозділів збройних сил РФ на територію України.

Так, 24 лютого 2022 року, на виконання вищевказаного наказу, військовослужбовці збройних сил РФ, шляхом збройної агресії, з погрозою застосування зброї та її фактичним застосуванням, незаконно вторглись на територію Україну через державні кордони України в Автономній республіці Крим, Донецькій, Луганській, Харківській, Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській, інших областях та здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, та здійснили часткову окупацію території України, чим вчинили дії з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що продовжується по теперішній час та призводить до загибелі значної кількості людей та інших тяжких наслідків.

Згідно з Указом Президента України ОСОБА_9 №64/2022 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який в подальшому неодноразово продовжено.

Згідно з вимогами ст.1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Після початку агресивної війни проти України з використанням підпорядкованих підрозділів і військовослужбовців збройних сил РФ було тимчасово взято під контроль Бердянський район та частину інших населених пунктів на території Запорізької області з державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями, іншими об`єктами, які на даний час контролюються та утримуються російськими військами.

З метою встановлення і зміцнення окупаційної влади та недопущення контролю Української влади на територіях населених пунктів Запорізької області, які на даний час контролюються та утримуються російськими військами, представниками рф з числа своїх громадян та місцевого населення Запорізької області були сформовані підрозділи силового блоку, які вчиняють діяння на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України.

У свою чергу, ОСОБА_6 , будучи громадянином України, перебуваючи на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції ВП №1 Бердянського РВП ГУНП в Запорізькій області, маючи достатній рівень освіти, спеціальних знань і життєвого досвіду для розуміння факту захоплення та подальшого утримання рф території смт Чернігівка Бердянського району Запорізької області та інших населених пунктів Запорізької області, усвідомлюючи проведення активної підривної діяльності проти України представниками спецслужб, правоохоронних та інших органів державної влади рф, бажаючи допомогти окупаційній адміністрації рф та зробити свій особистий внесок для утворення та функціонування на території Запорізької області та, зокрема, смт Чернігівка Бердянського району Запорізької області системи органів державної влади рф, у тому числі правоохоронної, з метою становлення і зміцнення окупаційної влади та недопущення контролю Української влади, в порушення вимог ст.65 Конституції України, якою передбачено обов`язок громадян України щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, у період часу з 04 квітня 2022 року до 23 травня 2022 року (більш точного часу в ході проведення досудового розслідування встановити не виявилось за можливе) в період проведення військових дій на території Запорізької області, використовуючи теоретичні знання і практичні навики, отримані в Україні, перейшов на бік ворога, надавши добровільну згоду на співпрацю з окупаційною владою рф, усвідомлюючи, що у період збройного конфлікту, в умовах воєнного стану, вказане шкодить суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України.

Після цього ОСОБА_6 з власної ініціативи добровільно розпочав «службу» в підпорядкуванні окупаційної адміністрації рф, завдаючи шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України.

Таким чином, громадянин України ОСОБА_6 вчинив перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, в умовах воєнного стану, а саме державну зраду, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України шляхом переходу на бік ворога в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану, тобто вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.111 Кримінального кодексу України.

Заслухавши доповідь судді; аргументи захисника обвинуваченого на підтримання апеляційної скарги; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 розглядалось у суді першої інстанції у порядку, передбаченому главою 24-1 Особливості спеціального досудового розслідування кримінальних правопорушень КПК України.

Відповідно до вимог ч.3 ст.323 КПК України, судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо злочинів, зазначених у частині другій статті 297-1 цього Кодексу, може здійснюватися за відсутності обвинуваченого (in absentia), крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності (спеціальне судове провадження) та/або оголошений в міжнародний розшук.

За наявності таких обставин за клопотанням прокурора, до якого додаються матеріали про те, що обвинувачений знав або повинен був знати про розпочате кримінальне провадження, суд постановляє ухвалу про здійснення спеціального судового провадження стосовно такого обвинуваченого.

