Єдиний унікальний номер 341/1843/25
Номер провадження 1-кп/341/194/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2025 року місто Галич

Галицький районний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

представника потерпілої ОСОБА_10 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження від 10.10.2025 № 0000201 за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Набережне, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , громадянин України, з середньою освітою, пенсіонер, не одружений, раніше не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 299 КК України.

установив

ОСОБА_7 учинив з особливою жорстокістю, активним способом жорстоке поводження з твариною, що належить до хребетних, та порушення правил транспортування тварини, що призвело до тілесних ушкоджень, каліцтва та подальшої загибелі тварини, за наступних установлених судом обставин.

ОСОБА_7 за місцем проживання по АДРЕСА_1 утримував собаку породи «Метис Німецької вівчарки», світло-коричневого забарвлення на кличку «Макс», віком, приблизно, 2 роки.

За час утримання вказаний собака періодично дошкуляв господарю своєю поведінкою, поїдаючи домашню птицю, у тому числі сусідів, у результаті чого у ОСОБА_7 виник умисел на жорстоке поводження з собакою шляхом завдання йому шкоди, що викликає у тварини фізичні та психічні страждання.

Для приведення злочинного наміру до виконання 10.10.2025 близько 09 години ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно небезпечних характер своїх дій, спрямованих на жорстоке поводження з твариною, що належить до хребетних, грубо порушуючи суспільні відносини, що забезпечують загальноприйняті моральні принципи щодо поводження з тваринами, діючи умисно, свідомо і цілеспрямовано бажаючи завдати своїй собаці породи «Метис Німецької вівчарки» на кличку «Макс» фізичних та психічних страждань, прив`язав собаку залізним ланцюгом через нашийник до свого автомобіля марки «ВАЗ 21099», р. н. НОМЕР_1 , та думаючи, що середня швидкість бігу собаки зазвичай становить близько 30 км/год, почав рух по ґрунтовій дорозі у напрямку міста Галича Івано-Франківської області, переслідуючи мету вивезти тварину подалі від дому і там залишити.

Під час указаного руху автомобіля під керуванням ОСОБА_7 собака отримав тілесні ушкодження та втратив можливість самостійно пересуватись і надалі волочився на прив`язі по дорозі за транспортним засобом. Однак ОСОБА_7 , незважаючи на це, розуміючи, що своїми діями спричиняє тварині фізичні та психічні страждання, свідомо і цілеспрямовано продовжував примусово тягнути собаку керованим ним транспортним засобом за межі населеного пункту с. Набережне, у результаті чого своїми умисними діями спричинив собаці тілесні ушкодження у виді пошкодження мочки носа разом зі шкірою верхньої губи та пошкодженням епідермісу до дерми у виді рани, розмірами 8,8х9 см; глибокої рваної забрудненої брудом рани з кровоточивістю м`язів з правої сторони в ділянці скроневого та жувальних м`язів до кісток черепа, розміром 6х4 см; гіфеми правового ока та навколишніх тканин; руйнування епідермісу до дерми у ділянці шиї з переходом на праву лопатку, розмірами 7х18 см, з гематомою кругом рани; рваної рани з проникненням у м`язи у ділянці ліктьового суглоба, розмірами 4х7,2 см, з якої під час лаважу вимито 4 камінчики та велику кількість глини з піском; рваних ран шкіри та інших м`яких тканин правої грудної кінцівки у ділянці зап`ясного суглоба, розмірами 3,5х1,5 см та 2х15 см; здертої мочки лапи; рваної рани шкіри та підшкірної клітковини лівої грудної кінцівки з латеральної сторони в ділянці шиї з переходом на лопатку; рваної рани шкіри та м`язів з проникненням до кісткової тканини правої тазової кінцівки з латеральної сторони коліна, розмірами 8х4 см; великого пошкодження епідермісу до дерми з медіальної сторони кінцівки від колінного суглоба з переходом на черевну порожнину, розмірами 17х23 см; великої рани епідермісу лівої тазової кінцівки з медіальної сторони від колінного суглоба з переходом на черевну порожнину, чим завдав собаці шкоди, яка викликала у тварини фізичні та психічні страждання.

Виїхавши за межі населеного пункту с. Набережне Івано-Франківського району, ОСОБА_7 зупинив керований ним транспортний засіб і, побачивши, що його собака без свідомості та вважаючи, що тварина загинула, відчепив собаку від транспортного засобу та скинув тіло у кювет автодороги між населеними пунктами с. Набережне та с. Загір`я-Кукільницьке Івано-Франківського району, де й залишив та поїхав у своїх справах.

