ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 679/1595/24

Провадження № 11-кп/820/552/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Хмельницькому в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Нетішинського міського суду Хмельницької області від 23 травня 2025 року у кримінальному провадженні № 0001470, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26 серпня 2024 року, яким ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Коломия Івано-Франківської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 КК України, та

В С Т А Н О В И Л А :

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Нетішинського міського суду Хмельницької області від 23 травня 2025 ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 КК України та призначено покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Відповідно до вироку суду, 19.08.2024 ОСОБА_6 пройшов медичний огляд та згідно з довідкою військово-лікарської комісії придатний до військової служби згідно з Наказом Міністерства оборони № 402 від 14.08.2008 «Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силі України».

Того ж дня працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 в службовому кабінеті по АДРЕСА_3 , військовозобов`язаному ОСОБА_6 , на виконання Указу Верховного Головнокомандувача ЗСУ №69 від 24.02.2022 «Про призов військовозобов`язаних на військову службу за призовом під час мобілізації в особливий період», вручено повістку з визначеним терміном прибуття на 08.00 годину 22.08.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_3 , що за адресою: АДРЕСА_3 для відправки у навчальний центр.

Однак 22.08.2024 ОСОБА_6 , будучи належним чином попереджений щодо вимог Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме ухилення від призову та мобілізації, без вагомих причин не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що було складено «Акт неприбуття військовозобов`язаного».

Крім того 13.09.2024 працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 поблизу будинку АДРЕСА_4 на виконання Указу Верхового Головнокомандувача ЗСУ № 69 від 24.02.2022 «Про призов військовозобов`язаних на військову службу за призовом під час мобілізації в особливий період» військовозобов`язаному ОСОБА_6 повторно була вручена повістка (повістка про відправку), в якій зазначалося про необхідність прибути 13.09.2024 на 17:00 год. до ІНФОРМАЦІЯ_3 , що за адресою: АДРЕСА_3 для відправки у навчальний центр.

Однак 13.09.2024 ОСОБА_6 , будучи належним чином попереджений щодо вимог Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», а саме ухилення від призову та мобілізації, згідно з планом відправки військовозобов`язаних, переслідуючи єдиний злочинний умисел, спрямований на ухилення від призову на військову службу, без вагомих причин не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Так, військовозобов`язаний ОСОБА_6 всупереч вимогам ст.65 Конституції України, п.10 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», Указу Президента України № 65/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію», затвердженого Законом України № 2105-IX від 03.03.2022 Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію», Указу Президента України №272/2024 від 06.05.2024 «Про продовження строку проведення загальної мобілізації», п.1 додатку 1 Правил військового обліку призовників і військовозобов`язаних, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 921 від 07.12.2016, з метою ухилення від призову за мобілізацією в особливий період, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно, будучи належним чином попередженим про місце, час прибуття 22.08.2024 та 13.09.2024 без вагомих причин відмовився від проходження військової служби, ухилившись таким чином від призову за мобілізацією в особливий період.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погоджуючись із рішенням суду, захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий, яким ОСОБА_6 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України у зв`язку із відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.

Зазначає, що висновки обвинувального вироку не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, що безпосередньо призвело до неправомірного висновку суду про винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 .

Не підтверджується дослідженими доказами висновок суду про те, що «зазначення релігійних переконань, як підстави для ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, спрямоване на спотворення фактичних обставин справи для уникнення кримінальної відповідальності за вчинене». Судом першої інстанції безпідставно відкинуто досліджувані під час судового розгляду докази, які є належними та допустимими для підтвердження несумісних із військовою службою релігійних переконань обвинуваченого, що виключає можливість притягнення його до кримінальної відповідальності за ст. 336 КК України.

Згідно із позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 02.05.2024 у справі № 344/12021/22, від 13.06.2024, № 601/2491/22, від 26.11.2024 у справі № 125/773/23, для вирішення питання наявності у ОСОБА_6 права на сумлінну відмову від військової служби (з урахуванням його тверджень, що він є Свідком Єгови) з`ясуванню підлягали наступні обставини: а) наявність ОСОБА_10 власних щирих та послідовних релігійних переконань та його належність до релігійного об?єднання Свідків Єгови в Україні; б) наявність у релігійного об?єднання Свідків Єгови віровчень, несумісних із виконанням військового обов`язку.

Щодо наявності ОСОБА_10 власних щирих та послідовних релігійних переконань та його належності до релігійного об?єднання Свідків Єгови в Україні, то ОСОБА_6 з 22 липня 2000 року (тобто вже майже 25 років) є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об?єднання Свідків Єгови в Україні, а з 05.11.2009 (тобто майже 16 років) призначений на посаду священнослужителя - старійшину (єписком) збору.

Вказане підтверджується доказами, а саме: Довідкою Релігійної організації «Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні» №2506 від 24.01.2024, Довідкою Релігійної організації «Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні» №10370 від 04.06.2024.

