Номер провадження: 11-сс/813/394/26
Справа № 523/1094/26 1-кс/523/1314/26
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Пересипського районного суду м. Одеси від 17.01.2026 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000051, внесеному до ЄРДР 07.01.2026 року, за підозрою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.369-2 КК України, -

установив:

Зміст оскарженого судового рішення

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді частково задоволено клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 та застосовано відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 369-2КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, а саме до 16.03.2026 року, включно, з визначенням розміру застави, як альтернативного запобіжного заходу, - 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що станом на 01.01.2026 р. складає 665600 (шістсот шістдесят п`ять тисяч шістсот) гривень, із покладенням обов`язків, у разі внесення застави, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Своє рішення слідчий суддя мотивував тим, що прокурором надано матеріали (докази), якими обґрунтовується підозра та які є достатніми для переконання що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, не може запобігти доведеним під час розгляду клопотання ризикам.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка їх подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді, захисник ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_8 ,подала апеляційну скаргу, в якій вважає зазначену ухвалу суду необґрунтованою з огляду на наступне:

-підозра ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.369-2КК України, необгрунтована;

-під час затримання ОСОБА_8 в порядку ст. 208 КПК України було порушено його право на захист;

-ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, прокурором не доведені, а відтак клопотання необґрунтоване.

На підставі наведеного захисник просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 у кримінальному провадженні №0000051, внесеному до ЄРДР 07.01.2026 року, про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 .

Позиції учасниківсудового розгляду.

У судовому засіданні апеляційного суду захисник ОСОБА_7 підтримала апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржену ухвалу слідчого судді без змін.

Мотиви апеляційного суду.

Згідно з вимогами ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Слід зазначити, що найбільш значущою гарантією прав людини, встановленою ст.29 Конституції України, є право на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до цієї статті передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суддя-доповідач апеляційного суду вважає за необхідне застосувати Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до ст.5 Конвенції, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури встановленої законом: п.с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчинені нею правопорушення, або обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи

Згідно з приписами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з положеннями ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст.176 цього Кодексу.

Апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про те, що підозра ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 369-2 КК України є обґрунтованою.

Так, за версією органу досудового розслідування, відповідно Наказу начальника Головного Управління Національної поліції в Одеській області за №1485 о/с від 5.09.2022 року ОСОБА_8 був призначений на посаду дільничного офіцера поліції сектору превенції відділу поліції №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області у спеціальному званні лейтенант поліції. ОСОБА_8 , будучи обізнаним з вимогами нормативно-правових актів, проте в порушення вимог ст.ст.19, 68 Конституції України, ст.ст.1, 2, 18 Закону України «Про національну поліцію», ст.ст.3, 22, 24 Закону України «Про запобігання корупції», достеменно знаючи, що на території України оголошений воєнний стан відповідно Указу Президента України ОСОБА_10 за №64/2022 від 24.02.2022 року та Закону України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" за №2102-ІХ від 24.02.2022р. у зв`язку з військовою агресію Російської Федерації проти України, який діє до теперішнього часу, всупереч вимог Законів України « Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, «Про військовий обов`язок і військову службу», використовуючи зв`язки з невстановленими службовими особами ІНФОРМАЦІЯ_2 , які згідно своїх функціональних обов`язків здійснюють ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів «Оберіг», 2.01.2026 року приблизно о 12:00 годині ОСОБА_8 , діючи умисно з корисливих мотивів, направленого на незаконне збагачення, усвідомлюючи незаконність своїх дій, зателефонувавши громадянину ОСОБА_11 , який цікавився у нього про можливість оновлення військово-облікових даних громадянина ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який мав статус особи, яка перебуває у розшуку, запропонував побачитися.

Надалі, 2.01.2026 року приблизно о 12:40 годині, ОСОБА_8 , зустрівшись із ОСОБА_11 за місцем ведення останнім підприємницької діяльності на території СТО, розташованої по АДРЕСА_1 , висловив ОСОБА_11 протиправну вимогу на надання неправомірної вигоди у розмірі 3000 доларів США за сприяння вирішення питання про видалення відомостей про розшук ОСОБА_12 з Єдиного реєстру, при цьому повідомивши, що у разі відсутності відповіді та передачі вказаної суми, розшукові заходи відносно ОСОБА_12 можуть активізуватися, на що останній вимушено погодився на незаконні вимоги, після чого заздалегідь узгодивши місце та час зустрічі, 14.01.2026 року приблизно о 13:20 годині, ОСОБА_8 , знаходячись за адресом: АДРЕСА_2 , реалізуючи свій злочинний умисел направлений на незаконне збагачення, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, зустрівся з ОСОБА_11 , який передав йому частину неправомірної вигоди у розмірі 2000 доларів США за здійснення впливу на посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якими він безпосередньо здійснював комунікацію.

