Номер провадження: 11-кп/813/2009/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Хаджибейського районного суду м. Одеси від 19.05.2025 у к/п №0000628 від 15.09.2022 стосовно:

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одесі, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, працюючого охоронцем у ЖК «Aston Hall», одруженого, маючого на утриманні двох малолітніх дітей 2008 та 2018 р.н., зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 обчислено з моменту оголошення вироку суду, тобто з 19.05.2025.

Застосувати стосовно ОСОБА_8 до набрання вироком суду законної сили запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який припиняє свою дію у випадку набрання вироком суду законної сили.

Затримано ОСОБА_8 в залі судового засідання.

Зараховано ОСОБА_8 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 15.09.2022 по 16.09.2022 та з дня затримання в залі суду 19.05.2025 по день набрання законної сили вироком суду.

Скасовано арешт, накладений на майно ухвалами слідчого судді Малиновського райсуду м. Одеси від 20.09.2022.

Судові витрати, пов`язані із проведенням судових криміналістичних експертиз вибухових речовин та зброї в загальному розмірі 10 949, 24 грн. покладено на рахунок держави.

Вирішено питання стосовно долі речових доказів.

Відповідно до вироку суду, ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він 14.09.2022 приблизно о 22:40 год., знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи за адресою: м. Одеса, вул. Північна, буд. 45, зустрів раніше незнайомого йому потерпілого ОСОБА_7 та, діючи з метою хуліганських дій, зупинив останнього, при цьому агресивно виражався на його адресу нецензурною лайкою, принижуючи честь та гідність потерпілого. Далі ОСОБА_8 , діючи умисно, продовжуючи грубо порушувати громадський порядок та спокій громадян, розуміючи, що він знаходиться у громадському місці, на вулиці, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, безпричинно, ігноруючи правила поведінки у суспільстві, з мотивів явної неповаги до суспільства, з особливою зухвалістю продовжив висловлюватись на адресу ОСОБА_7 нецензурною лайкою, принижуючи останнього та погрожуючи фізичною розправою, дістав предмет, спеціально пристосований для нанесення тілесних ушкоджень, а саме пристрій для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії самозарядний пістолет «ПМ-Т» калібру 9 мм Р.А. № НОМЕР_1 , який виготовлений шляхом промислової переробки зі зброї військового призначення 9 мм пістолета конструкції Макарова /ПМ/ № НОМЕР_2 1990 року виготовлення виробництва СРСР, та здійснив постріли поряд з ногами потерпілого ОСОБА_7 , створивши реальну загрозу для здоров`я останнього та можливість заподіяння тілесних ушкоджень.

Далі, продовжуючи свої незаконні дії, ОСОБА_8 , зневажаючи існуючі законні правила поведінки у суспільстві, вказаний перероблений самозарядний пістолет «ПМ-Т» калібру 9 мм Р.А. № НОМЕР_1 приклав до голови потерпілого ОСОБА_7 , продовжуючи висловлюватись нецензурною лайкою на адресу потерпілого та погрожуючи фізичною розправою.

Незаконні дії ОСОБА_8 були зупинені сторонньою особою, свідком ОСОБА_10 , який є діючим поліцейським та який, проживаючи поряд з місцем події, прибув на місце, оскільки почув постріли. Правопорушення було зупинено тільки завдяки наполегливим та професійним діям поліцейського ОСОБА_10 , який всіляко намагався стримати агресивну поведінку ОСОБА_8 та його зневажливе ставлення як до суспільного порядку, так і до оточуючих людей.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 не погодився із оскаржуваним вироком, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість з огляду на наступні обставини:

- фактично судом 1-ої інстанції з`ясовувались не дійсні обставини справи та їх доведення доказами, а проводився психоемоційний аналіз учасників судового засідання, зокрема, психологічні тести, які суд поклав в основу судового рішення, а також висловлювання англійського драматурга, не можуть доводити його вину та вливати на призначення покарання, натомість, судом не встановлено об`єктивної сторони події із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, попри надання абстрактних висловлювань;