Зазначені довідки є належним доказом у справі, оскільки саме Релігійна організація

«Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні», відповідно до пункту 4.1.3. свого Статуту, уповноважена підтверджувати «канонічне призначення на духовну посаду та усунення з неї старійшин (єпископів) збору, які є священнослужителями Релігійного об?єднання та мають духовний сан».

Також, судом першої інстанції було встановлено, що істинність релігійних переконань обвинуваченого була перевірена та встановлена, ще у 2006 році, задовго до військового стану

Як вбачається із тимчасового посвідчення № 270571 від 21.10.2008 та протоколу №3 засідання комісії з питань альтернативної (невійськової) служби Коломийської міської ради від 25.09.2008, обвинувачений як Свідок Єгови проходив альтернативну (невійськову) службу взамін строкової служби, термін якої закінчився 24.09.2008 року.

Крім того, судом першої інстанції було допитано в якості свідка священнослужителя релігійного об?єднання Свідків Єгови в Україні - ОСОБА_11 , яким підтверджено, що ОСОБА_6 є охрещеним Свідком Єгови та релігійним служителем, регулярно бере участь у проповідуванні доброї новини та приймає активну участь в діяльності релігійної організації.

Свідок обвинувачення ОСОБА_12 - працівник ІНФОРМАЦІЯ_3 також підтвердив, що обвинувачений ОСОБА_6 повідомив працівників ТЦК та СП про те, що не може проходити військову службу через релігійні переконання, та просив її заміни на цивільну невійськову.

Той факт, що ОСОБА_6 набув несумісні із військовою службою релігійні переконання доводиться його діями, а також ґрунтовними твердженнями із цитатами із Біблії.

Таким чином, наявність щирих власних послідовних релігійних переконань ОСОБА_6 на момент судового розгляду чітко підтверджувалася: власними показами обвинуваченого;

його власними обґрунтованими заявами, письмовими доказами, показаннями представника релігійної організації Свідків ОСОБА_13 ; показаннями свідка обвинувачення - ОСОБА_12 .

Щодо несумісних із виконанням військового обов?язку віровчень релігійного об?єднання Свідків Єгови, до якого належить обвинувачений, то віровчення Свідків Єгови включає в себе неприйняття військової служби у будь-якому виді, що підтверджено Європейським судом з прав людини, рішення якого є джерелом права.

Таким чином, висновок суду про те, що посилання обвинуваченого на свої релігійні переконання спрямоване на спотворення фактичних обставин справи та уникнення від мобілізації є безпідставним, оскільки не ґрунтується на фактичних обставинах кримінального провадження.

Висновок суду, що альтернативна (невійськова) служба передбачена лише для заміни строкової військової служби спростовується наступним.

До вказаного висновку суд дійшов посилаючись виключно за зміст Закону України

«Про альтернативну (невійськову) службу», який не визначає порядок заміни

військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також внаслідок неправильного тлумачення змісту ч.4 ст.35 Конституції України, яка, на думку суду, лише забезпечує дотримання прав обвинуваченого на проходження альтернативної (невійськової) служби взамін строкової військової служби.

Висновок суду про відсутність порядку направлення на альтернативну (невійськову) службу в особливий період, взамін військової служби за призовом під час мобілізації, а також те, що «воєнний стан в Україні накладає обмеження на всі сфери суспільного та особистого життя. Тому право сповідувати свою релігію або переконання, є обмеженим в частині відмови від мобілізації», захисник вважає необґрунтованим.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що «під час проведення призову за мобілізацією ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 його було мобілізовано саме за військово-обліковою спеціальністю, яка відноситься до спеціальностей, що передбачають виконання робіт з обчислювальною технікою, за посадою оператор електронних обчислювальних машин, які безпосереднього не пов?язані з виконанням обов?язку з залученням до участі в бойових діях».

Однак, судом не враховано, що як ним самим встановлено, обвинуваченому було

вручено повістки з визначеним терміном прибуття на 22.08.2024 та 13.09.2024 «для відправки у навчальний центр» «команда № 4152», відповідно до акту про неприбуття військовозобов?язаного, вказано, що обвинувачений не прибув для вибуття до військової частини НОМЕР_1 . Вказана військова частина є навчальним центром - НОМЕР_2 загальновійськовим полігоном.

Із викладеного вбачається, що обвинуваченого, як громадянина України, призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, який раніше не проходив військову службу в Збройних Силах України, інших військових

формуваннях, планувалось направити для проходження курсу базової загальновійськової підготовки тривалістю не менше ніж один місяць (абз.4 ч.1 ст.39 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу»).

Вказане спростовує висновок суду, що обвинувачений ОСОБА_6 , який викликався для відправки в навчальний центр, для проходження БЗВП, після її закінчення проходив би військову службу за ВОС 600, як оператор електронний обчислювальних машин.

Навпаки, із викладеного вбачається, що ОСОБА_6 , як під час проходження БЗВП, так і після неї був зобов?язаний використовувати зброю та набув би військово-облікову спеціальність «Стрілець».

