Житомирський апеляційний суд
Справа №283/561/25 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/723/25
Категорія ч.3 ст.297 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2025 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 (дистанційно),

потерпілих ОСОБА_9 (дистанційно), ОСОБА_10 ,

представника потерпілої ОСОБА_11 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження № 0000017 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Малинського районного суду Житомирської області від 19 травня 2025 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Малин Житомирської області, громадянина України, проживаючого АДРЕСА_1 , одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину, з середньою освітою, не працюючого, не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.297 КК України,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить вирок змінити, призначити ОСОБА_7 покарання за ч.3 ст.297 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 5 років та на підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання у вигляді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю три роки. Вважає, що призначене судом покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, у зв`язку із його суворістю. Вказує, що судом не враховано як обставину, що пом`якшує покарання, визнання вини та щире каяття. Зазначає, що судом також не враховано, що на утриманні ОСОБА_7 знаходиться неповнолітня дитина, 2012 року народження, мати-пенсіонерка, яка потребує його допомоги, та сестра, яка є інвалідом 2 групи, а тому вважає, що вказані обставини могли бути визнані судом як пом`якшуючи, що давало суду підстави для застосування положень ст.75 КК України при призначенні покарання.

07 липня 2025 року на електрону адресу Житомирського апеляційного суду від прокурора Малинського відділу Коростенської окружної прокуратури ОСОБА_12 надійшло заперечення на апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Малинського районного суду Житомирської області від 19 травня 2025 року, в якому він просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги захисника та вирок залишити без змін.

Вироком Малинського районного суду Житомирської області від 19 травня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.297 КК України, та призначено йому покарання у виді п`яти років позбавлення волі.

Початок строку відбуття покарання вирішено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Документально підтверджені процесуальні витрати на залучення експертів в розмірі 3183,60 грн. стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави.

Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Малинського районного суду Житомирської області від 17 січня 2025 року на дві квитанції та обручку із золота 585 проби вагою 2,85 грама (справа 283/97/25).

Як встановлено судом та зазначено у вироку, ОСОБА_7 , працюючи на посаді молодшого медичного брата в Малинській філії ДУ «Житомирське обласне бюро судово-медичної експертизи» за адресою м. Малин вул. Бондарик, 17, маючи безперешкодний доступ до тіл померлих перед їх похованням вчинив ряд корисливих злочинів за наступних обставин:

24 січня 2024 року близько 09-ї години під час готування тіла померлої ОСОБА_13 (19.04.1962-23.01.2024) до обряду поховання, ОСОБА_7 з корисливих мотивів, нехтуючи громадською моральністю у сфері шанобливого ставлення до померлих, з метою незаконного збагачення за рахунок вчинення крадіжки чужого майна, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, демонструючи негативне ставлення до суспільних відносин, що забезпечують загальноприйняті моральні принципи, традиції та релігійні положення щодо вияву поваги до пам`яті покійних, таємно, шляхом вільного доступу, руками зняв з безіменного пальця правої руки тіла померлої ОСОБА_13 золоту обручальну каблучку 583 проби вагою 3,19 грами, вартістю 4447,28 грн, якою розпорядився на власний розсуд.

10 грудня 2024 року близько 09-ї години, перебуваючи в приміщенні Малинської філії ДУ «Житомирське обласне бюро судово-медичної експертизи» під час готування тіла померлої ОСОБА_14 (22.03.1979 - 10.12.2024) до обряду поховання, ОСОБА_7 з корисливих мотивів, повторно, нехтуючи громадською моральністю у сфері шанобливого ставлення до померлих, з метою незаконного збагачення за рахунок вчинення крадіжки чужого майна, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, демонструючи негативне ставлення до суспільних відносин, що забезпечують загальноприйняті моральні принципи, традиції та релігійні положення щодо вияву поваги до пам`яті покійних, таємно, шляхом вільного доступу, викрав з тіла померлої ОСОБА_14 золоту сережку 585 проби, вагою 2,39 грама, вартістю 4856,34 грн., якою розпорядився на власний розсуд.

Крім того, 09 січня 2025 року близько 09-ї години, перебуваючи в приміщенні Малинської філії ДУ «Житомирське обласне бюро судово-медичної експертизи», маючи безперешкодний доступ до тіла померлого військовослужбовця ОСОБА_15 ( НОМЕР_1 ), який загинув захищаючи незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брав безпосередню участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії рф, ОСОБА_7 з корисливих мотивів, повторно, нехтуючи громадською моральністю у сфері шанобливого ставлення до померлих, з метою незаконного збагачення за рахунок вчинення крадіжки чужого майна, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, демонструючи негативне ставлення до суспільних відносин, що забезпечують загальноприйняті моральні принципи, традиції та релігійні положення щодо вияву поваги до пам`яті покійних, таємно, шляхом вільного доступу, за допомогою плоскогубців перекусив та зняв з безіменного пальця правої руки тіла померлого ОСОБА_15 золоту обручальну каблучку 585 проби вагою 2,85 грама, вартістю 10 702, 62 грн., якою розпорядився на власний розсуд.

