Номер провадження: 11-кп/813/1796/25
Справа № 509/2410/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника обласної прокуратури ОСОБА_7 на вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 08.04.2025 року відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Одеси, українець за національністю, громадянин України, освіта середня, не одружений, офіційно не працевлаштований, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

-06 грудня 2021 року Приморським райсудом м. Одеси за ст.289 ч.2 КК України до позбавлення волі на строк 5 років, на підставі ст.ст.75,76 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки (дата вчинення кримінального правопорушення - 17.10.2020 року),

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України, -

установив

Зміст оскаржуваного судового рішення

Вироком Овідіопольського районного суду Одеської області від 08.04.2025 року ОСОБА_8 визнано винним у скоєні злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України та йому призначено покарання у виді 5 (п`ять) років 3 (три) місяці позбавленні волі з конфіскацією частини його майна.

Відповідно до ст.70 ч.4 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань за цим вироком та призначеним вироком Приморського райсуду міста Одеси від 06.12.2021 року, та остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді 5 (п`ять) років 4 (чотири) місяці позбавлення волі з конфіскацією частини його майна.

Також даним вироком вирішено питання щодо речових доказів та заходів забезпечення.

Відповідно до оскаржуваного вироку, 03 грудня 2021 року в 21.00 годин, ОСОБА_8 , перебуваючи біля багатоповерхового будинку АДРЕСА_2 , впевнившись, що його дії ніким не помічені, керуючись корисливим мотивом, не маючи ні реального, ні уявного права на керування транспортним засобом, всупереч волі власника мотоцикла, зняв припаркований мотоцикл з центральної підніжки де схопившись за кермо мотоцикла двома руками та застосувавши силу зрушив його з місця паркування, тим самим привівши його в рух, тим самим, повторно, незаконно заволодів транспортним засобом мотоциклом марки «Geon-X-Road2500» д.р.н. НОМЕР_1 , який належить потерпілому ОСОБА_9 , після чого розпорядився транспортним засобом на власний розсуд.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі заступник керівника обласної прокуратури ОСОБА_10 , не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_8 та правильність кваліфікації його дій, вказує на те, що оскаржуваний вирок підлягає зміні в частині призначеного покарання.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд безпідставно призначаючи оскаржуваним вироком покарання, яке слід відбувати реально, застосував ч.4 ст.70 КК України та змінив покарання, призначене за попереднім вироком Приморського районного суду м. Одеси від 06.12.2021 року, від відбування якого ОСОБА_8 звільнено з випробуванням, оскільки ці вироки слід виконувати самостійно.

За таких обставин, прокурор просить вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 08.04.2025 року відносно ОСОБА_8 змінити в частині призначеного покарання.

ОСОБА_8 вважати засудженим за ч.2 ст.289 КК України до покарання у виді 5 років 3 місяці позбавлення волі з конфіскацією частини його майна.

Виключити з резолютивної частини вироку посилання про призначення ОСОБА_8 покарання із застосуванням ч.4 ст.70 КК України.

Покарання за вироком Приморського районного суду м. Одеси від 06.12.2021 року виконувати самостійно.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Правові позиції учасників апеляційного розгляду

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор підтримав змінені вимоги до апеляційної скарги та просив оскаржуваний вирок змінити в частині призначеного покарання.

Потерпілий та захисник у судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомленими про дату та час судового розгляду, із заявами та клопотаннями до апеляційного суду не звертались.

Обвинувачений про час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялася належним чином, з клопотаннями про відкладення судового розгляду не звертався, натомість звернувся на адресу апеляційного суду із заявою про розгляд справи без його участі.

Відповідно до ч.4 ст.401 КК України, обвинувачений підлягає обов`язковому виклику в судове засідання для участі в апеляційному розгляді, якщо в апеляційній скарзі порушується питання про погіршення його становища або якщо суд визнає обов`язковою його участь, а обвинувачений, який утримується під вартою, - також у разі, якщо про це надійшло його клопотання.

Приймаючи до уваги той факт, що в даному випадку участь сторін кримінального провадження є необов`язковою, оскільки прокурор не порушує питання про погіршення становища обвинуваченого, який не виявив бажання приймати участь в апеляційному розгляді, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності обвинуваченого.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З огляду на те, що висновки суду першої інстанції в частині встановлення винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правової кваліфікації його дій ніким із учасників провадження в апеляційному порядку не оскаржуються, колегія суддів, не встановивши при цьому жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду дійти правильного висновку в цій частині, не вбачає підстав для їх перегляду.

Водночас, є слушними посилання сторони обвинувачення на неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання з огляду на наступні обставини.

Частина 2 ст. 50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Згідно з абз. 2 п. 1 постанови Пленуму ВСУ №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 (далі - Постанова Пленуму ВСУ), призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Частина 4 ст. 70 КК України визначає, що за правилами, встановленими у ч.ч. 1-3 ст. 70 КК України призначається покарання, якщо після постановлення вироку по справі буде встановлено, що засуджений винен ще у іншому злочині, вчиненому до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст. 72 цього Кодексу.