Як вбачається із оскаржуваного вироку, суд першої інстанції послався на те, що « ОСОБА_6 належних висновків для себе не зробив, що свідчить про його небажання стати на шлях виправлення», він «не визнав свою вину, що судом розцінюються як намагання уникнути відповідальності за вчинення злочину».

В той же час, як було раніше доведено, ОСОБА_6 вже близько 25 років є Свідком Єгови, з яких 16 років священнослужителем, та є особою, несумісні із військової службою релігійні переконання якої були належним чином встановлені Державою задовго до введення воєнного стану, а саме під час направлення на проходження альтернативної (невійськової) служби взамін строкової служби в 2006 році.

Посилання обвинуваченого на щирі, сталі та послідовні релігійні переконання не може прирівнюватись до намагання уникнути відповідальності за вчинення злочину, а є ні чим іншим як намаганням реалізувати своє конституційне право на заміну альтернативною (невійськовою) службою військову службу під час мобілізації.

Саме розуміючи існування особливої суспільної потреби, через ведення Україною оборонної війни, обвинувачений намагався розділити із своїми співвітчизниками громадянський обов?язок перед державою, у спосіб, який не суперечить його не вдаваним релігійним переконанням, а саме шляхом проходження дійсно цивільної служби не під військовим командуванням.

Викладене в сукупності дає підстави стверджувати, що обвинувальний вирок суду не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, та є таким, який прийнято всупереч фактичних обставин справи, національного законодавства, а також конституційних та обов`язкових для України міжнародних вимог, у зв?язку із чим, зазначений вирок підлягає скасуванню, та має бути ухвалено новий вирок, яким обвинуваченого має бути визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинувачені, передбаченому ст. 336 КК України

Позиції учасників судового провадження

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисники ОСОБА_7 , ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги, просили їх задовольнити у повному обсязі з зазначених в апеляційній скарзі підстав.

Прокурор не визнав доводів апеляційної скарги, просив відмовити у її задоволенні, вважає вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисників, думку прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви суду

Відповідно до частини 1 статті 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину, дав належну юридичну оцінку його діям і у відповідності з вимогами норм Кримінального кодексу України правильно кваліфікував його дії за статтею 336 КК України, а саме як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Такий висновок суду підтверджується сукупністю узгоджених між собою належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, зібраних у встановленому законом порядку і досліджених судом з достатньою повнотою, яким також була надана належна правова оцінка.

У поданій апеляційній скарзі сторона захисту зазначає, що оскаржуваний вирок підлягає скасуванню у зв`язку із відсутністю в діянні ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, оскільки докази, наявні в матеріалах справи, підтверджують істинність релігійних переконань обвинуваченого, які несумісні із військовою службою.

Колегія суддів не може погодитися з вказаними апеляційними доводами.

Суд першої інстанції перевіряв в судовому засіданні доводи захисника обвинуваченого, у тому числі і зазначені в апеляційній скарзі.

Як вбачається з вироку суду першої інстанції, ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 КК України, а саме в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 336 КК України, за обставин та в обсязі, встановленому в судовому засіданні та наведеному в мотивувальній частині вироку, є обґрунтованими та підтверджуються сукупністю досліджених в судовому засіданні, узгоджених між собою, достатніх, допустимих і достовірних доказів.

Обвинувачений ОСОБА_6 в суді першої інстанції вину в скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення не визнавта пояснив, що 19.08.2024 він самостійно прибув в ТЦК, пройшов ВЛК, після чого йому вручили «бойову» повістку. 19.08.2024 під час отримання повістки на 22.08.2024 він повідомив працівникам ТЦК, що є членом християнської релігійної організації та є Свідком Єгови, а тому він не прибуде по «бойовій» повістці до ТЦК, оскільки проходження військової служби є неприйнятним для нього в силу релігійних переконань, також письмову заяву щодо відмови (неможливості) явки за викликом по бойовій повістці до ТЦК на 22.08.2025 він направив поштою на адресу ТЦК. 22 серпня 2024 року він дійсно не з`явився до ТЦК по бойовій повістці. В подальшому 12 вересня 2024 року обвинуваченого викликали в поліцію. В приміщенні поліції йому працівниками ТЦК була вручена «бойова» повістка на 13.09.2024, тоді він знову, посилаючись на свої релігійні переконання, пояснив працівникам поліції, що не прибуде за викликом по повістці до ТЦК, та того ж дня знову направив до ТЦК письмове повідомлення аналогічно змісту. Він охрещений з 14 років та став Свідком Єгови, з моменту початку вивчення Біблії має глибокі і чіткі переконання, які не дозволяють йому бути військовим і підтримувати військові дії, при цьому він пройшов альтернативну службу замість строкової у зв`язку зі своїми релігійними переконаннями.