Указаними діями ОСОБА_7 порушив вимоги статті 3 Європейської конвенції про захист домашніх тварин, відповідно до якої ніхто не повинен спричиняти для домашньої тварини непотрібного болю, страждання або пригнічення, статей 4, 11, 18, 22 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження», відповідно до яких жорстоке поводження з тваринами є несумісним з вимогами моральності та гуманності; при транспортуванні тварин має бути забезпечений захист від шкідливого для них зовнішнього впливу; при поводженні з тваринами не допускається примушування тварин до виконання неприродних для них дій, що призводять до травмувань; забороняється вбивати чи калічити домашніх тварин, завдавати їм болю, страждання або пригнічення та вчиняти інші дії чи бездіяльність, що суперечать принципам захисту тварин від жорстокого поводження.

Того ж дня 10.10.2025 близько 10 години понівечену та ще живу собаку за сприяння ОСОБА_7 виявили працівники поліції. За координації ОСОБА_9 , яка дізналася про подію, понівечену тварину відвезли у ветеринарну клініку «Добродій» в місті Івано-Франківську, де розпочали стаціонарне лікування, собаку назвали «Мухтар». Лікування тварини оплачувала ОСОБА_9 за рахунок коштів благодійної організації «Рудий Пес».

16 жовтня 2025 року внаслідок отриманих травм собака помер у ветеринарній клініці.

З огляду на викладене, суд визнає ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 299 КК України, оскільки він жорстоко повівся з твариною, що належить до хребетних, та порушив правила транспортування тварини, що призвело до тілесних ушкоджень, каліцтва та подальшої загибелі тварини, і такі дії вчинені з особливою жорстокістю, активним способом.

Установлені судом обставини підтверджуються наступними доказами.

Показаннями допитаного у судовому засіданні обвинуваченого ОСОБА_7 , який свою вину у вчиненому визнав, покаявся, проте заперечив окремі викладені в обвинувальному акті обставини. При цьому повідомив суду наступне.

Близько двох років тому на прохання обвинуваченого йому принесли цуценя, оскільки йому біля хати потрібен охоронець, а попередній пес помер, мабуть, від хвороби. Про собаку «Макса», якого назвав на честь внука, обвинувачений дбав, робив йому прививку, приносив з бойні кістки. Ніколи собаку не бив, любив його. Коли пес виріс, то почав періодично зриватися з ланцюга, поїдати його та сусідську домашню птицю. Вдома в обвинуваченого ще є троє котів. 10.10.2025 зранку ОСОБА_7 прокинувся, дав качкам їсти і пішов до хати снідати з братом. Коли через 30-40 хвилин вийшов, то побачив, що собака відірвався, а дві качки були розірвані. Маючи частково злість на собаку, вирішив вивести тварину у поле з нашийником, щоб хтось її забрав собі. При цьому в частині наявності гніву на собаку обвинувачений змінював показання і казав, що зла на тварину не було. Інший раз відповідав, що мав частково злість на собаку. Просив про допомогу свідка ОСОБА_11 , щоб відв`язати собаку і прив`язати до автомобіля, проте свідок відмовився, бо боявся тварини. При цьому обвинувачений стверджує, що свідок ОСОБА_11 перебував у стані алкогольного сп`яніння. Стверджує, що не мав на меті вбивати собаку, оскільки взяв для неї кістки, а хотів лише вивезти подалі. Зважаючи, що запланував поїздку до міста Галича із свідком ОСОБА_11 , вирішив по дорозі залишити десь собаку. Для цього прив`язав ланцюг до автомобіля, бо вважав, що собака зможе бігти за автомобілем, а багажник транспортного засобу був зайнятий. Після цього сів за кермо і на другій передачі зі швидкістю близько 15 км/год розпочав рух. Бачив у дзеркало заднього виду, що собака бігла за автомобілем. Десь через 500 метрів від початку руху закінчується грунтова дорога і надалі дорога покрита асфальтом, зокрема біля дому свідка ОСОБА_12 . Під час руху свідкові ОСОБА_11 стало зле, мабуть, через стан алкогольного сп`яніння, чим останній і відволік обвинуваченого. Виїхавши близько 500 метрів за межі села обвинувачений помітив, що собаки не видно і зупинив транспортний засіб. Коли вийшов з автомобіля і побачив, що тварина лежить і не рухається, вирішив, що пес загинув. При цьому, обвинувачений стверджує, що не бачив слідів крові чи інших слідів тілесних ушкоджень тварини. Вирішивши, що тварина загинула, руками перемістив собаку на узбіччя, де і залишив. Планував, що по дорозі назад забере тіло тварини і поховає.

Додав, що дуже кається, не хотів так зробити, більше ніколи такого не повторить, попросив вибачення у потерпілої. При цьому зазначив, що про хворого брата дбає близько 10 років після смерті матері у 2018 році, якій пообіцяв опікуватися братом ОСОБА_13 . Про брата більше ніхто не дбає, оскільки його колишня дружина була за кордоном, а його діти живуть у місті Івано-Франківську.