- судом була невірно здійснена правова кваліфікація його дій, натомість, мети на умислу на порушення громадського порядку він не мав, 14.09.2022 приблизно о 22:30 год. він, виконуючи свої обов`язки працівника охоронної фірми АБ «Центр» по охороні громадського порядку на території м. Одеси та Одеської обл., зупинився на маршруті патрулювання зі своїми колегами у безлюдному місці на куті вул. Північної та пров. Східного, відійшов від вул. Північної вглиб провулку на 15-20 метрів та, з метою перевірки пістолету, який мав намір придбати, здійснив 5 пострілів у повітря, після чого, вийшовши з пров. Східний на вул. Північну несподівано зустрів прохожого, та, впізнавши в ньому ОСОБА_7 , який займається розповсюдженням наркотичних засобів, дійсно зупинив його, в грубій формі попередив його про те, щоб він не розповсюджував наркотики в даному мікрорайоні та висловив погрози в його адресу, якщо він не зупинить цей незаконний промисел; під час руху разом зі ОСОБА_7 вулицею він звернув увагу на особу чоловічої статі з пістолетом в руках, який представився поліцейським, наставив на нього зброю та почав вимагати покласти пістолет на землю, що він і виконав, при цьому, ОСОБА_10 був у стані сильного алкогольного або наркотичного сп`яніння, про що свідчили неадекватність його мови та рухів, а також неодноразово висловлював погрози застосування стосовно нього та його колег табельної зброї; з урахуванням викладених обставин, його дії містять ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 129 КК України (погроза вбивством);

- надана судом оцінка доказів не відповідає вимогам кримінального процесуального закону стосовно їх належності та допустимості, зокрема за версією потерпілого, на якій суд обґрунтовує свої висновки, він нібито здійснив один постріл поряд з його ногами, висловлюючи погрози, які потерпілий сприйняв як реальні погрози вбивством, в той час як свідок ОСОБА_10 надав показання, протилежні показанням потерпілого, проте суд їх також врахував, не зважаючи на те, що ОСОБА_10 не мав можливості ані чути будь-які крики, ані бачити обставини справи; показання свідка ОСОБА_10 спростовуються протоколом огляду місця події від 15.09.2022, із аналізу якого видно, що свідок не бачив та не міг бачити вкладені ним обставини, а також суперечать змісту рапорту ОСОБА_10 на адресу начальника ВП №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській обл.;

- встановлені судом 1-ої інстанції обставини суперечать показанням свідка ОСОБА_11 , який бачив, як він робив постріли вверх у повітря без будь-якої причини, після чого підійшов до ОСОБА_7 , заговорив з ним та вони разом пішли по вулиці, а згодом свідок почув, як він з кимось розмовляє, вийшов з автомобіля та побачив, як інша людина тримає в руках зброю та погрожує йому, а також підтвердив, що будь-яких протиправних дій він стосовно ОСОБА_7 не здійснював, а свідок ОСОБА_10 , який перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння, неодноразово висловлював погрози стосовно нього та його колег, зокрема самого свідка та ОСОБА_12 ; показанням свідка ОСОБА_12 , який також підтвердив здійснення ним 5-ти пострілів у повітря, факт його бесіди із потерпілим ОСОБА_7 , в ході якої будь-яких неправомірних дій він не здійснював, а також момент, коли ОСОБА_10 наставив на нього зброю та почав вимагати покласти пістолет на землю, при цьому, зауважив на тому, що свідок ОСОБА_10 перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння, неодноразово висловлював погрози стосовно нього та його колег;

- поставлені в обґрунтування вироку повідомлення оператора «102», протоколи пред`явлення потерпілому ОСОБА_7 та свідку ОСОБА_10 особи для впізнання за фотознімками від 15.09.2022, протокол медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивної речовини та стану сп`яніння від 15.09.2022 за своїм змістом не є доказами об`єктивної та суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, є формальними;

- висновки суду стосовно того, що обрана ним правова позиція стосовно створення негативного образу потерпілого стала причиною призначення йому такого суворого покарання прямо суперечить вимогам чинного законодавства, судом не було враховано відсутності у нього умислу на грубе порушення громадського порядку та необхідності кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 129 КК України та, відповідно, призначення йому покарання за вчинення зазначеного кримінального правопорушення;

- при ухваленні вироку та призначенні йому покарання суд 1-ої інстанції, хоча й формально зазначив у вироку характеристики його особи, проте не взяв до уваги те, що він раніше не судимий, до будь-якої відповідальності не притягувався, має сім`ю, двох дітей, міцні соціальні зв`язки, постійне місце проживання, працевлаштований.