Суд першої інстанції на обґрунтування доведеності вини ОСОБА_14 належнимчином дослідив та проаналізував показання самого обвинуваченого, який визнав, що 22 серпня 2024 року та 13.09.2024 він свідомо не з`явився до ТЦК по бойовій повістці, повідомивши при цьому працівникам ТЦК, що є членом християнської релігійної організації та є ОСОБА_15 , проходження військової служби є неприйнятним для нього в силу релігійних переконань;показання свідків - ОСОБА_12 , який є працівником ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_11 , який знайомий із ОСОБА_6 з 2013 року та підтвердив, що ОСОБА_6 є Свідком Єгови та релігійним служителем, а також письмові докази, зокрема:

- тимчасове посвідчення № НОМЕР_3 , яке видано замість військового квитка, з якого вбачається, що ОСОБА_6 прийнятий на облік запасу Збройних Сил України за ВОС № 600, посадою оператор ЕОМ, 21.10.2008 у Коломийському ОМВК Івано-Франківської області, а 19.08.2024 взятий на військовий облік військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_4 (т.1 а/п 75);

- довідку ВЛК від 19 серпня 2024 року № 94/2699, згідно з якою ОСОБА_16 придатний до військової служби (т.1 а/п 51);

- ОСОБА_17 про одержання ним о 17:00 19 серпня 2024 року повістки про з`явлення до ІНФОРМАЦІЯ_2 22.08.2024 о 08:00 для відправки до команди 4152 за ВОС № 600 ( т.1 а/п 50);

- ОСОБА_18 , яке останній отримав 19.08.2024, про те, що у разі неприбуття ОСОБА_6 до ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо повістки на відправку 08:00 22.08.2024 будуть оформлені документи в правоохоронні органи для притягнення його до відповідальності згідно зі ст. 336 КК України (т.1 а/п 50);

- ОСОБА_19 від 20.08.2024, якою він повідомив начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , що не може з`явитися в ТЦК по повістці на відправку 22.08.2024, у зв`язку з тим, що він охрещений та присвячений служитель релігійної громади Свідків Єгови, має релігійні переконання, які не дозволяють йому проходити військову службу чи військові навчання, як це зазначено в заяві від 19.08.2024, наданій ним для ТЦК особисто та поштою (т.1 а/п 55 зворот);

- ОСОБА_19 , що надійшла до ІНФОРМАЦІЯ_2 21.08.2024, в якій він повідомив, що не погоджується на проходження військової служби через свої релігійні переконання, та у зв`язку із цим заявляє про те, що готовий погодитися на проходження невійськової (альтернативної) цивільної служби, якщо цього буде вимагати держава (т.1 а/п 56);

- акт про неприбуття військовозобов`язаного, який складено старшим офіцером відділення обліку мобілізаційної роботи ІНФОРМАЦІЯ_5 капітаном ОСОБА_12 та затверджено 22.08.2024 начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 підполковником ОСОБА_20 , яким встановлено, що ОСОБА_6 , будучи ознайомлений про час, день і причину виклику, до ІНФОРМАЦІЯ_2 не з`явився, про причину неявки ОСОБА_6 повідомив заявою 20.08.2024 (т.1 а/п 48);

- листи-відповіді №1488 від 29.08.2024 КНПНетішинської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги», №2507-1 від 29.08.2024 КНП Нетішинської міської ради «Спеціалізована медико-санітарна частина м. Нетішин», відповідно до яких громадянин ОСОБА_6 , в період з 19.08.2024 по 21.08.2024 за медичною допомогою до лікарів КНП НМР «Центр ПМСД» не звертався та за медичною допомогою у відділення екстреної медичної допомоги не звертався (т.1 а/п 33, 36);

- лист Славутської міської ради Хмельницької області № 04-31/653 від 29.08.2024, з якого вбачається, що ОСОБА_16 , у виконавчий комітет Славутської міської ради протягом 2023-2024 років з заявою стосовно проходження альтернативної невійськової служби на території Славутської міської територіальної громади не звертався (т.1 а/п 39);

-повідомлення начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_21 за № 1/6070 від 02.09.2024 у відповідь на лист ОСОБА_6 (т.1 а/п 31);

- ОСОБА_17 про одержання ним о 13 вересня 2024 року повістки про з`явлення до ІНФОРМАЦІЯ_2 13.09.2024 о 17:00 для відправки до команди НОМЕР_1 за ВОС № 600 ( т.1 а/п 94);

- попередження ОСОБА_6 , яке останній отримав 13.09.2024, про те, що у разі неприбуття ОСОБА_6 до ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо повістки на відправку 17:00 13.09.2024 будуть оформлені документи в правоохоронні органи для притягнення його до відповідальності згідно зі ст. 336 КК України (т.1 а/п 93);

- лист-відповідь №2787-2 від 20.09.2024 КНПНетішинської міської ради «Спеціалізована медико-санітарна частина м. Нетішин», відповідно до якого громадянин ОСОБА_6 13.09.2024 за медичною допомогою у відділення екстренної медичної допомоги не звертався (т.1 а/п 96);

- ОСОБА_22 від 20.08.2024, яким він повідомив начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , що не з`явиться в ТЦК по повістці на відправку на 13.09.2024 на 17:00, оскільки раніше він вже повідомляв про причини відмови від проходження військової служби через релігійні переконання, як Свідка Єгови (т.1 а/п 105);

- протокол огляду відео від 14.09.2024, яким проведено огляд DVD-R компакт-диску з відеозаписами відмови ОСОБА_6 від отримання повістки 13.09.2024, яке було надане ІНФОРМАЦІЯ_4 , та відеозаписами під назвою «повістка 1» і під назвою «повістка 2» (т.1 а/п 76-81);

-постанова старшого слідчого СВ Шепетівського РУП ГУНП в Хмельницькій області капітана поліції ОСОБА_23 від 22.09.2024 відмовлено ОСОБА_6 у задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження ( т.1 а/п 180).