Показання обвинуваченого щодо відсутності у нього зла на собаку за поїдання останнім птиці, відсутності у тварини слідів тілесних ушкоджень після неприродного транспортування, способу переміщення тварини на узбіччя і наявності у пса ознак життя, а також бажання обвинуваченого надалі поховати тварину, суд сприймає як спосіб захисту та сприймає критично.

Показаннями потерпілої ОСОБА_9 , члена благодійної організації «Рудий пес», яка повідомила, що 10.10.2025 їй зателефонувала ОСОБА_14 і повідомила про факт волочіння ОСОБА_7 прив`язаного до автомобіля собаки по дорозі села. ОСОБА_9 попросила ОСОБА_14 поїхати на місце події і пошукати собаку, яка ще може бути живою. Пізніше ОСОБА_14 зателефонувала потерпілій і повідомила про те, що собаку знайшли понівечену на узбіччі дороги, проте тварина ще жива. Після цього потерпіла попросила ОСОБА_14 забрати собаку і відвезти у клініку «Добродій» в Івано-Франківську. ОСОБА_9 домовилась у клініці, щоб собаку прийняли на лікування. Протягом лікування потерпіла привозила ліки на лікування собаки і за рахунок коштів БО «Рудий пес» забезпечувала лікування тварині. Не дивлячись на вжиті заходи, собака 16.10.2025 загинув у клініці. ОСОБА_9 пояснила, що безпосередньо травмовану тварину не бачила, оскільки їй вистачило відео наслідків дій обвинуваченого і для неї надто складно психологічно бачити муки тварини. У результаті події вона зазнала психологічної травми, в результаті якої змушена була звертатися до фахівця за медичною допомогою. Завдані тварині травми і подальша смерть собаки її дуже вразили, тому вважає, що обвинуваченому необхідно призначити покарання у межах санкції ч. 3 статті 299 КК України з реальним відбуванням покарання.

Показаннями свідка ОСОБА_15 , який працює на підприємстві ПрАТ «Більшівці риба» через дорогу від місця проживання ОСОБА_7 у селі Набережне і знає обвинуваченого багато років як жорстоку особу. Зокрема, зі слів свідка, жорстокість ОСОБА_7 проявляється у стосунках з його психічно хворим братом, про якого обвинувачений не дбає, постійно кричить на нього та був випадок завдання братові тілесних ушкоджень. Щодо події кримінального правопорушення свідок повідомив, що 10.10.2025 перебував у селищі Більшівці, коли йому з підприємства зателефонував охоронець та запитав, чи свідок не бачив ОСОБА_7 , бо останній тягнув на ланцюгу собаку. Свідок приїхав на місце події і побачив на асфальті сліди крові, де йому пояснили, що то кров собаки. Особисто свідок випадків жорстокого поводження ОСОБА_7 з тваринами цього дня чи раніше не бачив.

Показаннями свідка ОСОБА_16 , який працює сторожем на ПрАТ «Більшівці риба» та проживає неподалік від обвинуваченого у селі Набережне. Свідок повідомив, що 10.10.2025 близько 09:00 перебував на подвір`ї свого будинку, коли побачив як дорогою у напрямку до міста Галича проїхав автомобіль ОСОБА_7 зі швидкістю приблизно 50 км/год. Крізь паркан свідок зрозумів, що за автомобілем щось тягнулося. Жодних звуків тварини свідок не чув. Хто був за кермом не бачив. Свідок підійшов до дороги і подивися в напрямку автомобіля обвинуваченого, який у той час уже повертав десь на відстані близько 150 метрів. Свідок ще раз переконався, що до автомобіля щось прив`язане, проте не був упевнений, що то собака. Потім свідок побачив на дорозі, яка в місці біля його будинку покрита асфальтом, сліди крові і припустив, що то могла бути собака прив`язана до автомобіля. Після цього свідок зателефонував сестрі ОСОБА_17 і розповів, що ОСОБА_7 щось тягнув за автомобілем, мабуть, собаку. Зазначив, що раніше з обвинуваченим конфліктів не мав. Обвинувачений живе з братом, щонеділі ходив до церкви. Про факти жорстокого поводження обвинуваченого раніше з тваринами свідкові не відомо.