Продовжуючи реалізацію злочинного умислу, з метою досягнення кінцевої мети щодо отримання неправомірної вигоди, після прибуття 15.01.2026 року о 10:00 год. ОСОБА_12 до ІНФОРМАЦІЯ_2 , де він отримав направлення на проходження ВЛК та інші адміністративні документи, ОСОБА_8 16.01.2026 року о 12:02 год., використовуючи мобільний додаток «WhatsApp» з власного номеру телефону надіслав на номер ОСОБА_11 інформацію у вигляді фото екрану, де зазначено про відсутність відомостей щодо розшуку ОСОБА_12 , після чого 16.01.2026 року приблизно о 13:00 годині, ОСОБА_8 , прибувши на автомобілі марки «Chevrolet Aveo» державний номер НОМЕР_1 за адресом; м. Одеса, вул. Князя Володимира Великого, 122/1, де у приміщенні «СТО» за раніше обумовленої домовленості одержав від ОСОБА_11 залишок неправомірної вигоди у сумі 1000 доларів США, загалом ОСОБА_8 було передано 3000 доларів США, що станом на 16.01.2026р відповідно до офіційного курсу Національного банку України становить 130170 гривень за вплив на невстановлених посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_2 , які згідно своїх функціональних обов`язків здійснюють ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів «Оберіг». Після отримання другої частини грошових коштів ОСОБА_8 був затриманий правоохоронними органами.

За даним фактом відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.369-2 ч.3 КК України, 07.01.2026 року були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000051.

17.01.2026 року ОСОБА_8 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.369-2 ч.3 КК України за кваліфікуючими ознаками, як одержання неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, поєднане з вимаганням такої вигоди.

Також встановлено, що ОСОБА_8 16.01.2026 року о 13:19 годині фактично був затриманий в порядку ст.208 КПК України, що підтверджується протоколом затримання особи від 16.01.2026 року.

17 січня 2026 року ухвалою слідчого судді Пересипського районного суду м. Одеси від 16.01.2026 року до підозрюваного ОСОБА_8 був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, а саме до 16.03.2026 року, включно, з визначенням розміру застави, як альтернативного запобіжного заходу, - 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що станом на 01.01.2026 р. складає 665600 (шістсот шістдесят п`ять тисяч шістсот) гривень, із покладенням обов`язків, у разі внесення застави, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Апеляційний суд вважає, що обґрунтованість підозри ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. КК України, підтверджується зібраними в ході досудового розслідування доказами, а саме: матеріалам УСБУ в Одеській області, протоколами допиту свідка ОСОБА_11 від 7.01.2026р., протоколами допиту свідка ОСОБА_12 від 8.01.2026р., 15.01.2026р., ОСОБА_13 ОСОБА_14 від 16.01.2026р., протоколом огляду предмету від 16.01.2026р. мобільного телефону марки «Iphone 14 Pro», вилученого під час затримання, та іншими матеріалами у їх сукупності.

Апеляційний суд зазначає, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, № 182), (Erdagoz v. Turkey (Ердагоз проти Туреччини).

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі "Мюррей проти Сполученого Королівства", зазначив що факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеня, необхідного для засудження або навіть для пред`явлення обвинувачення, що являється завданням наступних етапів кримінального процесу.

Виходячи з наявних матеріалів, апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про можливу причетність ОСОБА_8 до вчинення інкримінованого їйому кримінального правопорушення та відповідно встановлення викладених вище обставин за стандартом доказування «обґрунтована підозра». При цьому встановлений вище рівень обґрунтованості підозри ОСОБА_8 щодо кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 369-2 КК, є мінімально можливим для застосування запобіжного заходу та достатнім, щоб виправдати подальше розслідування для висунення обвинувачення або спростування такої підозри.

Відхиляючи інші доводи захисту щодо необґрунтованості підозри, Суд звертає увагу, що на цьому етапі при розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу суд не оцінює докази на предмет наявності вини підозрюваного у вчиненні інкримінованого діяння, а лише встановлює, що підозрюваний міг вчинити відповідні кримінальні правопорушення.

При цьому, відповідно до статей 89, 94 КПК України та Глави 28 КПК України питання про встановлення вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, оцінка зібраних доказів на предмет їх достовірності і допустимості відноситься до компетенції суду за наслідками судового розгляду кримінального провадження по суті обвинувачення, а підстав для визнання доказів недопустимими, відповідно до ст.87 КПК України, в ході апеляційного розгляду не встановлено та стороною захисту в апеляційній скарзі не наведено.

У справі «Ферарі-Браво проти Італії», ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою».

Посилання сторони захисту на порушення права на захист під час затримання ОСОБА_8 в порядку ст. 208 КПК України не знайшло свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Згідно з п. 4 ст. 5 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожний, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, має право ініціювати провадження, в ході якого суд без зволікань встановлює законність затримання і приймає рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 208 КПК України уповноважена службова особа має право без ухвали слідчого судді, суду затримати особу, підозрювану у вчиненні злочину, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі, лише у випадках: 1) якщо цю особу застали під час вчинення злочину або замаху на його вчинення; 2) якщо безпосередньо після вчинення злочину очевидець, в тому числі потерпілий, або сукупність очевидних ознак на тілі, одязі чи місці події вказують на те, що саме ця особа щойно вчинила злочин; 3) якщо є обґрунтовані підстави вважати, що можлива втеча з метою ухилення від кримінальної відповідальності особи, підозрюваної у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого корупційного злочину, віднесеного законом до підслідності Національного антикорупційного бюро України; 4) якщо є обґрунтовані підстави вважати, що можлива втеча з метою ухилення від кримінальної відповідальності особи, підозрюваної у вчиненні злочину, передбаченого статтями 255, 255-1, 255-2 Кримінального кодексу України.

Частиною 4 ст. 208 КПК України визначено, що уповноважена службова особа, що здійснила затримання особи, повинна негайно повідомити затриманому зрозумілою для нього мовою підстави затримання та у вчиненні якого злочину він підозрюється, а також роз`яснити право мати захисника, отримувати медичну допомогу, давати пояснення, показання або не говорити нічого з приводу підозри проти нього, негайно повідомити інших осіб про його затримання і місце перебування відповідно до положень статті 213 цього Кодексу, вимагати перевірку обґрунтованості затримання та інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом.

Як убачається із протоколу затримання ОСОБА_8 в порядку ст. 208 КПК України від 16 січня 2026 року, вказаних вимог КПК співробітники правоохоронного органу дотримались, ОСОБА_8 було роз`яснено, що він підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України, а також право мати захисника отримувати медичну допомогу, давати пояснення, показання або не говорити нічого з приводу підозри проти нього, негайно повідомити інших осіб про його затримання і місце перебування відповідно до положень статті 213 цього Кодексу, вимагати перевірку обґрунтованості затримання та інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом (а.с. 65-68).

Про затримання ОСОБА_8 повідомлено його дружину ОСОБА_15 , а також орган (установу), уповноважену законом на надання безоплатної правової допомоги.

Так, під час затримання ОСОБА_8 в порядку ст. 208 КПК України були присутні двоє понятих та захисник ОСОБА_16 , будь-яких зауважень та заперечень до протоколу затримання не надходило.

Колегія суддів також погоджується із висновками слідчого судді щодо наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

ОСОБА_8 обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.369-2 КК України, який за приписами ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, за який передбачена відповідальність у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з конфіскацією майна.

Таким чином, ураховуючи тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_8 у разі доведеності його вини, існує ризик того, що підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування та суду з метою уникнути кримінальної відповідальності.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

З огляду на те, що досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні перебуває на початковій стадії, апеляційний суд погоджується із висновком слідчого судді про наявність ризику, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Підозрюваний ОСОБА_8 володіє інформацією про кримінальне провадження відносно нього та про обставини, які є предметом доказування, а тому перебуваючи на свободі він матиме можливість знищити, або сховати речі і документи, які мають значення для кримінального провадження. На теперішній час органом досудового розслідування вживаються заходи щодо встановлення інших осіб, які імовірно причетні до вчинення кримінального правопорушення, відтак ОСОБА_8 може вжити заходів спрямованих на повідомлення цих осіб про зазначене, тим самим сприяючи їм у знищенні доказів.