Оцінивши наведені та інші зібрані докази відповідно ст.94 КПК з точки зору їх належності, достовірності й допустимості, а сукупність цих зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції, здійснивши судовий розгляд у межах пред`явленого обвинувачення, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами сторони захисту про відсутність у діянні ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, з огляду на те, що матеріалами справи підтверджується наявність у нього істинних релігійних переконань, враховуючи наступне.

Статтею 336 КК України передбачено відповідальність за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Об`єктом вказаного кримінального правопорушення є суспільні відносини, що забезпечують обороноздатність України, зокрема комплектування її Збройних Сил, на які відповідно до ч. 2 ст. 17 Конституції України покладаються найважливіші функції: оборона держави, захист її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості.

Об`єктивна сторона полягає у бездіяльності ухиленні будь-яким способом від призову за мобілізацією.

Суспільна небезпечність ухилення від призову за мобілізацією обумовлена тим, що мобілізація пов`язана з умовами особливого періоду в державі із загрозою нападу, небезпекою незалежності держави. Тому ухилення від призову до Збройних Сил з числа військовозобов`язаних громадян під час воєнних дій, які розпочались або передбачаються, створює загрозу для безпеки держави у сфері оборони.

Суб`єктом є особа, що підлягає мобілізації. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» це: військовозобов`язані, що знаходяться в запасі, та громадяни, що підлягають на час мобілізації призову на військову службу і отримали мобілізаційні посвідчення (повістки).

Суб`єктивна сторона характеризується прямим умислом, тобтовійськовозобов`язаний усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння (дії чи бездіяльності), передбачав його суспільно небезпечні наслідки і бажав їх настання.

Із матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 , будучи військовозобов`язаним та визнаним придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, з метою ухилення від проходження військової служби під час мобілізації, на особливий період, без поважних на те причин, умисно двічі не прибув у визначений час до призовного пункту, а саме 22.08.2024 та 13.09.2024, тобто умисно ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що призов ОСОБА_6 на військову службу по мобілізації, не означає автоматично, що він зобов`язаний брати до рук зброю, адже з огляду на його релігійні переконання та конституційний обов`язок із захисту Вітчизни під час несення служби він міг бути задіяний у ремонті техніки, будівництві укріплень, вивезенні поранених, перевезенні вантажів та виконанні інших функцій, не пов`язаних із використанням зброї.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 червня 2024 року у справі № 601/2491/22.

Враховуючи наведене, суд дійшов до переконання, що невизнання вини обвинуваченим, зазначення релігійних переконань, як підстави для ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, спрямоване на спотворення фактичних обставин справи для уникнення кримінальної відповідальності за вчинене.

Дії обвинуваченого по ухиленню від проходження військової служби під час мобілізації, на особливий періодза релігійними поглядами є злочинними, у зв`язку з чим його притягнення до кримінальної відповідальності за ухилення від призову не є втручанням у його свободу сповідати свою релігію, гарантії якої передбачені пунктом 1 статті 9 Європейської конвенції з прав людини.

Доводи апеляційної скарги захисника на предмет юридичної оцінки дій ОСОБА_6 , як сумлінної відмови, що не може бути підставою кримінальної відповідальності, не ґрунтуються на точному змісті відповідних норм міжнародного права і національного законодавства.

Зокрема, положеннями ч. 1, 2 ст. 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (надалі Пакт) кожній людині гарантовано право на свободу думки, совісті і релігії. Це право включає свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір і свободу сповідувати свою релігію та переконання як одноосібно, так і спільно з іншими, публічно чи приватно, у відправленні культу, виконанні релігійних та ритуальних обрядів та вчень. Ніхто не повинен зазнавати примусу, що принижує його свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір. Відступ від положень цієї статті згідно з ч. 1, 2 ст. 4 Пакту не допускається навіть під час надзвичайного становища в державі, при якому життя нації перебуває під загрозою.

Статтею 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) передбачено право кожного на свободу думки, совісті та релігії. Це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Свобода сповідувати свою релігію або переконання відповідно ч.2 зазначеної вище статті підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Отже, всупереч доводам апеляційної скарги, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним, а може бути обмежене за таких умов, як: законність; легітимна мета інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише у тій мірі, в якій це необхідно для досягнення зазначених вище законних цілей.

Ні положення ст.18 Пакту, ні ст.9 Конвенції прямо не передбачають права людини відмовитися від виконання військового обов`язку з міркувань совісті, у тому числі з мотивів релігійних переконань, і не унормовують порядок його реалізації.