Показаннями свідка ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає у сусідньому селі Детятин. Свідок повідомив, що подія була давно, приблизно три місяці тому. Перед обідом, близько 10:00, свідок зателефонував до ОСОБА_7 і попросив, щоб обвинувачений взяв його із собою на базар, що відбувалося й раніше неодноразово. Свідкові йти до будинку ОСОБА_7 близько 1 години 30 хвилин. Коли свідок прийшов до обвинуваченого додому, то ОСОБА_7 просив його допомогти із собакою, на що свідок відмовив. ОСОБА_7 взяв сокиру і від`єднав прибитий кінець ланцюга, на іншому кінці якого в нашийнику був собака жовтого кольору, який жив у обвинуваченого. На запитання свідка до обвинуваченого: «Що ти робиш?», ОСОБА_7 відповів: «Він мені надоїв». Свідкові відомо, що собака їв у обвинуваченого домашню птицю. Свідок просив обвинуваченого: «Не роби цього». Проте, обвинувачений прив`язав вільний кінець ланцюга до задньої частини автомобіля. Свідок сів на переднє пасажирське крісло автомобіля і вони поїхали в напрямку міста Галича. Швидкість автомобіля була на другій передачі, собака спершу біг, а потім впав і тягнувся за автомобілем під керуванням ОСОБА_7 . Під час руху свідок і обвинувачений не спілкувались. Після руху автомобілем близько 10-15 хвилин ОСОБА_7 зупинив автомобіль, вийшов, відв`язав лежачу собаку, який був у мулі, в крові, проте живий, і викинув собаку, тягнучи за ланцюг, у «фосу» разом із ланцюгом. При цьому обвинувачений нічого не казав. Також, свідок повідомив, що не бачив фактів побиття собаки обвинуваченим. На багаторазові запитання суду та сторін про те, що обвинувачений казав, коли прив`язував собаку до автомобіля, свідок відповідав: «Надоїв», стверджуючи, що ОСОБА_7 більше нічого не казав. При цьому на повторні запитання такого ж змісту свідок відповідав, що ОСОБА_7 казав: « ОСОБА_18 », «Я його покалічу, як він калічив качок», «Я його знищу». Врешті, на запитання суду, що ж свідок чув від обвинуваченого під час прив`язування собаки до автомобіля, свідок відповів: «Він мені надоїв і всьо». На запитання суду, чи свідок вживав алкогольні напої 10.10.2025 та в день його допиту в судовому засіданні, свідок відповів, що не вживав. Крім того, на запитання суду, з якою метою обвинувачений прив`язував собаку до автомобіля і надалі тягнув, свідок відповісти не зміг.

Показання свідка ОСОБА_11 суд сприймає критично з огляду на стан здоров`я особи, неузгодженість його показань з часом події, постійну зміну позиції в показаннях, невпевненість щодо окремих тверджень. При цьому суд не вважав за доцільне здійснити повторний допит свідка ОСОБА_11 через його погане самопочуття, оскільки, на переконання суду, додатковий час не призведе до «прояснення» пам`яті свідка та надання більш чітких і конкретних показань.

Показаннями допитаної свідка ОСОБА_19 , яка повідомила, що 10.10.2025 близько 10 години ранку їй зателефонував брат Затварніцький, який повідомив, що ОСОБА_7 тягнув за автомобілем собаку. Свідок зателефонувала до поліції і повідомила про подію та автомобіль обвинуваченого. Приблизно через 20 хвилин їй передзвонили працівники поліції й сказали, що знайшли ОСОБА_7 . Свідок попросила дати йому слухавку і переконувала обвинуваченого сказати, де собака, який, можливо, ще був живий. Брат сказав їй по телефону, що бачив на дорозі сліди крові після проїзду автомобіля обвинуваченого. Зі слів сусідів, свідкові відомо, що спершу ОСОБА_7 доглядав за собакою, проте, коли тварина почала їсти домашню птицю, обвинувачений перестав годувати собаку. Свідкові відомо, що волонтери, зокрема ОСОБА_20 , забрали собаку у клініку «Добродій», де лікували тварину пару тижнів.

Показаннями свідка ОСОБА_21 , жителя села Детятин. Свідок повідомив, що в той день прийшов на форельне господарство допомогти з роботою. Підійшов до будинку ОСОБА_7 , де був ОСОБА_22 ( ОСОБА_23 ), в якого взяв сигарету. Собака гавкав і «рвався». У цей час обвинувачений сокирою прибивав ланцюг, який собака відірвав, тобто припинав собаку. ОСОБА_22 сказав, що вони з ОСОБА_24 їдуть у ОСОБА_25 . Свідок покурив і пішов на територію форельного господарства, де, приблизно, через 25 хвилин ОСОБА_26 , який теж працює на господарстві, показував відео, як ОСОБА_7 тягнув машиною собаку. При цьому сам свідок відео не бачив. Також, свідок не бачив, щоб обвинувачений бив собаку, і не чув скарг на обвинуваченого від людей. Чи ОСОБА_26 і ОСОБА_27 є родичами, свідок точно не знає.