Заслухавши доповідача, доводи захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора, потерпілої ОСОБА_9 та її представника адвоката ОСОБА_11 та потерпілого ОСОБА_10 в категоричне заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 в умисних діях, що виразились у незаконному заволодінні предметом, що знаходиться на тілі померлого, вчиненому повторно, з корисливих мотивів, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та в апеляційній скарзі не оспорюється. Дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.3 ст. 297 КК України кваліфіковані правильно.

Відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції виходив із загальних засад призначення покарання - ст. 65 КК України, та врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК України відноситься до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

При цьому, суд виключаючи обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, правильно зазначив, що такі обставини носить лише формальний характер.

Так, відповідно до позиції, викладеної у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15.11.2021 у справі №199/6365/19 (провадження №51-3198км21), зазначено, що щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

У зв`язку з наведеним можна зробити висновок, що щире каяття це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, і це об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Однак, з матеріалів провадження вбачається, що обвинувачений на протязі нетривалого часу вчинив три епізоди аналогічний протиправних дій, тобто всупереч встановленим принципам моралі щодо вияву поваги до пам`яті померлих, в тому числі і військовослужбовця, який загинув, захищаючи суверенітет нашої держави, а тому колегія суддів вважає, що обвинувачений не надав критичної оцінки своїй протиправній поведінці, формально вказавши на визнання своєї винуватості та каяття.

Також з матеріалів провадження вбачається, що відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за всіма трьома епізодами злочинних дій ОСОБА_7 були внесені саме за заявами потерпілих, які намагалися в поза судовому порядку вирішити питання про повернення золотих прикрас, проте обвинувачений заперечував свою причетність до вказаного злочину, що переконливо свідчить, на думку апеляційного суду, про відсутність обставин, які б вказували на активне сприяння з боку обвинуваченого у розкритті кримінального правопорушення.

Також судом враховано особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який характеризується за місцем проживання посередньо, в силу ст. 89 КК України вважається раніше не судимим.

Крім того, судом враховано при призначенні покарання і дані досудової доповіді, згідно якої встановлено середній ризик вчинення повторного злочину ОСОБА_7 та його небезпеки для суспільства, а також категоричну позицію потерпілих щодо реальної міри покарання.

З урахуванням зазначених обставин, суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції статті кримінального закону, який передбачає відповідальність за вчинений злочин, та дійшов висновку, що призначене покарання буде необхідним та достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого і сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень.

З наведеними висновками місцевого суду погоджується і колегія суддів.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що судом безпідставно не враховано як обставину, що пом`якшує покарання, визнання вини та щире каяття обвинуваченого, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки у вироку суду наведені мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність щирого каяття обвинуваченого та формального визнання останнім своєї вини.

Доводи апелянта про те, що судом не враховано, що на утриманні ОСОБА_7 знаходиться неповнолітня дитина, 2012 року народження, мати-пенсіонерка, яка потребує його допомоги, та сестра, яка є інвалідом 2 групи, що є обставинами, які давали суду можливість для застосування положень ст.75 КК України при призначенні покарання, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки апеляційному суду не надано доказів того, що мати обвинуваченого потребує постійного стороннього догляду чи має інвалідність, а щодо сестри згідно наданого захисником посвідчення встановлено термін інвалідності до 30.06.2025 року. Крім того, вказані обставини, не є безумовними для призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 із застосуванням положень ст.75 КК України, як цілком обгрунтовано зазначив і суд першої інстанції.

Доводи захисника про те, що призначене судом покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, у зв`язку із його суворістю, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки відповідно до ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної неодноразово у своїх постановах, термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (справа № 716/1224/19).

За наведених обставин, з урахуванням обставин кримінального правопорушення та особи обвинуваченого, відсутністю як пом`якшуючих та обтяжуючих обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав в даному конкретному випадку, для застосування положень ст.75 КК України при призначенні покарання обвинуваченому.

Таким чином, переконливих аргументів, які б ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції, вмотивованість його висновків при призначенні обвинуваченому покарання в апеляційній скарзі не наведено.

Також, колегія суддів звертає увагу, що виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Норми кримінального закону України наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави.

З врахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з призначеним судом першої інстанції покаранням обвинуваченому ОСОБА_7 та вважає, що воно буде достатнім для перевиховання та виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів. Призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання не можна визнати таким, що не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок суворості.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що вирок суду щодо ОСОБА_7 є законним та обґрунтованим, а тому підстав для його зміни не вбачає.

Керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Малинського районного суду Житомирської області від 19 травня 2025 року щодо ОСОБА_7 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: