Провадження № 1-кп/557/105/2025
Справа № 557/972/25
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2025 року селище Гоща

Гощанський районний суд Рівненської області в складі:

судді ОСОБА_1 ,

секретарі судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

номер кримінального провадження 0000084, внесеного 08 травня 2025 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань,

про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Грушвиця Рівненського рійону Рівненської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, військовослужбовця Збройних Сил України призваного під час загальної мобілізації на особливий період, командира танка танкового взводу роти позначення дії противника школи колективної підготовки військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «молодший сержант», неодруженого, з середньою спеціальною освітою, раніше несудимого в силу ст. 89 КК України,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 357 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в с-щі Гоща зазначене кримінальне провадження,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 за обвинувальним актом обвинувачується в тому, що будучи особою, яка раніше вчиняла кримінальне правопорушення, передбачене ст. 185 КК України, 05 травня 2025 року, в обідню пору доби, точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи на вул. Тополева в с. Тучин Гощанської територіальної громади Рівненського району Рівненської області, маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, з корисливих мотивів, шляхом відчинення дверей, проник до салону автомобіля марки «Peugeot 309», 1993 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , номер кузова: НОМЕР_3 , що належить на праві користування ОСОБА_6 , після чого здійснив з?єднання електропроводів, за допомогою яких привів в дію двигун вказаного автомобіля і розпочав рух, тим самим незаконно заволодів вказаним автомобілем, яким розпорядився на власний розсуд, чим завдав потерпілій ОСОБА_6 майнової шкоди на суму 62 288,82 грн.

Вказані дії ОСОБА_4 стороною обвинувачення кваліфіковані за ч. 2 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно.

Крім того, 05 травня 2025 року, в обідню пору доби, точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_4 , перебуваючи в автомобілі марки «Peugeot 309», 1993 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , номер кузова: НОМЕР_3 , який належить на праві користування ОСОБА_6 , що знаходиться на вул. Тополева в с. Тучин Гощанської територіальної громади Рівненського району Рівненської області, маючи умисел на незаконне заволодіння чужим майном та бажаючи обернути його на свою користь, діючи умисно, з корисливих мотивів, таємно викрав свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу № НОМЕР_4 та посвідчення водія на ім?я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , НОМЕР_5 , внаслідок чого заволодів офіційними документами, якими розпорядився на власний розсуд.

Вказані дії ОСОБА_4 стороною обвинувачення кваліфіковані за ч. 1 ст. 357 КК України, як викрадення офіційного документа, вчинене з корисливих мотивів.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин

Обставини вчинення ОСОБА_4 кримінальних правопорушень встановлені судом шляхом дослідження доказів, обсяг яких був визначений відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України. Враховуючи, що обвинувачений та представник потерпілої не піддавали сумніву обставини, викладені в обвинувальному акті, правильно розуміють зміст цих обставин, а також того, що у суду не виникли сумніви у добровільності їх позиції, суд, за їх згодою, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин кримінального провадження, які ніким не оспорюються, та визнав можливим обмежити обсяг досліджуваних доказів допитом обвинуваченого, дослідженням висновку експерта та документів, що стосуються особи обвинуваченого, речових доказів і процесуальних витрат. При цьому судом роз`яснено учасникам судового провадження, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини в апеляційному порядку.

Під час судового розгляду обвинувачений повністю визнав себе винним в обсязі пред`явленого йому обвинувачення та розповів про обставини кримінального правопорушення. Вказав на те, що 05 травня 2025 року забрав у власних цілях автомобіль марки «Peugeot 309», номерний знак НОМЕР_2 , який довгий період часу стояв на окраїні с. Тучин, куди він часто їздив з полігона за продуктами, завівши такий за допомогою проводів, які висіли біля керма. Також у подальшому в транспортному засобі обвинувачений знайшов технічний паспорт на автомобіль та посвідчення водія, які зберігав при собі. Обвинувачений повідомив, що щиро розкаюється у вчиненому та визнав цивільний позов потерпілої в повному обсязі, не оспорюючи розміру, як майнової, так і моральної шкоди, а також розміру витрат на правову допомогу.

Згідно висновку експерта № СЕ-19/118-25/7657-АВ від 15 травня 2025 року, ринкова вартість автомобіля марки «Peugeot 309», номерний знак НОМЕР_2 , номер кузова: НОМЕР_3 , станом на 07 травня 2025 року становила 62 288,62 грн.

Отже, суд, допитавши обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження в частині дослідження висновку експерта та документів, що стосуються особи обвинуваченого, речових доказів і процесуальних витрат, прийшов висновку, що вина ОСОБА_4 у вчиненні ним кримінальних правопорушень при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена у судовому засіданні повністю.

Водночас, суд, погоджуючись з кваліфікацією дій ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 357 КК України, як викрадення офіційного документа, вчинене з корисливих мотивів, вважає, що дії останнього з ч. 2 ст. 289 КК України слід перекваліфікувати на ч. 1 ст. 289 КК України з таких підстав.

Згідно з п. 2 примітки до ст. 289 КК України відповідно до частини другої цієї статті під повторністю слід розуміти вчинення таких дій особою, яка раніше вчинила незаконне заволодіння транспортним засобом або кримінальне правопорушення, передбачене статтями 185, 186, 187, 189-191, 262, 290, 410 цього Кодексу.

За обвинувальним актом органом досудового розслідування дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч. 2 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, за кваліфікуючою ознакою повторності, враховуючи те, що ОСОБА_4 є особою, яка раніше вчиняла кримінальне правопорушення, передбачена ст. 185 КК України.

Однак, згідно відомостей про судимість обвинуваченого ОСОБА_4 , такий був засуджений 22 грудня 2021 року вироком Рівненського районного суду Рівненської області за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України на підставі ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки, зі звільненням від відбуття призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 1 (один) рік 6 (шість) місяців, та 12 липня 2023 року ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області, яка набрала законної сили 19 липня 2023 року, звільнений від відбування покарання, призначеного вказаним вироком, у зв`язку із закінченням іспитового строку.

Як визначено п. 1 ст. 89 КК України, такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені відповідно до статті 75 цього Кодексу, якщо протягом іспитового строку вони не вчинять нового кримінального правопорушення і якщо протягом зазначеного строку рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням не буде скасоване з інших підстав, передбачених законом.

Враховуючи вищевказане, суд вважає, що судимість ОСОБА_4 вже погашена на час вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень і такий рахується раніше несудимим згідно вимог ст. 89 КК України.

Також з вимоги про судимість установлено, що відносно ОСОБА_4 було направлено до суду обвинувальні акти у кримінальному провадженні № 0000284 за ч. 2 ст. 185 КК України та у кримінальному провадженні № 0000641 за ч. 4 ст. 185 КК України, судовий розгляд по яким ще не завершено.

Так, ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 12 грудня 2023 року зупинено судове провадження у кримінальному провадженні № 0000284 відносно ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 185 КК України, до звільнення його з військової служби, а кримінальне провадження № 0000641 відносно ОСОБА_4 за ч. 4 ст. 185 КК України ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 30 червня 2023 року передано судді, який розглядає кримінальне провадження № 0000641 для вирішення питання про їх об`єднання.

Слід зазначити, що Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 14 вересня 2020 року у справі № 591/4366/18 висловила таку правову позицію.

Основні засади інституту множинності злочинів, зокрема окремі її форми (повторність, сукупність та рецидив) та правові наслідки регламентовано законодавцем у Розділі VII «Повторність, сукупність та рецидив кримінальних правопорушень» Загальної частині КК. Повторністю кримінальних правопорушень як формою множинності згідно з нормативним приписом ст. 32 КК визнається вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу (ч. 1 ст. 32 КК). Крім того, у ч. 3 цієї ж статті зазначено, що вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених різними статтями цього Кодексу, визнається повторним лише у випадках, передбачених в Особливій частиніцього Кодексу.