Процедури "in absentia" припускають деякий відступ від загальних правил кримінального процесу. Особливе значення при цьому надається питанню про забезпечення прав відсутнього в залі судового засідання підсудного. У прецедентній практиці Європейського Суду з прав людини були вироблені критерії, яким має відповідати таке провадження. При цьому Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував на необхідності забезпечення процесуальних прав і гарантій осіб, що беруть участь у кримінальному процесі. До таких прав, що підлягають безумовному дотриманню, насамперед, відносяться: право бути присутнім під час розгляду справи, право на захисника, право бути вислуханим, право оскаржити заочний вирок.

Так, у рішенні "Медєніца проти Швейцарії" Європейський Суд з прав людини зазначив, що існування процедури заочного кримінального провадження не викликає заперечень лише за умови, що при цьому дотримуються гарантії, що забезпечують права людини, закріплені Конвенцією.

Ключове значення в цьому випадку відіграє повідомлення особи про порушене проти неї кримінальне провадження, яке мало бути здійснено відповідно до процесуальних і матеріальних вимог, що гарантують ефективне здійснення її прав, при тому, що неясна і неофіційна інформація є недостатньою (справа "Сейдовіч проти Італії"). Повідомлення має бути зроблене офіційно, а твердження про наявність повідомлення з листів родичів або від співробітників засобів масової інформації (справа "Шомоді проти Італії"), є необґрунтованими.

Відповідно до вимог статті 297-5 КПК України, повістки про виклик підозрюваного у разі здійснення спеціального досудового розслідування надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування та обов`язково публікуються в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора. З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора підозрюваний вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

У цьому провадженні вказаних вимог було дотримано як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду, а також апеляційного провадження.

Зокрема, повістка про виклик обвинуваченого ОСОБА_6 в судове засідання суду апеляційної інстанції була опублікована у ЗМІ загальнодержавної сфери розповсюдження - «Урядовий кур`єр» випуск №247 (8172) від 03 грудня 2025 року; повідомлення про дату, час та місце розгляду провадження також розміщено на офіційному веб-сайті Судової влади.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання колегії суддів, оскаржуваний вирок суду цим вимогам закону відповідає. Суд першої інстанції під час розгляду даного кримінального провадження ретельно дослідив зібрані по справі докази в їх сукупності, надав цим доказам належну юридичну оцінку, правильно встановив фактичні обставини справи та обґрунтовано визнав ОСОБА_6 винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.2 ст.111 КК України.

Як зазначено вище, судовий розгляд зазначеного провадження здійснювався за відсутністю обвинуваченого ОСОБА_6 у спеціальному судовому провадженні, рішення про проведення якого було прийняте з урахуванням тих обставин, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України, знає про розпочате щодо нього кримінальне провадження та переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України (смт.Чернігівка), з метою ухилення від кримінальної відповідальності (спеціальне судове провадження).

У зв`язку з цим обвинувачений ОСОБА_6 не був допитаний судом в якості обвинуваченого по суті висунутого йому обвинувачення.

Разом з тим, судом при проведенні спеціального судового провадження були виконані вимоги, передбачені статтею 297-5 КПК України.

Захист обвинуваченого за призначенням здійснював фахівець в галузі права - адвокат ОСОБА_8 .

В судовому засіданні був допитаний свідок ОСОБА_10 , який повідомив, що станом на 24 лютого 2022 року він обіймав посаду начальника Відділення поліції №1 Бердянського РВП ГУНП в Запорізькій області (смт Чернігівка). У його підпорядкуванні на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції перебував ОСОБА_6 . З 26 лютого 2022 року територія смт Чернігівка Запорізької області була фактично окупована російськими військами. 24 лютого 2022 року весь особовий склад Відділення поліції № 1 Бердянського РВП ГУНП в Запорізькій області був зібраний по бойовій тривозі. Особовий склад збирався у визначеній запасній точці, спілкування здійснювалось відповідно до раніше розробленої схеми сповіщення, збори відбувались щоденно. З початку березня до початку квітня 2022 року владу в населеному пункті ніхто не змінював, голова Чернігівської ОТГ та депутати селищної ради ще продовжували виконувати свої повноваження. На кінці березня 2022 року від начальника ГУНП в Запорізькій області надійшла вказівка про евакуацію особового складу відділення поліції до м. Запоріжжя у строк до 15 квітня 2022 року, вказана інформація була доведена до всього особового складу, у тому числі і до ОСОБА_6 03 квітня 2022 року на власному автомобілі він виїхав до м. Запоріжжя, куди прибув 04 квітня 2022 року. ОСОБА_6 не виїхав з окупованої території. В подальшому йому стало відомо, що обвинувачений перейшов на бік ворога, став працювати в незаконно створеному окупаційною владою органу поліції.

Свідок ОСОБА_11 повідомив суду, що станом на 24 лютого 2022 року він перебував на посаді помічника чергового Відділення поліції №1 Бердянського РВП ГУНП в Запорізькій області із базуванням в смт Чернігівка Запорізької області. В цей час ОСОБА_6 також працював у Відділенні поліції №1 Бердянського РВП ГУНП в Запорізькій області на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції. Приблизно 27 лютого 2024 року російські війська зайшли в смт Чернігівка. Особовому складу поступила негласна вказівка керівника продовжити працювати, але у цивільному одязі. ОСОБА_6 був присутній на зборах особового складу Відділення поліції № 1 Бердянського РВП ГУНП в Запорізькій області. У березні 2022 року на місці збору особового складу (у колишньому дитячому садку) начальник Відділення поліції №1 Бердянського РВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_10 поінформував про вказівку керівництва ГУНП в Запорізькій області виїжджати до м. Запоріжжя у строк до 15 квітня 2022 року. Свідок виїхав в ніч 04 на 05 квітня 2022 року. ОСОБА_6 нічого нікому не повідомивши, залишився в смт Чернігівка. Зі слів місцевих мешканців він дізнався, що ОСОБА_6 пішов працювати у створений окупаційною адміністрацією рф підрозділ поліції. Свідок впевнений, що ОСОБА_6 мав можливість виїхати з тимчасово окупованої території, оскільки у нього був власний транспортний засіб.

Свідок ОСОБА_12 , повідомив суду, що станом на 24 лютого 2022 року він перебував на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції Відділення поліції №1 Бердянського РВП ГУНП в Запорізькій області із базуванням в смт Чернігівка Запорізької області. В підрозділі на посаді поліцейського сектору патрульної поліції працював ОСОБА_6 . Приблизно 27 лютого 2022 року територія смт Чернігівка Запорізької області була окупована російськими військами. Відділення поліції №1 Бердянського РВП ГУНП в Запорізькій області продовжувало свою роботу, його працівники у цивільному одязі продовжили виконання посадових обов`язків. Особовий склад збирався у раніше визначених місцях. ОСОБА_6 також був присутній на зборах особового складу Відділення поліції №1 Бердянського РВП ГУНП в Запорізькій області. У березні 2022 року на місці збору особового складу (у колишньому дитячому садку) начальник Відділення поліції №1 Бердянського РВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_10 дав вказівку виїжджати до м. Запоріжжя (через м. Василівка) у строк до 15 квітня 2022 року. Вказана інформація була доведена і до ОСОБА_6 01 квітня 2022 року він разом з начальником СРПП Відділення поліції №1 Бердянського РВП ГУНП виїхав із смт Чернігівка Запорізької області та 02 квітня 2022 року вони прибули до м.Запоріжжя. ОСОБА_6 мав можливість виїхати з тимчасового окупованої території, однак свідомо залишився, почав співпрацювати з окупаційною владою.

Свідок ОСОБА_13 повідомила суду, що вона працювала у Відділенні поліції №1 Бердянського РВП ГУНП в Запорізькій області, із дислокацією у смт Чернігівка Запорізької області, на посаді заступника начальника з превентивної діяльності. ОСОБА_6 знає, він також працював у відділенні поліції на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції. Приблизно 26 лютого 2022 року територія смт Чернігівка Запорізької області окупована російськими військами. До початку квітня 2022 року владу в населеному пункті ніхто не змінював, голова Чернігівської ОТГ, інші органи влади залишались на своїх місцях і продовжували виконувати свої повноваження, у тому числі і співробітники Відділення поліції №1 Бердянського РВП ГУНП в Запорізькій області продовжували виконувати свої обов`язки про охороні громадського порядку. Начальником Відділення поліції №1 Бердянського РВП ГУНП в Запорізькій області на чергових зборах до особового складу була доведена вказівка про виїзд до м. Запоріжжя у строк до 15 квітня 2022 року. Свідок виїхала зі своєю сім`єю 05 квітня 2022 року. В свою чергу, ОСОБА_6 залишився на тимчасового окупованій території, виїхати не намагався, хоча мав транспортний засіб, змога виїхати у нього була. Крім того, керівник Відділення поліції №1 Бердянського РВП ГУНП в Запорізькій області усіх співробітників забезпечив паливом для можливості виїзду власним транспортом. Зі слів місцевих мешканців їй відомо, що ОСОБА_6 відразу погодився на співпрацю з окупаційною владою.

Крім того, в судовому засіданні дослідженні такі документи:

- послужний список Міністерства внутрішніх справ України особистий № не зазначений (т.1 а.с.243), з якого убачається, що ОСОБА_6 з 07.10.2002 перебуває на службі в органах Національної поліції України. Наказом Головного управління Національної поліції в Запорізькій області №18 о/с від 07 листопада 2015 року ОСОБА_6 присвоєно спеціальне звання «старший сержант поліції». Наказом Головного управління Національної поліції в Запорізькій області №476 о/с від 27 листопада 2019 року ОСОБА_6 призначено на посаду поліцейського сектору реагування патрульної поліції Чернігівського ВП Бердянського ВП ГУ НП в Запорізькій області. 12 січня 2021 року, у зв`язку з реорганізацією, ОСОБА_6 переведено на поліцейського сектору реагування патрульної поліції ВП №1 Бердянського РВП ГУ НП в Запорізькій області. Наказом №710 о/с від 23 травня 2022 року на підставі п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» ОСОБА_6 звільнено зі служби в Національній поліції України;

- висновок службового розслідування, проведеного за відомостями, викладеними у рапорті т.в.о. начальника Бердянського РВП ГУНП в Запорізькій області підполковника поліції ОСОБА_14 , від 17 травня 2022 року (т.2 а.с.2-28), з якого убачається, що у порушення вимог пунктів 3 та 5 наказу ГУНП в Запорізькій області від 04 квітня 2022 року №282 «Про тимчасове визначення місця розташування (дислокації) територіальних підрозділів (відділів, відділень), підпорядкованих (окремих) підрозділів ГУНП в Запорізькій області та необхідності прибуття поліцейських, державних службовців і працівників (цивільного персоналу) територіальних підрозділів (відділів, відділень), підпорядкованих (окремих) підрозділів ГУНП в Запорізькій області, територія обслуговування (дислокації) яких захоплена окупаційними військами російської федерації, до м.Запоріжжя» старший сержант поліції ВП №1 Бердянського РВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_6 станом на час проведення службового розслідування безпечним шляхом (в тому числі використовуючи гуманітарні конвої) до м.Запоріжжя, яке з 04 квітня 2022 року визначено місцем служби (роботи), не прибув та на облік у ГУНП в Запорізькій області протягом доби з моменту прибуття не став, чим порушив вимоги пунктів частини 1 статті 18 Закону України «Про Національну поліцію», Присяги працівника поліції, передбаченої статтею 64 Закону України «Про Національну поліцію», пунктів 1 та 4 частини 3 статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України;

- матеріали, зібрані у ході службового розслідування, з яких встановлено, що старший сержант поліції ВП №1 Бердянського РВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_6 (том №2 а.с.28), порушуючи вимоги статей 65 та 68 Конституції України, якими передбачено обов`язок кожного громадянина щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України та щодо неухильного додержання Конституції України та законів України, частини 1 статті 18 Закону України «Про Національну поліцію», Присяги працівника поліції, передбаченої статтею 64 Закону України «Про Національну поліцію», пунктів 1, 3, 4, 6 та 11 частини 3 статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, в період проведення військових дій на території Запорізької області, використовуючи теоретичні знання і практичні навички, отримані в Україні, перейшов на бік ворога, надавши згоду на співпрацю з окупаційною владою рф, після чого почав виконувати вказівки та розпорядження окупаційної адміністрації рф в інтересах останньої, завдаючи шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності та державній безпеці України;

За скоєння дисциплінарного проступку, порушення статей 65 та 68 Конституції України, частини 1 статті 18 Закону України «Про Національну поліцію», Присяги працівника поліції, передбаченої статтею 64 Закону України «Про Національну поліцію», пунктів 1, 3, 4, 6 та 11 частини 3 статті 1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, пунктів 3 та 5 наказу ГУНП в Запорізькій області від 04 квітня 2022 року №282 «Про тимчасове визначення місця розташування (дислокації) територіальних підрозділів (відділів, відділень), підпорядкованих (окремих) підрозділів ГУНП в Запорізькій області та необхідності прибуття поліцейських, державних службовців і працівників (цивільного персоналу) територіальних підрозділів (відділів, відділень), підпорядкованих (окремих) підрозділів ГУНП в Запорізькій області, територія обслуговування (дислокації) яких захоплена окупаційними військами російської федерації, до м.Запоріжжя», що виразилось у переході в період проведення військових дій на території Запорізької області на бік ворога, виконанні вказівок і розпоряджень окупаційної адміністрації рф в інтересах останньої, завданні шкоди, використовуючи при цьому теоретичні знання і практичні навички, отримані в Україні, суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності та державній безпеці України, неприбутті безпечним шляхом (в тому числі використовуючи гуманітарні конвої) до м. Запоріжжя, яке з 04 квітня 2022 року наказом ГУНП в Запорізькій області від 04 квітня 2022 року №282 визначено місцем служби (роботи), та не постановці на облік у ГУНП в Запорізькій області протягом доби з моменту прибуття, до старшого сержанта поліції ВП №1 Бердянського Бердянського РВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_6 застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення зі служби в поліції;

- рапорт оперуповноваженого 2-го оперативного відділу (з дислокацією у місті Запоріжжі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, полковника Державного бюро розслідувань ОСОБА_15 (т.1 а.с.2130), з якого убачається, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_1 перебуває на посаді поліцейського СРПП ВП №1 Бердянського РВП ГУНП в Запорізькій області, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , має у користуванні мобільні термінали з абонентським номером НОМЕР_2 , НОМЕР_3 . На даний час перейшов до лав так званої «народної міліції» окупантів. Тим самим своїми діями здійснює співробітництво з окупаційною владою;

- згідно з клопотанням старшого слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Мелітополі, ОСОБА_16 у кримінальному провадженні №0000014 від 16 квітня 2022 року за ч.2 ст.28, ч.2 ст.111 КК України, погодженим із процесуальним керівником у кримінальному провадженні ОСОБА_17 , слідчий за погодженням з прокурором звернувся до слідчого судді Запорізького апеляційного суду із клопотанням від 23 травня 2022 року №17-02/203т, в якому просив надати дозвіл на проведення негласної слідчої (розшукової) дії, пов`язаної з тимчасовим обмеженням прав людини, у вигляді зняття інформації з електронних комунікаційних мереж, відповідно до ст.263 КПК України, відносно ОСОБА_6 , який використовує номери телефону НОМЕР_2 , НОМЕР_4 (т.2 а.с.95);

- ухвалою слідчого судді Запорізького апеляційного суду ОСОБА_18 від 25 травня 2022 року ЄУН 4807/1955/22, №10/1937т від 25 травня 2022 року, клопотання старшого слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у місті Мелітополі ОСОБА_16 про надання дозволу на проведення негласної слідчої (розшукової) дії, передбаченої ст.263 КПК України, задоволено. Надано дозвіл на проведення негласної слідчої (розшукової) дії, пов`язаною з тимчасовим обмеженням прав людини, а саме: зняття інформації з електронних комунікаційних мереж відносно ОСОБА_6 , який використовує засіб електронної комунікації - мобільний телефон мобільного оператора НОМЕР_2 , НОМЕР_4 (т.2 а.с.151).