Разом із тим, Європейський суд з прав людини (надалі ЄСПЛ, Суд) у своїй практиці сформував орієнтири, за якими відмова від військової служби є переконанням, що досягає достатнього ступеня сили, серйозності, послідовності та важливості, щоб на нього поширювалися встановлені ст.9 Конвенції гарантії, у випадках, коли така відмова мотивована серйозним і непереборним конфліктом між обов`язком служити в армії та совістю людини або її щирими та глибокими, релігійними чи іншими, переконаннями (рішення у справах: «Баятян проти Вірменії» (Bayatyan v. Armenia) від 27.10.2009, заява № 23459/03, пункт 110; «Папавасілакіс проти Греції» (Papavasilakis v. Greece) від 15.09.2016, заява № 66899, пункт 36; «МушфігМаммадов та інші проти Азербайджану» (MushfigMammadovetAutres c. Azerbaidjan) від 17.10.2019, заяви № 14604/08 та 3 інших, пункт 74; «Канатли проти Туреччини» (Kanatli v. Turkiye) від 12.03.2024, заява № 18382/15, пункт 42).

Водночас ЄСПЛ послідовно визнає, що коли особа, посилаючись на ст. 9 Конвенції, просить скористатися правом на сумлінну відмову від військової служби, вимоги компетентними органами держави певного рівня доказування для обґрунтування такого прохання і відмова у його задоволенні, якщо відповідні докази не надаються, не суперечать положенням зазначеної вище статті (рішення у справах: «ЕнверАйдемір проти Туреччини» (EnverAydemir v. Turkiye) від 07.06.2016, заява № 26012/11, пункти 78, 81; «Дягілєв проти росії» від 10.03.2020, заява № 49972/16, пункт 62; «Канатли проти Туреччини», згадане вище). Фактично у цьому випадку на карту поставлено питання про розуміння та межі свободи релігії та совісті (рішення у згаданих вище справах: «ЕнверАйдемір проти Туреччини», пункт 78; «Канатли проти Туреччини», пункт 43).

ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава вправі встановлювати процедури для оцінки серйозності переконань людини і запобігати спробам зловживання можливістю звільнення з боку осіб, котрі у змозі нести військову службу (рішення у зазначених вище справах: «Папавасілакіс проти Греції», пункт 54; «Дягілєв проти Росії», пункт 63). Питання про те, чи підпадає відмова від проходження військової служби під дію положень ст.9 Конвенції і в якій мірі, має оцінюватися залежно від конкретних обставин кожної справи (рішення у згаданих вище справах: «Баятян проти Вірменії», пункт 110; «МушфігМаммадов та інші проти Азербайджану», пункт 74; «Дягілєв проти Росії», пункт 59).

У зазначеній вище справі «Дягілєв проти Росії» Суд констатував відсутність порушення вимог ст.9 Конвенції у зв`язку з відмовою компетентними органами держави у задоволенні клопотання про заміну виконання військового обов`язку альтернативною невійськовою службою заявнику, котрий не підтвердив жодними доказами своєї належності до релігійних організацій, пацифістських рухів чи інших об`єднань громадян, які б сповідували і публічно заявляли відповідні погляди і переконання. За обставин цієї справи Суд визнав, що заявник не довів наявності у нього глибокого непереборного конфлікту між обов`язком служити в армії та його переконаннями (пункти 15, 93-95).

На рівні національного законодавства України право на свободу совісті та віросповідання гарантовано як одне з конституційних прав людини, зміст якого розкрито у ст. 35 Конституції України. Одним із аспектів зазначеного права є можливість сумлінної відмови від військової служби. Зокрема, відповідно ч.4 вказаної статті у разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Положення ч. 4 ст. 35 Конституції України як конституційно-правова норма згідно з ч.3 ст.8 Основного Закону є нормою прямої дії. Проте цим конституційним положенням лише передбачено конституційну гарантію заміни військової служби альтернативною невійськовою за умови існування такої обставини, як несумісність виконання військового обов`язку з релігійними переконаннями громадянина. Водночас Конституція України не унормовує спосіб доведення цієї обставини, який визначається спеціальним законодавством.

Відповідно до законодавства, громадяни України мають право на альтернативну службу, якщо виконання військового обов`язку суперечить їхнім релігійним переконанням і якщо вони належать до діючих, відповідно до законодавства, релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

До переліку релігійних організацій,віровчення яких не допускає користування зброєю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 1999 №2066 (в редакції від 29.01.2022), належать Адвентисти-реформісти , Адвентисти сьомого дня, Євангельські християни , Євангельські християни-баптисти , Покутники , Свідки Єгови , Харизматичні християнські церкви (та церкви, прирівняні до них згідно із зареєстрованими статутами) , Християни віри євангельської (та церкви, прирівняні до них згідно із зареєстрованими статутами) , Християни євангельської віри , Товариство Свідомості Крішни.

Разом з тим, згідно положень ч.3 ст.4 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» визначено організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби, якою відповідно до Конституції України має бути замінене виконання військового обов`язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина.

Відповідно ст. 1, 4 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень. На альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення.

Як вбачається з матеріалів провадження, держава забезпечила дотримання прав обвинуваченого ОСОБА_6 , передбачених ч.4 ст. 35 Конституції України, під час настання його обов`язку щодо проходження ним строкової військової служби, він, в силу своїх релігійних переконань, пройшов альтернативну (невійськову) службу замість строкової військової служби.

Разом з тим, Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлює такі види військової служби: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, військова служба за контрактом осіб рядового складу, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, військова служба за контрактом осіб офіцерського складу, військова служба за призовом осіб офіцерського складу, військова служба за призовом осіб з числа резервістів в особливий період.

З наведеного слідує, що строкова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період це два самостійні види військової служби і Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба запроваджується замість проходження саме строкової військової служби, тобто заміна військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період на альтернативну (невійськову) службу, цим Законом не встановлена.

Згідно п.1 ч.1 ст.150 Основного Закону вирішення питання про відповідність чи невідповідність законів Конституції належить до повноважень Конституційного Суду України. У порядку, встановленому Законом України «Про Конституційний Суд України», цей орган не визнавав неконституційними положення Закону № 1975-XII.

Не констатував і ЄСПЛ у своїх рішеннях невідповідність цього акта національного законодавства вимогам Конвенції.

Суд першої інстанції у вироку констатував, що ОСОБА_6 , який з 22 липня 2000 року є присвяченим охрещеним служителем релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні, а 05.11.2009 призначений на посаду священнослужителя старійшиною (єпископом) збору, під час судового розгляду довів факт наявності у нього певних релігійних переконань, суд не заперечує їх важливість саме для нього.

Колегія суддів погоджуються із цим висновком суду першої інстанції.

Згідно зі статтею 65 Конституції України та ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України.

Статтею 64 Конституції України передбачено, що в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», на всій території України введено воєнний стан, який неодноразово продовжений указами Президента України і діє дотепер.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», оголошено про проведення загальної мобілізації.

У воєнний час, під час мобілізації і оборонної війни обов`язок захисту України, яка зазнала агресивного нападу з боку Російської Федерації, покладається на всіх громадян України незалежно від їхнього віросповідання.

У час, коли Україна здійснює самооборону, коли існування самої держави є під загрозою, кожен громадянин України повинен усвідомлювати необхідність пошуку балансу між потребами держави і інтересами самого громадянина. ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на необхідність врахування «особливої суспільної потреби» і «пропорційно переслідуваної законної мети» у випадках, пов`язаних із необхідністю виконання певного обов`язку і свободою віросповідання.

Існування особливої суспільної потреби є очевидним, оскільки Україна веде оборонну війну, а не агресивну, Україна зазнала нападу з боку держави, яка є значно більшою за площею і кількістю населення, лінія активних бойових дій і лінія кордону, з боку якого може відбутися потенційний напад противника, вимірюється тисячами кілометрів.

Суд звертає увагу і на той факт, що наступ на Україну носить широкомасштабний характер, адже у лютому 2022 року військове вторгнення було здійснено не лише з території Російської Федерації, а й з території Республіки Білорусь, а сам військовий супротив з боку України охопив понад 8 з 24 областей держави, які межують з названими державами. Протяжність військового нападу з півночі, сходу та півдня, а також з морського кордону Чорного моря сягнула більшої частини кордону всієї України, включаючи тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим.

Відтак в Україні було оголошено загальну військову мобілізацію всіх військовозобов`язаних осіб, тобто йдеться не про військову службу за призовом, яка має місце в мирний час (як у справах ЄСПЛ), а про військову службу за мобілізацією для відсічі ворожої збройної агресії.

Саме військова служба за мобілізацією на цей момент є першочерговим заходом з метою забезпечення національних інтересів держави, оскільки є нагальною потребою в умовах неспровокованого військового нападу з боку РФ. Тобто мобілізація з боку держави України є єдиним необхідним та невідкладним заходом для запобігання агресії іншої держави, а сама ж держава по суті вже тривалий період часу перебуває у стані «оборонної війни».

Під час мобілізації військовозобов`язаних можливість проходження альтернативної служби виключається, оскільки сама по собі мобілізація має на меті не просто несення військової служби, а захист Батьківщини від військового вторгнення іншої держави.

На переконання колегії суддів, перебування держави у правовому режимі воєнного стану є вагомою причиною, щоб вести мову про необхідність виконання військового обов`язку усіма громадянами України, в тому числі й Свідками Єгови. Військовий напад на державу та, відповідно, самооборона проти такої агресії є тим винятковим випадком, який дозволяє державі впроваджувати певні пропорційні обмеження для можливості відмови від військової служби з релігійних мотивів, за яким не можна вести мову про порушення ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Адже і сама Україна є підписантом вказаної Конвенції, а відтак, якщо її існування поставлено під загрозу внаслідок військового нападу, то очевидним є те, що держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження (у тому числі мобілізації військовозобов`язаних).