Виконуючи приписи ст. 442 КПК України, Об`єднана палата Верховного Суду в постанові від 01.06.2020 у справі №766/39/17 сформулювала правовий висновок щодо застосування норм права, відповідно до якого при визначенні того, які з правил призначення остаточного покарання (за сукупністю злочинів чи за сукупністю вироків) підлягають застосуванню за наявності іншого обвинувального вироку (вироків) щодо цієї ж особи, слід керуватися саме часом постановлення попереднього вироку, а не часом набрання ним законної сили: а) якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особу в цьому кримінальному провадженні, було вчинено до постановлення попереднього вироку, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими ч. 4 ст. 70 КК (за сукупністю злочинів).

Так, на підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що попереднім вироком Приморського районного суду м. Одеси від 06.12.2021 року ОСОБА_8 був визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років та, на підставі ст.ст. 75, 76 КК України, звільнено від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю в 3 роки (справа №522/2048/21, провадження №1-кп/530/21).

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції констатує, що 03.12.2021 року ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 289 КК України, за якими він засуджений оскаржуваним на теперішній час вироком, до постановлення попереднього вироку Приморського районного суду м. Одеси від 06.12.2021 року стосовно нього.

Відповідно до абз. 2 п. 23 Постанови Пленуму №7, коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.

В цьому контексті вирішальними є правові висновки стосовно застосування норми права, викладені в постанові Об`єднаної палати ККС ВС від 15.02.2021 у справі №760/26543/17 (провадження №51-3600кмо20), відповідно до яких якщо до особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, вироком суду було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, а потім було встановлено, що вона винна ще й в інших злочинах, вчинених до постановлення цього вироку, в таких випадках питання про відповідальність особи за сукупністю вчинених нею кримінальних правопорушень має вирішуватись залежно від того, чи залишається незмінним попередній вирок, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, на момент постановлення нового вироку і яке рішення приймає суд у новому вироку щодо покарання за злочини, вчинені до постановлення попереднього вироку.

У випадку, коли попередній вирок залишився незмінним та прийняте в ньому рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням зберігає свою законну силу, а новим вироком особі призначається покарання, яке вона має відбувати реально, положення ч. 4 ст. 70 КК України щодо призначення остаточного покарання особі з урахуванням попереднього вироку не застосовуються, а кожний вирок - попередній, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, та новий, за яким їй призначено покарання, що належить відбувати реально, - виконується самостійно.

Так, якщо особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.

Таке тлумачення закону про кримінальну відповідальність є усталеною практикою, оскільки суд, який призначає такій особі покарання за інший злочин, вчинений до постановлення вироку в першій справі, не може ревізувати міру покарання, призначену особі попереднім вироком.

Натомість протилежний підхід ставив би даний суд у позицію суду вищої інстанції, що прямо суперечило би положенням кримінального процесуального закону (ст. 24 КПК України) та підривало би презумпцію законності й обґрунтованості попереднього судового рішення (ч. 2 ст. 21 КПК України).

Так, з Єдиного державного реєстру судових рішень убачається, що вирок Приморського районного суду м. Одеси від 06.12.2021 року (справа №522/2048/21, провадження №1-кп/530/21), яким ОСОБА_8 був звільнений від відбування покарання з випробуванням в апеляційному порядку учасниками провадження не оскаржувався, внаслідок чого набув законної сили.

З урахуванням вищевикладених положень кримінального процесуального закону та з огляду на усталену судову практику, колегія суддів вважає обґрунтованими посилання сторони обвинувачення на те, що в даному випадку, з огляду на факт звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням попереднім вироком Приморського районного суду м. Одеси від 06.12.2021 року, принципи поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань, передбачені вимогами ч. 4 ст. 70 КК України, не підлягають застосуванню при призначенні покарання за новим вироком, а зазначені вироки підлягають окремому виконанню.

Вищевказані обставини свідчать про допущення судом першої інстанції неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_8 покарання, зокрема, застосування закону, який не підлягає застосуванню, а саме положень ч. 4 ст. 70 КК України, якими регламентовано порядок призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у разі встановлення, що засуджений винен у іншому злочині, вчиненому до постановлення попереднього вироку, внаслідок чого існують підстави для відповідної зміни вироку суду в цій частині, із виключенням із резолютивної частини посилання на застосування положень ч. 4 ст. 70 КК України при призначенні ОСОБА_8 остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Згідно із вимогами п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

З огляду на викладене вище, суд апеляційної інстанції доходить висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги сторони обвинувачення та відповідної зміни вироку суду першої інстанції, із виключенням із його резолютивної частини посилань на призначення обвинуваченому ОСОБА_8 остаточного покарання на підставі положень ч. 4 ст. 70 КК України, із врахуванням покарання, передбаченого попереднім вироком Приморського районного суду м. Одеси від 06.12.2021 року.

Керуючись ст.ст. 370, 404, 405, 407, 413, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив

Апеляційну скаргу заступника керівника обласної прокуратури ОСОБА_7 - задовольнити.

Вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 08.04.2025 року відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України, - змінити в частині призначення покарання.

Виключити з резолютивної частини вироку посилання про призначення ОСОБА_8 покарання із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України.

Доповнити резолютивну частину вироку абзацом наступного змісту:

Покарання, призначене ОСОБА_8 за вироком Приморського районного суду м. Одеси від 06.12.2021 року у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років із застосуванням положень ст.ст. 75, 76 КК України виконувати самостійно.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, а засудженим, який утримується під вартою - в цей же строк з дня отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4