Показаннями свідка ОСОБА_14 , яка живе і працює в місті Галичі, на волонтерських засадах допомагає тваринам. Свідок повідомила, що 10.10.2025 на її номер мобільного телефону, який розміщений у соціальних мережах, зателефонувала пані ОСОБА_28 ( ОСОБА_29 ) і повідомила як люди бачили, що собаку машиною тягнули по дорозі. ОСОБА_28 запитала, чи свідок може допомогти. Свідок зателефонувала до ОСОБА_30 і розказала про подію. Свідок, перебуваючи на зв`язку з ОСОБА_28 , викликала таксі і поїхала на місце події. Не доїжджаючи до с. Набережне свідок побачила працівників поліції. Надалі свідок побачила в кюветі собаку з ланцюгом, у якої були дуже значні тілесні пошкодження, зокрема стерті лапи, до діри протерто біля голови тощо. Свідок зняла ланцюг і з дозволу працівників поліції за проханням ОСОБА_31 забрала собаку, яка не могла самостійно пересуватись, до клініки «Добродій» у місті Івано-Франківську. Опікуванням собаки в клініці займалась ОСОБА_32 , проте тварина в клініці загинула.

Прокурор на стадії допиту свідків заявив клопотання сторони обвинувачення про виклик і допит в судовому засіданні як свідка ОСОБА_33 . При цьому суд роз`яснив стороні обвинувачення, що після дослідження установлених судом доказів у сторін буде нагода доповнити судовий розгляд (ст. 363 КПК України). Своєю чергою після з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження, та перевірки їх доказами, сторона обвинувачення не заявила клопотання про виклик і допит як свідка ОСОБА_33 .

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відмовляючи у задоволенні клопотання прокурора на відповідній стадії судового провадження, суд керувався принципом змагальності та приписами статті 290 КПК України. При цьому суд урахував, що стороні обвинувачення не могло бути невідомо про вказану особу на стадії досудового розслідування. Тоді як ОСОБА_34 в реєстрі матеріалів кримінального провадження не зазначений, на стадії досудового розслідування він не допитувався і його показання не були серед доказів, які сторона обвинувачення вважала достатніми для складання обвинувального акта.

Таким чином, виходячи зі змісту частини першої статті 337 КПК України щодо меж судового розгляду та частини першої статті 290 КПК України, суд дійшов висновку, що допит під час судового розгляду як свідка ОСОБА_33 становитиме вихід за межі пред`явленого обвинувачення та порушення приписів статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий суд. Таке право включає право бути поінформованим про причину та характер обвинувачення «якомога швидше» та «детально», щоб мати змогу підготувати захист; це включає повідомлення про суть обвинувачення, його правову кваліфікацію та докази, щоб обвинувачений міг ефективно скористатися своїм правом на захист від самого початку кримінального провадження, включаючи досудову стадію.

Також, встановлені обставини підтверджуються наступними джерелами доказів.

Дослідженим у судовому засіданні речовим доказом ланцюгом, вилученим з місця події, який обвинувачений впізнав.

Витягом з реєстру досудових розслідувань, згідно з яким кримінальне провадження було зареєстроване 10.10.2025 за фактом того, що близько 10 год ОСОБА_7 з метою вивезення за межі села Набережне прив`язав свого собаку світло-коричневого кольору через нашийник залізним ланцюгом до свого автомобіля марки «ВАЗ 21099», р. н. НОМЕР_1 , тягнув собаку за собою. Собака втратила можливість самостійно рухатись. За межами населеного пункту собаку з травмами голови, лап ОСОБА_7 залишив на узбіччі дороги.

Рапортом працівника поліції про повідомлення на службу «102» о 09 год 35 хвилин 10.10.2025 повідомлення від ОСОБА_17 про те, що ОСОБА_7 з метою вивезти собаку за межі населеного пункту Набережне прив`язав і тягнув собаку за автомобілем.

Протоколом огляду місця події від 10.10.2025, згідно з даними якого на лівому узбіччі дороги у напрямку руху до с. Набережне виявлено світло-коричневу собаку з явними ознаками ушкоджень лап, морди, наявністю речовини бурого кольору. Собаку направили у ветеринарну клініку, а з місця події вилучили ланцюг.

Відеозаписом з місця події та фотознімками тілесних ушкоджень тварини після дій обвинуваченого, на яких вбачається, що тварина після її залишення обвинуваченим була живою з явними ознаками тілесних ушкоджень, зокрема слідами крові та стертими кінцівками до кісток.