Згідно позиції Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, викладеної у постанові від 15.04.2025 в справі № 573/406/24, воєнний стан в Україні накладає обмеження на всі сфери суспільного та особистого життя. Тому право сповідувати свою релігію або переконання, яке визнається та захищається державною, є обмеженим в частині відмови від мобілізації. Жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації з метою виконання свого конституційного обов`язку із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави від військової агресії з боку іноземної країни.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2025 року, справа № 573/838/24, провадження № 51-603кмо25 зробила висновок, що законодавство не допускає відмову від призову під час мобілізації з міркувань релігійних або інших переконань, і така відмова, навіть якщо щирість і послідовність цих переконань не викликає сумніву, зумовлює відповідальність за статтею 336 КК України. Разом з тим, релігійні та інші переконання мають враховуватися під час проходження військової служби за мобілізацією й не можуть спричинювати виконання сумлінним відмовником наказів, пов`язаних з носінням або використанням зброї.

Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_6 , прийнятий 21.10.2008 у Коломийському ОМВК Івано-Франківської області на облік запасу Збройних Сил України за ВОС № 600, за посадою оператор електронних обчислювальний машин, а 19.08.2024 взятий на військовий облік військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_4 за цими ж ВОС та посадою (за Переліком військово-облікових спеціальностей рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, затвердженого Наказом Міністерства оборони України 07 вересня 2020 року за № 317 ВОС за № 600 під назвою « електронних обчислюваних машин» відноситься до військово-облікових спеціальностей розділу 7.1 «Спеціальності обчислювальної техніки»), повістками від 19.08.2024 та від 13.09.2024 ОСОБА_6 викликався для з`явлення до ІНФОРМАЦІЯ_2 для відправки до команди НОМЕР_1 саме за ВОС №600, як оператор електронних обчислювальний машин.Отже під час проведення призову за мобілізацією ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 його було мобілізовано саме за військово-обліковою спеціальністю, яка відноситься до спеціальностей, що передбачають виконання робіт з обчислювальною технікою, за посадою оператор електронних обчислювальних машин, які безпосередньо не пов`язані з виконанням особою військового обов`язку з залученням до участі у бойових діях та не пов`язана з носінням або використанням зброї, що свідчить про врахування ІНФОРМАЦІЯ_4 під час призову ОСОБА_6 за мобілізацією його релігійних переконань.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_6 за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, не є примусом, що принижує свободу людини мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір, у розумінні ч. 2 ст. 18 Пакту.

З таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано констатував, що ОСОБА_6 , будучи військовозобов`язаним, придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, знаючи про відсутність будь-яких рішень щодо заміни на невійськову (альтернативну) службу, отримавши особисто повістку, без поважних причин не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 для відправки у військову частину для проходження військової служби в Збройних силах України за призовом під час мобілізації, на особливий період, чим ухилився від призову за мобілізацією.

Стосовно доводів про застосування в даній справі положень Європейської конвенції з прав людини та рішень Європейського Суду стосовно відмови від військової служби з міркувань совісті, то апеляційний судне залишає поза увагою численні рішення ЄСПЛ, що стосуються відмови від військової служби через релігійні переконання (зокрема, рішення «Bayatyan v. Armenia» від 07 липня 2011 року, № 23459/03). Погоджуючись з тлумаченням ЄСПЛ статті 9 Конвенції в контексті сумлінної відмови від військової служби, однак, колегія суддів вважає, що ситуація, в якій перебуває Україна внаслідок масштабної агресії з боку Російської Федерації, введення на всій території України воєнного стану та загальної мобілізації, не дає можливості вважати висновки ЄСПЛ, які стосувалися подій в обстановці мирного часу, беззастережно застосовними до цього питання у вказаному кримінальному провадженні.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2025 року, справа № 573/838/24, провадження № 51-603кмо25 констатувала, що законодавство не передбачає можливості уникнути призову за мобілізацією на підставі релігійних або нерелігійних переконань, навіть якщо їх щирість і послідовність не ставиться під сумнів, і таке обмеження свободи сповідувати свої релігійні або нерелігійні переконання має легітимну мету.

Сукупність доказів, які зібрані під час досудового розслідування та досліджені під час судового розгляду, переконують апеляційний суд в тому, що ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 336 КК України за обставин. встановлених судом першої інстанції та зазначених у вироку.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, обставини і факти, які могли б вплинути на законність, вмотивованість та/чи обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення щодо доведення винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, і які б не були досліджені чи належним чином не оцінені цим судом, колегією суддів під час апеляційного розгляду не встановлено.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає вирок суду законним, обґрунтованим та вмотивованим, судом першої інстанції матеріальний закон застосований правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при постановленні вироку, які б були підставою для скасування вироку не встановлено.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів не вбачає передбачених кримінальним процесуальним законом підстав для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого про скасування вироку суду першої інстанції та закриття провадження у справі через відсутність достатніх доказів вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Керуючись статтями 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Нетішинського міського суду Хмельницької області від 23 травня 2025 року стосовно ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2