Посилаючись на викладені обставини, обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок суду змінити в частині правової кваліфікації інкримінованого йому кримінального правопорушення на ч. 1 ст. 129 КК України погроза вбивством; звільнити його з-під варти.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_8 змінив вимоги поданої ним апеляційної скарги, зокрема, свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України визнав у повному обсязі, щиро розкаявся у скоєному, вибачився перед потерпілим ОСОБА_7 та просив вирок суду 1-ої інстанції змінити в частині призначеного йому покарання, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням, з врахуванням того, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, одружений, має двох неповнолітніх дітей на утриманні, матір-пенсіонерку, офіційно працевлаштований.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисника ОСОБА_9 та потерпілого ОСОБА_7 , які підтримали змінені вимоги апеляційної скарги обвинуваченого та просили її задовольнити, думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти її задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Мотивуючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, суд 1-ої інстанції послався у вироку на досліджені ним відповідно до вимог параграфу 3 глави 28 КПК України зібрані по справі докази, які є взаємоузгодженими між собою та відповідають фактичним обставинам зазначеного кримінального провадження.

Надавши вичерпну правову оцінку дослідженим доказам, суд 1-ої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України та правильно кваліфікував його дії за кваліфікуючими ознаками: хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, вчинене із застосуванням предмета, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень.

Враховуючи те, що під час апеляційного провадження обвинувачений ОСОБА_8 змінив вимоги поданої ним апеляційної скарги та відмовився від своїх вимог в частині оскарження вироку суду 1-ої інстанції з підстав невірної правової кваліфікації його дій, свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України визнав у повному обсязі, посилаючись при цьому лише на невідповідність призначеного йому покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та його особі, колегія суддів, не встановивши при цьому жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду дійти правильного висновку в цій частині, не вбачає підстав для перегляду висновків суду в частині встановлення винуватості ОСОБА_8 та правильності кваліфікації його дій.

Що стосується посилань сторони захисту на надмірну суворість призначеного судом 1-ої інстанції ОСОБА_8 покарання, колегія суддів зауважує на наступному.

Частина 2 ст. 50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Згідно із абз. 2 п. 1 постанови Пленуму ВСУ №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 (далі постанова Пленуму ВСУ), призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Окрім того, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові ККС у складі ВС від 15.08.2023 у справі №295/424/21 (провадження №51-619км22), процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині. При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості кримінального правопорушення, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Санкція інкримінованого ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 3-х до 7-ми років.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд 1-ої інстанції, на виконання приписів зазначених вище норм кримінального закону та положень судової практики, врахував: ступінь тяжкості та обставини вчиненого злочину; характеристику особи обвинуваченого, який перебуває у віці 35 років, має середньо-спеціальну освіту, працевлаштований, одружений та має двох неповнолітніх дітей, має місце реєстрації та проживання, виріс в повноцінній сім`ї, має старшого брата, 7 років професійно займався тайським боксом, раніше не судимий, морально низьку поведінку обвинуваченого; обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставинами, які відповідно до вимог ст. 66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , судом 1-ої інстанції були визнані вчинення кримінального правопорушення вперше, знаходження на його утриманні двох неповнолітніх дітей 2008 та 2018 р.н.

Обставиною, яка відповідно до вимог ст. 67 КК України, обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , судом 1-ої інстанції було визнано вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Врахувавши сукупність зазначених обставин, суд 1-ої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції, передбаченої ч. 4 ст. 296 КК України, яке буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Разом із тим, в даному випадку суд апеляційної інстанції враховує те, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною та найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення та реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.

Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення та виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного та достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.

У постанові ККС у складі ВС від 02.11.2021 у справі №643/13256/17 (провадження №51-2221км19) зазначено, що поняття судової дискреції (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Так, в даному випадку апеляційний суд враховує те, що обвинувачений ОСОБА_8 має міцні соціальні зв`язки, зокрема, має місце реєстрації та постійного проживання, одружений та має на утриманні двох неповнолітніх дітей 2008 та 2018 р.н., має матір похилого віку; раніше не судимий та до кримінальної відповідальності не притягувався; офіційно працевлаштований охоронцем в ЖК «Aston Hall».

Окрім того, під час апеляційного розгляду кримінального провадження від потерпілого ОСОБА_7 надійшла письмова заява, в якій останній повідомив, що він не має до ОСОБА_8 жодних претензій матеріального або морального характеру, а також зауважив на тому, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у вигляді позбавлення волі є занадто суворим та таким, що не відповідає обставинам вчиненого злочину та особистості обвинуваченого.

З урахуванням викладених обставин потерпілий ОСОБА_7 просив вирок суду 1-ої інстанції змінити в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання та призначити останньому покарання, не пов`язане із позбавленням волі, звільнивши останнього з-під варти.

В судовому засідання апеляційного суду потерпілий ОСОБА_7 підтримав подану ним заяву, зазначив, що ОСОБА_8 вибачився перед ним, він його вибачив, а також йому було відшкодовано завдану кримінальним правопорушенням моральну шкоду.

Колегія суддів враховує, що обвинувачений ОСОБА_8 під час судового розгляду кримінального провадження судом 1-ої інстанції заперечував свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину, натомість, провину визнав в судовому засіданні апеляційного суду, розкаявся та висловив щирий жаль з приводу вчиненого кримінального правопорушення, неодноразово вибачався перед потерпілим.

В даному контексті суд апеляційної інстанції враховує правовий висновок, викладений в постанові ККС у складі ВС від 23.01.2024 у справі №283/2169/19 (провадження №51-5093км23), відповідно до якого щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як до внесення відомостей до ЄРДР так і після їх внесення, на досудовому розслідуванні або під час розгляду справи у суді.

Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, вирішальним є встановлення факторів, які б свідчили про справжність, щирість визнання вини, шляхом відповідного ставлення до скоєного, що передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, і має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання.

З урахуванням викладених обставин, враховуючи повне визнання обвинуваченим ОСОБА_8 своєї вини у вчиненому злочині, осуд своєї поведінки та жаль з приводу скоєного, принесення вибачення потерпілому та відшкодування завданої кримінальним правопорушенням моральної шкоди, колегія суддів визнає щире каяття обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_8 .

Положеннями ч. 1 ст. 75 КК України встановлено, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене ст.ст. 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

В цьому контексті колегія суддів приймає до увагу правову позицію, викладену в постанові колегії суддів Першої судової палати ККС у складі ВС від 20.03.2018 у справі №302/904/16-к (провадження №51-966 км18), відповідно до якої загальні засади призначення покарання, визначені у ст. 65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Відповідно до абз. 2 п. 9 вищезазначеної постанови Пленуму ВСУ, рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

З урахуванням обставин та тяжкості вчиненого ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, характеристики особи обвинуваченого, встановлених судам 1-ої та апеляційної інстанції обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 , його ставлення до скоєного, а також з огляду на позицію потерпілого ОСОБА_7 , який просив призначити ОСОБА_8 покарання, не пов`язане із позбавленням волі, апеляційний суд доходить висновку про те, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 можливе без його ізоляції від суспільства, шляхом звільнення його від відбування покарання з випробуванням, яке сприятиме запобіганню вчинення ним кримінальних правопорушень та водночас буде справедливим балансом між його правами та загальнодержавними інтересами.

Окремо колегія судді також враховує той факт, що обвинувачений ОСОБА_8 з дня ухвалення вироку суду 1-ої інстанції, тобто з 19.05.2025, по теперішній час утримується під вартою, що також має певний виховний вплив на нього, спрямований на попередження вчинення ним інших кримінальних правопорушень.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду 1-ої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Вимогами п. 1 ч. 1 ст. 408 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Частиною 2 ст. 409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

З огляду на викладене вище у всій сукупності, суд апеляційної інстанції доходить висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, зміни вироку суду 1-ої інстанції в частині призначення покарання, зі звільненням ОСОБА_8 від відбування призначеного йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з випробуванням, з встановленням іспитового строку в 3 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України з мотивів, викладених апеляційним судом вище.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407- 409, 419, 424, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

ВирокХаджибейського районного суду м. Одеси від 19.05.2025, яким ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України змінити в частині призначення покарання.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від призначеного йому покарання з випробуванням, із встановленням іспитового строку 3 (три) роки.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на засудженого ОСОБА_8 обов`язки:

- періодично з`являтись для реєстрації до органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи та навчання.

Засудженого ОСОБА_8 звільнити з-під варти.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4