Отже, сукупністю досліджених доказів поза розумним сумнівом підтверджується те, що ОСОБА_6 , будучи громадянином України, перебуваючи на посаді поліцейського сектору реагування патрульної поліції Відділення поліції №1 Бердянського РВП ГУНП в Запорізькій області, у званні старший сержант поліції, маючи достатній рівень освіти, спеціальних знань і життєвого досвіду для розуміння факту захоплення та подальшої окупації рф території Бердянського району, а також частини інших населених пунктів на території Запорізької області, усвідомлення проведення активної підривної діяльності проти України представниками спецслужб, правоохоронних та інших органів державної влади рф, бажаючи допомогти окупаційній адміністрації рф та зробити свій особистий внесок для утворення та функціонування на території Запорізької області та, зокрема, на території смт Чернігівка Бердянського району Запорізької області системи органів державної влади рф, у тому числі правоохоронної, з метою становлення і зміцнення окупаційної влади та недопущення контролю Української влади, в порушення вимог ст.65 Конституції України, якою передбачено обов`язок громадян України щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, використовуючи теоретичні знання і практичні навики, отримані в Україні, перейшов на бік ворога, надавши добровільну згоду на співпрацю з окупаційною владою російської федерації, з власної ініціативи добровільно розпочав «службу» в підпорядкуванні окупаційної адміністрації рф, усвідомлюючи при цьому те, що в період триваючого збройного конфлікту, в умовах воєнного стану, вказане шкодить суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній га інформаційній безпеці України, тобто таким чином вчинив державну зраду.

Вказаний факт підтверджується показаннями свідків: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які узгоджуються з письмовими доказами.

Також, згідно з наказом Головного управління Національної поліції в Запорізькій №710 о/с від 23 травня 2022 року на підставі п.6 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» ОСОБА_6 звільнено зі служби в Національній поліції України.

Версія сторони захисту про відсутність доказів добровільності зайняття ОСОБА_6 посади у незаконному правоохоронному органі спростовується сукупністю наданих стороною обвинувачення доказів, які досліджені судом та яким надана належна оцінка, в тому числі і показаннями свідків.

В матеріалах провадження відсутні об`єктивні дані, які б давали обґрунтовані підстави вважати, що ОСОБА_6 , вчиняючи дії, вказані в обвинувальному акті та у вироку суду, діяв не добровільно.

В свою чергу, вважати показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 неналежними та недопустимими доказами, як про це просить захисник, жодних підстав немає.

Показання вказаних осіб повністю узгоджуються з іншими доказами і на їх спростування стороною захисту жодних доказів не надано.

У той же час, з показань свідків убачається, що інші працівники поліції мали можливість покинути тимчасово окуповану територію, не співпрацюючи з окупаційною владою, тоді як ОСОБА_6 свідомо обійняв посаду у незаконно створеному на цій території правоохоронному органі.

Також, не знайшли свого підтвердження доводи захисника про те, що обвинувачений міг погодитись на співпрацю з окупаційною владою у зв`язку із вкрай тяжкою економічною ситуацією.

Колегія суддів погоджується з висновками суду, що такі твердження спростовуються показаннями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які повідомили, що ОСОБА_6 відмовився евакуюватися на підконтрольну територію України згідно з наказом керівника ГУНП в Запорізькій області та відмовився евакуювати кримінальні провадження та речові докази.