Крім того, апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про існування ризику незаконного впливу підозрюваним на свідків, з метою змінити їх показання, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Також з метою конспірації своєї злочинної діяльності ОСОБА_8 використовував мобільні додатки, а тому може вижити заходів щодо видалення листування, перейменування контактів телефонної книги, тощо.

Ризик незаконного впливу на свідків об`єктивізується з огляду на встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме, спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК України). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК).

Таким чином наявний ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Крім того, колегія суддів приймає до уваги особу підозрюваного, який має значний досвід роботи у правоохоронних органах, обізнаний з тактикою та методикою розслідування кримінальних правопорушень, а тому може вжити заходів щодо перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, оскільки, зважаючи на численні особисті, ділові та інші зв`язки з представниками правоохоронних органів, суб`єктами, уповноваженими на виконання функцій держави та місцевого самоврядування, у підозрюваного наявні відповідні можливості, які він зможе використати для того, щоб уникнути кримінальної відповідальності та перешкоджати кримінальному провадженню будь-яким іншим чином шляхом підкупу, погроз, тиску на учасників кримінального провадження, створення інших умов та обставин з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Відтак, апеляційний суд погоджується із висновками слідчого судді щодо існування ризику, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Обставини, передбачені ч.2 ст.183 КПК України, які могли бути перешкодою для застосування відносно підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчим суддею встановлені не були.

Вищенаведене в сукупності з встановленими ризиками свідчить про те, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів аніж тримання під вартою на даному етапі досудового розслідування не зможе запобігти заявленим слідчим ризикам та не дозволить контролювати місце перебування ОСОБА_8 , який у випадку застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу цілком ймовірно може вдатись до спроб зникнути з поля зору правоохоронного органу.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 про недоведеність існування ризиків, які передбачають необхідність застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є непереконливими, адже при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Апеляційний суд ураховує, що ОСОБА_8 раніше не судимий, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, постійне місце реєстрації та проживання, позитивно характеризується за місцем служби, однак вважає, що зазначені соціальні фактори не спростовують викладені в ухвалі висновки слідчого судді та не дають достатніх підстав вважати, що вони можуть мати стримуючу дію та сприятимуть зменшенню існуючих ризиків.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про те, що на теперішній час існують ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, та на підставі повного та всебічного дослідження всіх обставин провадження дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування щодо ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Також під час апеляційного розгляду захисник посилалась на незадовільний стан здоров`я ОСОБА_8 , як підстави для застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Апеляційний суд не може погодитися з вказаними доводами сторони захисту, з огляду на таке.

Так, згідно доданих до апеляційної скарги медичних документів, ОСОБА_8 хворіє на гостру багатокамерну правобічну емпієму плеври без легенево-плевральної нориці, цукровий діабет ІІ типу у легкій формі.

Згідно із випискою №17426 із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого йому рекомендовано обмеження фізичного навантаження, медикаментозне лікування та подальше лікування у сімейного лікаря.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що, згідно пункту 2 глави 2 розділу X Наказу Міністерства юстиції «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України» від 14.06.2019 року № 1769/5, надання ув`язненим і засудженим медичної допомоги, у тому числі екстреної медичної допомоги, що не може бути надана у медичній частині, здійснюється відповідно до статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», статей 8, 107, 116 КВК, Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 10 лютого 2012 року № 239/5/104, Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України від 15 серпня 2014 року №1348/5/572.

Відповідно до пункту 3 глави 2 розділу X зазначеного Наказу, у СІЗО здійснюються медичний контроль за станом здоров`я ув`язнених і засуджених шляхом проведення медичних оглядів та обстежень, виявлення осіб, які потребують лікування та постійного медичного нагляду, проведення щодо них лікувально-оздоровчих заходів з метою збереження здоров`я і працездатності, амбулаторне і стаціонарне лікування відповідно до системи стандартів у сфері охорони здоров`я, клінічних протоколів надання медичної допомоги в порядку, передбаченому законодавством.

Апеляційний суд зазначає, що надання медичної допомоги, особам взятим під варту здійснюється відповідно до Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я від 10.02.2012 №239/5/104, відповідно до якого, у разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного перелік та керівництво СІЗО забезпечує своєчасне направлення особи, узятої під варту, на обстеження до обраного лікарем медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.

Таким чином, лікування підозрюваного у разі наявності у нього медичних захворювань можливо в умовах ДУ «Одеській слідчий ізолятор» та не може слугувати підставою неможливості застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

В свою чергу апеляційний суд зазначає про те, що захисником не додано до апеляційної скарги доказів того, що медична допомога, яку потребує ОСОБА_8 в умовах лікувального закладу вказаного типу не може бути наданою. Також не надано будь-якої медичної документації щодо критичного стану здоров`я підозрюваного, який би виключав можливість утримання особи під вартою в умовах слідчого ізолятора.

Відносно доводів захисника про визначення підозрюваному непомірного розміру застави, апеляційний суд зазначає про таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 КПК України, застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у дохід держави в разі невиконання цих обов`язків.

Частиною 4 статті 182 КПК України встановлено, що розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Положення КПК України та практика ЄСПЛ орієнтують на такі критерії, які слід врахувати при визначені розміру застави: обставини кримінального правопорушення; особливий характер справи; майновий стан підозрюваного; його сімейний стан, у тому числі матеріальне становище близьких осіб; масштаб його фінансових операцій; даних про особу підозрюваного; встановлені ризики, передбачені статтею 177 КПК України; «професійне середовище» підозрюваного; помірність обраного розміру застави та можливість її виконання, а також за певних обставин шкода, завдана кримінальним правопорушенням тощо.

Отже, з одного боку, розмір застави повинен бути таким, щоб загроза її втрати утримувала б підозрюваного від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки, а з іншого не має бути таким, щоб через очевидну неможливість виконання умов цього запобіжного заходу це фактично призвело б до подальшого його ув`язнення, яке в останньому випадку перетворилося б на безальтернативне.

Колегія суддів вважає, що слідчий суддя з урахуванням наявності обґрунтованої підозри ОСОБА_8 у вчиненні тяжкого злочину з корисливих мотивів, обставин інкримінованого злочину, а саме того факту, що останній підозрюється в одержанні неправомірної вигоди для себе за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, поєднаному з вимаганням такої вигоди, з огляду на майновий стан підозрюваного, розмір можливого безпідставного доходу підозрюваного від протиправної діяльності, а саме вимаганням у ОСОБА_12 3000 доларів США, встановлені ризики, обґрунтовано визначив заставу у розмірі 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, оскільки саме такий розмір застави, у разі його внесення, буде достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку та запобігти заявленим у клопотанні прокурора ризикам.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що застава застосовується не з метою, щоб її не змогли внести, а навпаки, з метою, щоб її могли внести і вказана сума була здатна забезпечити належну поведінку обвинуваченого (або підозрюваного) та повинна бути такою, яку здатний внести обвинувачений (підозрюваний) і яка б могла його стримувати від всіх можливих та імовірних ризиків, що можуть перешкоджати кримінальному провадженню. Сума, яку необхідно обрати для підозрюваного, повинна бути як великою з точки зору відношення власності так і помірною для внесення. Значна сума, буде стримуючою силою для розумної поведінки підозрюваного і недопущення порушень в майбутньому, оскільки це призведе до втрати суми застави. Людина вносячи на депозитний рахунок держави значну суму коштів, повинна задуматись про їх повну втрату у випадку недобропорядної поведінки. Тобто застава є економічним заходом контролю поведінки обвинуваченого (підозрюваного), який при сьогоднішніх умовах життя є одним із життєво необхідних для кожної людини.

За таких обставин, доводи захисника ОСОБА_7 про наявність підстав для застосування до ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою та зменшення розміру застави, є необґрунтованими, а слідчий суддя дослідив всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та не виявив перешкод для застосування такого запобіжного заходу, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, а визначений розмір застави є необхідним та достатнім для забезпечення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Частиною 3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу слідчого судді без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 194, 309, 376, 404, 405, 407, 418, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_8 ,- залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Пересипського районного суду м. Одеси від 17.01.2026 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000051, внесеному до ЄРДР 07.01.2026 року, за підозрою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.369-2 КК України, - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4