У ст. 35 КК передбачені правові наслідки повторності, сукупності та рецидиву кримінальних правопорушень, зокрема, повторність, сукупність та рецидив кримінальних правопорушень враховуються при кваліфікації кримінальних правопорушень та призначенні покарання, при вирішенні питання щодо можливості звільнення від кримінальної відповідальності та покарання у випадках, передбачених цим Кодексом.

Як вбачається із закону України про кримінальну відповідальність, законодавцем чітко не встановлено підходу до врахування при здійсненні кримінально-правової кваліфікації дій особи за ознакою «повторно» наявності чи відсутності факту засудження цієї особи (наявності чи відсутності судимості).

Для цього слід враховувати принцип презумпції невинуватості,закріплений у ратифікованих Верховною Радою України міжнародно-правових актах, зокрема у ч. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини та у п. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права. Також у п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Вказане положення становить підґрунтя для регламентації цього принципу в національному законодавстві. Так, у ч. 1 ст. 62 Конституції України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Цей конституційний принцип презумпції невинуватості майже аналогічно закріплено безпосередньо у тексті закону України про кримінальну відповідальність (ч. 2 ст. 2 КК), а також відображено у кримінальному процесуальному законі (ст. 7 та ч. 1 ст. 17 КПК).Отже, згідно з чинним законодавством винуватість особи може бути встановлено лише обвинувальним вироком суду.

З урахуванням зазначеного та враховуючи принцип презумпції невинуватості, а також системне тлумачення положень частин 1 та 3 ст. 32 КК, вказує на те, що сам факт вчинення злочину не вперше утворює повторність без постановлення обвинувального вироку суду стосовно особи лише у випадку, коли такий факт розслідується органом досудового слідства чи розглядається судом з іншим епізодом тотожного або однорідного злочину в одному кримінальному провадженні. Тобто лише за умов, коли суд безпосередньо досліджує докази та у вироку встановить доведеність винуватості особи одночасно за всіма епізодами кримінальних правопорушень, які інкриміновані обвинуваченому. Оскільки доведеність чи недоведеність вини у першому епізоді встановлюється судом і лише одночасний розгляд судом в одному кримінальному провадженні першого епізоду, що утворює повторність, і наступного, який кваліфікується як повторний.

Отже, лише за таких обставин, така форма множинності злочинів, як повторність, за відсутності обвинувального вироку суду стосовно особи за раніше вчинений злочин, якщо такі епізоди розглядаються судом в одному кримінальному провадженні, узгоджується з положеннями ст. 62 Конституції України та відповідає принципу non bis in idem.

Крім того, системне тлумачення зазначених вище норм свідчить про те, що необхідно розрізняти особливості інкримінування особі ознаки повторності в одному чи різних кримінальних провадженнях стосовно неї, зокрема: коли за наявності повторності тотожних чи однорідних злочинів така кваліфікуюча ознака інкримінується особі в одному кримінальному провадженні без постановлення обвинувального вироку стосовно першого епізоду суспільно небезпечної поведінки особи; та у різних кримінальних провадженнях, коли розгляд кримінального провадження за першим епізодом розглядається (або розслідується) в іншому кримінальному провадженні щодо тієї ж особи. При цьому основою для такого поділу є врахування принципу презумпції невинуватості особи.

Тобто у різних кримінальних провадженнях стосовно однієї і тієї ж особи підставою для кваліфікації дій особи за ознакою повторно є не факт обвинувачення її у вчиненні злочину за першим епізодом (без постановлення обвинувального вироку), а саме факт постановлення стосовно неї обвинувального вироку у іншому кримінальному провадженні за епізодом, що дає підстави кваліфікувати її дії з урахуванням повторності.

Так, у випадку, коли на момент правової оцінки судом певного діяння особи в обвинувальному вироку інші діяння цієї ж особи не одержали з боку інших судів правової оцінки, яка б дозволяла розглядати їх як елементи повторності разом з тим діянням, якому дає правову оцінку суд, він не може:

- розглядати діяння, яке є предметом його правової оцінки, як елемент повторності кримінальних правопорушень;

- взагалі вбачати у поведінці особи повторність кримінальних правопорушень.

Ця неможливість викликана тим, що у протилежному випадку суд спростовував би презумпцію невинуватості особи щодо діянь, які не були предметом судового розгляду, що було б явним порушенням цього фундаментального права людини, оскільки презумпція невинуватості передбачає з-поміж іншого те, що «сторона обвинувачення має повідомити зацікавленій особі, у чому її обвинувачують, аби надати можливість підготувати і згодом представити свій захист, а також надати докази, достатні для обґрунтування обвинувального акту» (постанова ЄСПЛ в справі Barbera, Messegue and Jabardo v. Spain, пар. 77). Усі перераховані гарантії виявляться порушеними, якщо суд надаватиме правову оцінку діянню, яке не є предметом кримінального провадження, в якому суд здійснює судовий розгляд.

Оскільки суд не може давати правову оцінку діянням особи, що не є предметом кримінального провадження, в якому він здійснює судовий розгляд, він, відповідно, позбавлений можливості давати діянню, щодо якого він здійснює судовий розгляд, таку правову оцінку, яка б ґрунтувалася на оцінці інших діянь, щодо яких судовий розгляд не здійснюється. Таким чином, суд повинен утримуватися від оцінки діяння, щодо якого він здійснює судовий розгляд, як повторного кримінального правопорушення, якщо інші діяння особи ще не одержали з боку іншого суду правової оцінки, яка дозволяла б розглядати їх як елементи повторності кримінальних правопорушень.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що дії ОСОБА_4 необхідно перекваліфікувати відповідно до викладених обставин вчиненого кримінального правопорушення, як незаконне заволодіння транспортним засобом, тобто за ч. 1 ст. 289 КК України.

За таких обставин, суд визнає, що вина ОСОБА_4 є доведеною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, тобто у незаконному заволодінні транспортним засобом, та у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України, тобто у викраденні офіційного документа, вчиненому з корисливих мотивів.

Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого суд у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України визнає щире каяття. Обставин, які таке покарання обтяжують, у відповідності до ст. 67 КК України судом не встановлено.

Мотиви призначення покарання

При призначенні покарання суд зважає на положення ч. 2 ст. 50 КК України про те, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим так і іншими особами, та на положення ч. 1 ст. 65 КК України, згідно з якою суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 (із змінами) «Про практику призначення судами кримінального покарання» серед іншого визначено, що суди повинні призначати покарання менш суворе - особам, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Відповідно до ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 289 КК України, є нетяжким злочином, а кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 357 КК України, - проступком.

Призначаючи покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, конкретні обставини даної справи, наслідки, що настали, особу винного, зокрема те, що останній на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, відносно нього відсутні негативні характеристики за місцем його проживання, а також його критичне ставлення до вчиненого, повне визнання вини, наявність обставини, що пом`якшує покарання та відсутність обставин, що таке покарання обтяжують, та дійшов висновку, що ОСОБА_4 слід призначити покарання за ч. 1 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі на певний строк, а за ч. 1 ст. 357 КК України у виді обмеження волі, із застосуванням при визначенні остаточного покарання положень ч. 1 ст. 70 КК України, звільнивши його на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного покарання з випробуванням із покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Прийшовши таких висновків, суд зауважує, що іспитовий строк дисциплінує засуджених, привчає їх до додержання законів, нагадує їм, що вони не виправдані, а проходять випробування, від результату якого залежить їх подальша доля - звільнення від відбування призначеної міри покарання або реальне її відбування.

Підстав для застосування ст. 69 КК України суд не встановив.

На переконання суду таке покарання повністю відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи, ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та даним про особу обвинуваченого.

Розгляд цивільного позову

У даному кримінальному провадженні представником потерпілої ОСОБА_6 пред`явлений цивільний позов про відшкодування майнової та моральної шкоди, у якому представник просить стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 майнову шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, у розмірі 41 701,25 грн, та моральну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, в розмірі 10 000,00 грн. При вирішенні цивільного позову потерпіла просила також вирішити питання витрат на правову допомогу в сумі 10 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що злочинними діями обвинуваченого, внаслідок заволодіння останнім транспортним засобом потерпілої, який повернуто із значними механічними пошкодженнями, котрі були відсутні до моменту викрадення, їй було завдано майнової шкоди (матеріальних збитків) у вказаному вище розмірі, що підтверджується відповідним звітом про оцінку. Щодо розміру відшкодування моральної шкоди, то представник вказала, що внаслідок заволодіння обвинуваченим транспортним засобом потерпілої їй було заподіяно моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, порушені її звичайного способу життя.

У судовому засіданні представник цивільного позивача ОСОБА_6 підтримала позов та просила його задовольнити повністю.

Цивільний відповідач ОСОБА_4 позов визнав повністю.

Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнову або моральну шкоду, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого.

Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а відповідно до частини другої цієї ж статті збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Обґрунтованість позовних вимог потерпілої щодо стягнення з обвинуваченого 41 701,25 грн в рахунок відшкодування завданої їй кримінальним правопорушенням майнової шкоди підтверджується відповідним звітом № 148Д про оцінку автомобіля «Peugeot 309», номерний знак НОМЕР_2 , за результатами автотоварознавчого дослідження щодо вартості матеріального збитку власнику автомобіля «Peugeot 309», номерний знак НОМЕР_2 , в результаті його пошкодження.

Крім того, враховуючи конкретні обставини справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що з обвинуваченого на користь потерпілого підлягає стягненню 10 000,00 грн в рахунок відшкодування завданої їй моральної шкоди.

Таким чином, з ОСОБА_4 слід стягнути на користь ОСОБА_6 майнову шкоду у розмірі 41 701,25 грн та моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн, зі стягненням 10 000,00 грн витрат на правову допомогу, розмір яких обвинуваченим не оспорювався.

Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку

Питання щодо речових доказів слід вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Процесуальні витрати на залучення експерта у зв`язку з проведенням судової транспортно-товарознавчої експертизи, що становлять 3565,60 грн, відповідно до ст.ст. 122, 124 КПК України слід стягнути з обвинуваченого на користь держави.

Запобіжний захід щодо обвинуваченого не обирався.

Керуючись ст.ст. 368-371, 373, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 289, ч. 1 ст. 357 КК України, та призначити йому покарання:

- за ч. 1 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки;

- за ч. 1 ст. 357 КК України у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три ) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом 1 (одного) року 6 (шести) місяців іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього судом обов`язки.

На підставі п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Початок іспитового строку ОСОБА_4 обраховувати з дня ухвалення вироку - з 18 вересня 2025 року.

Цивільний позов ОСОБА_8 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 , до ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 41 701 гривню 25 копійок майнової шкоди, 10 000 гривень 00 копійок моральної шкоди, 10 000 гривень 00 копійок витрат на правову допомогу, всього 61 701 (шістдесят одну тисячу сімсот одну) гривню 25 копійок.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта в розмірі 3565 (три тисячі п`ятсот шістдесят п`ять) гривень 60 копійок.

Речові докази: автомобіль марки «Peugeot 309», номерний знак НОМЕР_2 , номер кузова: НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, посвідчення водія на ім`я ОСОБА_7 , які передані ОСОБА_6 , залишити останній.

Запобіжний захід ОСОБА_4 до вступу вироку в законну силу не обирати.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на вирок суду може бути подана до Рівненського апеляційного суду через Гощанський районний суд Рівненської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було судом визнано недоцільним, відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя ОСОБА_1