Доводи захисника про те, що досліджені судом електронні докази є електронною інформацією без ознаки саме доказу, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки такі доводи не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства.

Те, що судовий розгляд цього провадження відбувався за відсутності обвинуваченого ОСОБА_6 , на що звертає увагу сторона захисту, не суперечить положенням кримінального процесуального законодавства, оскільки в цьому випадку здійснювалось спеціальне судове провадження за встановленою законом процедурою, яка судом першої інстанції не була порушена.

Більш того, згідно із висновком, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2024 року справа №415/2182/20, провадження №13-15кс22, спираючись на загальні стандарти, сформовані в практиці ЄСПЛ, а також на обставини кримінального провадження, Велика Палата не знайшла підстав вважати, що спеціальний судовий розгляд за відсутності обвинувачених, кожен з яких був представлений захисником, сам по собі становив порушення ст. 6 Європейської Конвенції з прав людини.

Так, у справі Sanader v. Croatia (від 12 лютого 2015 року, заява №66408/12) Європейський суд з прав людини зазначив, що провадження, яке відбувається за відсутності обвинуваченого, саме по собі не є несумісним із ст.6 Конвенції з прав людини, і ця норма буде порушена лише коли особа, засуджена заочно, згодом не може отримати від суду новий розгляд по суті обвинувачення, якщо не було однозначно встановлено, що вона відмовилася від свого права з`явитися і захищати себе або що він мав намір уникнути суду.

Чинний КПК України містить положення, які дозволяють забезпечити такий перегляд в суді апеляційної інстанції як щодо питань права, так і фактів.

Відповідно до вимог ч.3 ст.400 КПК України, якщо апеляційну скаргу подано обвинуваченим, щодо якого судом ухвалено вирок за результатами спеціального судового провадження, суд поновлює строк за умови надання обвинуваченим підтвердження наявності поважних причин, передбачених статтею 138 цього Кодексу, та надсилає апеляційну скаргу разом із матеріалами кримінального провадження до суду апеляційної інстанції з дотриманням правил, передбачених статтею 399 цього Кодексу.

Тож, засуджений навіть після закінчення строків на апеляційне/касаційне оскарження не позбавлений права подати скаргу разом із клопотанням про поновлення строку на оскарження судових рішень, якщо причини його неявки дійсно виявляться поважними, під час якого ОСОБА_6 також не буде позбавлений можливості ставити питання про усунення порушень, які, на його думку, були допущенні під час спеціального досудового розслідування та судового розгляду.

Такі висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 21 липня 2025 року, у справі №331/4882/23, провадження №51-354 км 25.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.111 КК України.

Свої висновки суд належним чином вмотивував в оскаржуваному вироку та з цими висновками повністю погоджується колегія суддів.

Доводи захисника щодо недоведеності складу вищевказаного злочину в діях його підзахисного, є безпідставними та спростовуються наявними в справі доказами.

Доводи захисника в апеляційній скарзі про те, що докази в справі є недопустимими, не є слушними, оскільки порушень з боку органу досудового розслідування при збиранні вищевказаних доказів не убачається.

Таким чином, розглянувши кримінальне провадження з дотриманням положень ч.1 ст.337 КПК України, в межах висунутого обвинувачення, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ, наданий стороною обвинувачення, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, обґрунтовано вважав зазначені докази належними, допустимими, достовірними та в сукупності - достатніми для прийняття рішення про винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_6 призначено з дотриманням вимог ст.65 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості та фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, особи винного тощо.

Свої висновки в частині призначеного покарання суд також належним чином вмотивував у вироку.

Підстав для пом`якшення покарання ОСОБА_6 колегія суддів не убачає.

Колегія суддів вважає, що в апеляційній скарзі захисника не наведено переконливого обґрунтування на спростування висновків суду, викладених у вироку, а тому вказана скарга задоволенню не підлягає.

Порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть зміну чи скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді не встановлено.

Керуючись ст.ст.404-405, 407, 418-419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 06 лютого 2025 року (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 25 лютого 2025 року), яким ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4