Рекомендаціями щодо лікування тварини ветклініки «Добродій» від 10.10.2025, від 13.10.2025, від 14.10.2025, від 16.10.2025, згідно з якими у тварини констатовано, зокрема, пошкодження мочки носа разом зі шкірою верхньої губи та пошкодженням епідермісу до дерми у виді рани, розмірами 8,8х9 см; глибокої рваної забрудненої брудом рани з кровоточивістю м`язів з правої сторони в ділянці скроневого та жувальних м`язів до кісток черепа, розміром 6х4 см; гіфеми правового ока та навколишніх тканин; руйнування епідермісу до дерми у ділянці шиї з переходом на праву лопатку, розмірами 7х18 см, з гематомою кругом рани; рваної рани з проникненням у м`язи у ділянці ліктьового суглоба, розмірами 4х7,2 см, з якої під час лаважу вимито 4 камінчики та велику кількість глини з піском; рваних ран шкіри та інших м`яких тканин правої грудної кінцівки у ділянці зап`ясного суглоба, розмірами 3,5х1,5 см та 2х15 см; здертої мочки лапи; рваної рани шкіри та підшкірної клітковини лівої грудної кінцівки з латеральної сторони в ділянці шиї з переходом на лопатку; рваної рани шкіри та м`язів з проникненням до кісткової тканини правої тазової кінцівки з латеральної сторони коліна, розмірами 8х4 см; великого пошкодження епідермісу до дерми з медіальної сторони кінцівки від колінного суглоба з переходом на черевну порожнину, розмірами 17х23 см; великої рани епідермісу лівої тазової кінцівки з медіальної сторони від колінного суглоба з переходом на черевну порожнину. Смерть собаки констатовано о 04:00 год 16.10.2025.

Фіскальними чеками про придбання ліків для хворої тварини та оплати вартості її лікування у ТзОВ ВК «Добродій», які надала потерпіла ОСОБА_9 .

Психологічною характеристикою психоемоційного стану ОСОБА_9 від 17.10.2025, згідно з якою внаслідок переживання травматичної події, пов`язаної з жорстоким поводженням із твариною 10.10.2025, стан ОСОБА_35 характеризується високим рівнем стресу, емоційним виснаженням, проявами ситуативної депресії, тривожністю.

За встановлених обставин, суд вважає, що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні вищезазначеного кримінального правопорушення в судовому засіданні доведена повністю і зібраних доказів достатньо для визнання його винуватим за ч. 3 ст. 299 КК України.

При цьому суд визнає невстановленими та необґрунтованими викладені в обвинувальному акті обставини в частині твердження, що ОСОБА_7 прив`язав до автомобіля собаку й надалі тягнув її з метою саме завдати смерті тварині, оскільки така мета не підтверджена належними доказами. Своєю чергою фактичні обставини справи, спосіб життя обвинуваченого стосовно тривалого утримання домашніх тварин, характер вчинених обвинуваченим дій, частина письмових доказів і показання самого обвинуваченого, показання свідка ОСОБА_11 , на переконання суду, свідчать про те, що ОСОБА_7 вчинив відповідні жорстокі дії саме з метою відвезти собаку подалі від дому, бо той набрид через поїдання домашньої птиці.

Також, у матеріалах справи відсутні належні докази швидкості руху автомобіля 40 км/год під керуванням ОСОБА_7 під час транспортування собаки. Тоді як показання свідка ОСОБА_12 є його суб`єктивним сприйняттям.

Також, суд вважає установленим, що дії обвинуваченого призвели не просто до тілесних ушкоджень, фізичних та психологічних страждань тварини, а й до каліцтва та подальшої загибелі тварини. Так, з 10.10.2025 до 16.10.2025 собака не могла самостійно пересуватися, тобто була покалічена, надалі від отриманих ушкоджень загинула.

Своєю чергою викладена позиція суду не спростовує установленого факту особливо жорстокого поводження ОСОБА_7 з твариною, вчиненого активним способом, в порушення правил транспортування тварини, з мотивів особистої злості на тварину, явної неповаги до суспільства й усталених моральних засад щодо поводження з тваринами, та з метою завдати собаці фізичних й психічних страждань через поїдання останньою птиці. Так, ОСОБА_7 , на переконання суду, знав і усвідомлював, що собака не встигала бігти за автомобілем, проте не припинив неприродного транспортування собаки, продовжував тягнути автомобілем тварину і, побачивши й усвідомивши наслідки вчинення відповідних дій, надалі просто викинув кволу й понівечену тварину на узбіччі дороги.

У судових дебатах прокурор просив призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з реальним його відбуванням.

Потерпіла сторона просила призначити покарання у межах санкції ч. 3 статті 299 КК України з реальним його відбуванням.

Сторона захисту просила визнати наявною пом`якшуючу покарання обставиною щире каяття, врахувати догляд обвинуваченого за хворим братом, його пенсійний вік та застосувати статтю 75 КК України під час призначення покарання.

Згідно з частинами другою, третьою статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Призначаючи міру покарання обвинуваченому, суд відповідно до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують покарання і обтяжують його.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому згідно зі статтею 66 КК України, суд визнає активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Такого висновку суд дійшов у зв`язку з тим, що обвинувачений на досудовому розслідуванні надавав визнавальні показання під час допиту його слідчим, добровільно показав працівникам поліції місце, де залишив кволу тварину.

Своєю чергою суд не встановив наявності такої пом`якшуючої покарання обставини як щире каяття, оскільки жодних доказів відшкодування обвинуваченим потерпілій шкоди сторона захисту не надала. Так, щирість каяття як пом`якшуюча покарання обставина не може характеризуватися лише визнанням вини. Своєю чергою обвинувачений за час досудового й судових проваджень не вчинив активних дій щодо відшкодування шкоди, усунення чи зменшення наслідків злочину, як от публічне вибачення, благодійна участь у забезпеченні добробуту тварин тощо. Отже, формальних слів про визнання провини і каяття недостатньо для встановлення наявності такої пом`якшуючої покарання обставини як щире каяття. Крім того, суд ураховує, що під час надання показань у судовому засіданні обвинувачений, очевидно з метою покращення свого становища, повідомив про відсутність у тварини після її транспортування слідів ушкоджень, ознак життя та бажання надалі поховати собаку.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого відповідно до статті 67 КК України, не встановлено.

Відповідно до змісту висновку досудової доповіді Івано-Франківського районного сектору № 2 філії державної установи «Центр пробації» в Івано-Франківській області дослідження інформації, що характеризує обвинуваченого ОСОБА_7 за місцем його проживання, умов його життєдіяльності, відносин у суспільстві, середній рівень ризику вчинення ним повторного кримінального правопорушення, а також середній рівень небезпеки для суспільства, свідчать про можливість виправлення особи без ізоляції від суспільства. Зважаючи на те, що виявлено фактори ризику вчинення повторного кримінального правопорушення (криміногенні потреби), до яких належать контроль над поведінкою та мисленням, у випадку прийняття судом рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, орган пробації вважає за доцільне крім обов`язків, передбачених частиною першою статті 76 КК України, покласти на обвинуваченого додаткові обов`язки, передбачені ч. 3 ст. 76 КК України, зокрема, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом пробації, виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Призначаючи покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке кваліфікується за ч. 3 ст. 299 КК України, як тяжкий злочин, вчинений умисно, характер вчиненого діяння, наявність пом`якшуючої покарання обставини, відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання, суд виходить з того, що відповідно до статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню винними та іншими особами нових кримінальних правопорушень, та враховує позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої покарання, як втручання держави в приватне життя особи, повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи - воно має бути законним, пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

З огляду на викладене, відсутність обтяжуючих покарання обставин, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, беручи до уваги мету покарання, суд дійшов висновку про призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на рівні найнижчої межі, передбаченої санкцією частини третьої статті 299 КК України.

При цьому суд зауважує, що характер дій обвинуваченого, які характеризуються особливою жорстокістю, є кваліфікуючою ознакою цього злочину, а не обтяжуючою покарання обставиною, що враховано законодавцем у санкції частини третьою статті 299 КК України.

Вирішуючи питання застосування положень статті 75 КК України, суд виходить з такого.

У постанові Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 298/95/16-к зазначено, що у частині 2 ст. 65 КК України встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Суд вважає, що такий же принцип застосовується і при вирішенні питання про порядок відбування покарання, зокрема, про можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

У постанові Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 183/163/14 вказано, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому з огляду на положення ст. 75 КК України законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання, як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Щодо незастосування судом звільнення від відбування покарання Верховний Суд констатує, що загальні засади призначення покарання, визначені у ст. 65 КК, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання (постанова Верховного Суду від 20 березня 2018 року у справі № 302/904/16-к).

Під час розгляду кримінального провадження суд установив наступні обставини щодо особи обвинуваченого.

ОСОБА_7 проживає в селі Набережне разом зі своїм хворим старшим братом ОСОБА_13 , який є особою з другою групою інвалідності довічно, яка потребує стороннього догляду. Дані, які б вказували на те, що протягом останніх років, окрім обвинуваченого, хтось дбає про ОСОБА_13 , відсутні.

Отже, суд установив, що обвинувачений піклується про брата ОСОБА_13 . При цьому належні докази вчинення обвинуваченим щодо брата ОСОБА_13 адміністративних чи кримінальних правопорушень, як от домашнього насильства, нанесення тілесних ушкоджень матеріали справи не містять. Показання свідків в частині недбалого ставлення обвинуваченого до брата ОСОБА_13 , годування ОСОБА_13 сусідами не змінює того факту, що основний тягар догляду за останнім лежить саме на обвинуваченому.

Своєю чергою долучена до матеріалів кримінального провадження ухвала суду про призначення експертизи у межах цивільної справи за заявою сина обвинуваченого про визнання недієздатним його дядька ОСОБА_13 , встановлення над останнім опіки і призначення заявника ОСОБА_36 опікуном ОСОБА_13 не є належним доказом здійснення заявником догляду за ОСОБА_37 . При цьому суд ураховує, що син обвинуваченого не проживає навіть у селі Набережне, щоб, хоча б теоретично, здійснювати догляд за ОСОБА_13 .

Також, суд установив, що обвинувачений є особою пенсійного віку, до лікарів нарколога та психіатра за допомогою не звертався, раніше до кримінальної відповідальності взагалі не притягувався. До адміністративної відповідальності притягувався у 2021 році за порушення ПДР.

Суд ураховує, що домашнє господарство, зокрема свійська птиця, яку обвинувачений розводить для власних потреб, має для обвинуваченого досить велике значення.

Також, суд бере до уваги і досудову доповідь органу з питань пробації, у якій зазначено, що ризик вчинення ОСОБА_7 повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній, а також наявний середній рівень небезпеки для суспільства, що свідчить про можливість виправлення особи без ізоляції від суспільства.

Своєю чергою суд ураховує, що під час досудового розслідування та судового провадження обвинувачений перебував під вартою протягом 50 днів. Тобто, на переконання суду, будучи особою пенсійного віку, раніше не судимим, ОСОБА_7 мав можливість оцінити наслідки своїх дій, перспективи відбування покарання у виді позбавлення волі.

За відсутності такої пом`якшуючої покарання обставини як щире каяття суд, проте, ураховує визнання ОСОБА_7 вини, висловлення ним жалю з приводу вчиненого, прохання вибачення у потерпілої в залі засідання та обіцянку не повторювати подібних дій у майбутньому. Така поведінка обвинуваченого, на думку суду, свідчить про те, що ОСОБА_7 зробив належні для себе висновки.

Підсумовуючи усе викладене вище, з урахуванням особи обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, змісту досудової доповіді та його участь у догляді за хворим братом, суд дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання та його звільнення від відбування покарання з випробуванням. Іншими словами, з огляду на мету покарання, на переконання суду, ОСОБА_7 не є настільки небезпечним, що вимагає його обов`язкової ізоляції від суспільства.

Іспитовий строк, необхідний для того, щоб ОСОБА_7 довів своє виправлення без відбування покарання, суд встановлює з урахуванням тяжкості та суспільної небезпечності вчиненого діяння, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Частиною третьою статті 76 КК України передбачено, що на осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням, суд може додатково покласти, зокрема, такі обов`язки: попросити публічно або в іншій формі пробачення у потерпілого; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою; дотримуватися встановлених судом вимог щодо вчинення певних дій.

З огляду на те, що об`єктом кримінального правопорушення є суспільні відносини, що забезпечують захист тварин від жорстокого поводження, суд вважає за доцільне, окрім чітко визначених у частині тертій статті 76 КК України обов`язків, покласти на обвинуваченого обов`язок попросити публічно пробачення у суспільства.

На переконання суду, таке покарання буде достатнім і справедливим, а також відповідатиме меті його призначення, яка полягає, зокрема, у виправленні особи, недопущенні вчинення цією особою інших кримінальних правопорушень.

Відповідно до частини четвертої статті 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Згідно з ч. 1 статті 96-2 КК України спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно, зокрема, були використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

Арешт, накладений ухвалою слідчої судді Галицького районного суду Івано-Франківської області від 23.10.2025 на автомобіль марки «ВАЗ 21099», р. н. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який є власністю ОСОБА_38 , необхідно скасувати, а транспортний засіб повернути власнику, оскільки відсутні докази, що ОСОБА_39 знала чи могла знати про його незаконне використання.

Процесуальні витрати відсутні.

Обраний обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ухвалою слідчої судді Галицького районного суду Івано-Франківської області від 27.10.2025 необхідно скасувати.

Цивільний позов не заявлявся.

Питання речових доказів суд вирішує на підставі статті 100 КПК України.

Керуючись статтями 100, 174, 368, 374, 376, 532 КПК України, статтями 55, 65, 66, 75, 76, 299 КК України, суд

ухвалив

ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 299 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі статті 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 (три) роки.

На підставі статті 76 КК України покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

- виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою;

- попросити публічно пробачення у суспільства шляхом публікації відеозапису відповідного вибачення на сторінці благодійної організації «Благодійний Фонд «Рудий Пес» у соціальній мережі «Facebook».

Відповідно до статті 165 КВК України іспитовий строк обчислювати з моменту проголошення вироку.

Застосований до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою скасувати та звільнити негайно ОСОБА_7 з під варти в залі суду.

Зарахувати ОСОБА_7 в строк відбутого покарання строк тримання під вартою з моменту фактичного затримання з 27 жовтня 2025 до 15 грудня 2025 року, а всього 50 днів.

Арешт, накладений ухвалою слідчої судді Галицького районного суду Івано-Франківської області від 23.10.2025 на автомобіль марки «ВАЗ 21099», р. н. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який є власністю ОСОБА_38 , скасувати.

Речові докази:

-автомобіль марки «ВАЗ 21099», р. н. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , повернути власнику ОСОБА_40 ;

-ланцюг знищити;

-флеш-накопичувач USB 4GB Hi-Rali Corsair Series Silver залишити в матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду через Галицький районний суд Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

СуддяОСОБА_41