ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 644/5171/20 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/202/26 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.15 - ч.1 ст.115 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 січня 2026 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурорів - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

захисника - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Харкова в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 , потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на вирок Індустріального районного суду м.Харкова від 16 травня 2025 року стосовно ОСОБА_8 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Індустріального районного суду м.Харкова від 16.05.2025 ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, українця, з середньою освітою, неодруженого, офіційно не працевлаштованого, інваліда 2 групи, раніше не судимого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 2 місяці.

До набрання вироком законної сили обвинуваченому ОСОБА_8 залишено без змін запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 за цим вироком рахується з дня його фактичного затримання, тобто з 27.05.2020.

Вирішено долю речових доказів відповідно до вимог ст.100 КПК України.

Цим вироком встановлено, що ОСОБА_8 21.05.2020 року приблизно о 18 годині 20 хвилин будучи в стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, демонструючи свою зухвалість, байдуже ставлення до інших мешканців, перебуваючи в загальному коридорі на четвертому поверсі гуртожитку по АДРЕСА_2 , де на той момент також перебували інші мешканці гуртожитку, висловлювався на їх адресу нецензурною лайкою та погрожуючи фізичною розправою став вчиняти провокативні дії, спонукаючи мешканців гуртожитку до конфліктів без будь-якого приводу, та на зауваження оточуючих не реагував. При появі в коридорі гуртожитку потерпілого ОСОБА_10 , який вийшов зі своєї кімнати на шум і попросив ОСОБА_8 припинити протиправні дії, ОСОБА_8 , висловлюючи словесні погрози і нецензурну лайку, не бажаючи припинення порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, демонструючи свою зухвалість вступив з останнім в словесний конфлікт. В процесі продовження словесного конфлікту та штовханини з ОСОБА_10 , ОСОБА_8 дістав ніж, який мав при собі. В цей час до коридору вийшла дружина ОСОБА_10 ОСОБА_11 , яка побачивши ніж у руці ОСОБА_8 закричала, чим привернула до себе увагу останнього. ОСОБА_8 побачивши ОСОБА_11 , завдав один удар ножем, який тримав у правій руці, в область спини справа потерпілій ОСОБА_11 , та продовжуючи свої злочинні дії, тримаючи ніж у правій руці, завдав один удар в область спини зліва потерпілому ОСОБА_10 .

Після отриманого ушкодження потерпіла ОСОБА_11 скориставшись тим, що ОСОБА_8 відволікся, вибігла на сходовий майданчик гуртожитку. Протиправні дії ОСОБА_8 були припинені після втручанням громадянина ОСОБА_12 , який за допомогою стільця намагався вибити ніж з рук ОСОБА_8 , а потім притиснув його стільцем до стіни коридору, після чого ОСОБА_8 покинув місце події.

У результаті дій ОСОБА_8 потерпілій ОСОБА_11 були завдані тілесні ушкодження у виді непроникаючої колото-різаної рани задньої поверхні грудної клітини справа, яка належить до категорії легких тілесних ушкоджень, а потерпілому ОСОБА_10 - тілесні ушкодження у виді непроникаючої колото-різаної рани задньої поверхні грудної клітини зліва, яка належить до категорії легких тілесних ушкоджень.

На зазначений вирок суду першої інстанції прокурором у кримінальному провадженні ОСОБА_7 , потерпілими ОСОБА_10 та ОСОБА_11 подані апеляційні скарги.

В своїй апеляційній скарзі, з урахуванням доповнених апеляційних доводів та вимог, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_7 просить скасувати вирок Індустріального районного суду м. Харкова від 16.05.2025 у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 296 КК України, у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження; неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок його м`якості; а також у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону.

Просить ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним за ч. 2 ст. 15 - п.1 ч.2 ст.115 КК України та призначити покарання у виді 10 років позбавлення волі.

Крім того, в своїй апеляційній скарзі прокурор просить повторно дослідити докази, а саме: протокол огляду місця події від 21.05.2020 з фото таблицею, протокол огляду від 21.05.2020 місця помешкання ОСОБА_8 з фототаблицею, протокол огляду предметів, вилучених з місця проведення огляду від 22.05.2020 за місця помешкання ОСОБА_8 , постанова від 22.05.2020 про визнання речей вилучених 22.05.2020 за місцем помешкання ОСОБА_8 , протокол огляду предметів від 01.06.2020, одягу, які були добровільно надані потерпілою ОСОБА_11 , постанову від 01.06.2020, протокол проведення слідчого експерименту від 02.07.2020 за участю потерпілого ОСОБА_10 , протокол пред`явлення речей для впізнання за фотознімками від 02.07.2020 за участю потерпілого ОСОБА_10 , протокол проведення слідчого експерименту від 02.07.2020 за участю потерпілої ОСОБА_11 , Протоколом пред`явлення речей для впізнання за фотознімками від 02.07.2020 за участю потерпілої ОСОБА_11 , постанову від 14.07.2020 про визнання речових доказів, висновок судово-медичної експертизи № 09/1205-С/2020 від 28.05.2020 за яким у ОСОБА_10 встановлені тілесні ушкодження, висновок судово-медичної експертизи № 09/1209-С/2020 від 28.05.2020 за яким у ОСОБА_11 встановлені тілесні ушкодження, висновок судово-медичної експертизи № 14/442-С/20 від 24.06.2020, протокол пред`явлення особи для впізнання за фотокартками від 01.06.2020 за участі потерпілої ОСОБА_11 , протокол пред`явлення особи для впізнання за фотокартками від 01.06.2020 за участі потерпілого ОСОБА_10 . Висновок судово-психіатричної експертизи № 235 від 22.06.2020.

Також прокурор просить повторно викликати та допитати потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 .

Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу, прокурор зазначає, що судом першої інстанції не надано повної та належної оцінки показанням потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_15 щодо фактичних обставин у цьому кримінальному провадженні, їх показання викладені в оскаржуваному вироку не в повному обсязі, а висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду і містять істотні суперечності.

Прокурор також зазначає, що суд першої інстанції не надано належної оцінки поясненням самого обвинуваченого ОСОБА_8 щодо обставин вчиненого злочину, а також вказує, що суд дійшов помилкових висновків до перекваліфікації дії ОСОБА_8 з ч. 2 ст. 15, п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 4 ст. 296 КК України.

Крім того, прокурор просить врахувати при призначенні ОСОБА_8 покарання тяжкість кримінального правопорушення, характер та спосіб нанесення ножових поранень, кількість потерпілих, фактичне відношення обвинуваченого до вчиненого кримінального правопорушення, а саме намагання останнього як під час досудового розслідування та під час судового розгляду будь-яким чином затягнути розгляд справи, уникнути відповідальності, свідчить про відсутність фактичного каяття у вчиненні кримінального правопорушення та його наслідків. Також апелянт зазначає, що обвинувачений ОСОБА_8 зловживає спиртними напоями, не працює, не має будь-яких легальних доходів та стійких соціальних зв`язків, має спілкування винятково з особами, які ведуть антисоціальний спосіб життя, що може спонукати останнього до вчинення нових злочинів.

Потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_10 в своїх апеляційних скаргах, які фактично є тотожними за апеляційними доводами та вимогами, просять змінити оскаржуваний вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 , визнавши останнього винним за ч. 2 ст. 15 - п.1 ч. 2 ст. 115 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог потерпілі зазначають про те, що висновки суду, що викладені в оскаржуваному вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки, на їх думку, обвинувачений намагався їх вбити, але не зміг довести свій умисел до кінця з тих підстав, що сусіди йому не дали цього зробити.

Крім того, апелянти зазначають, що судом першої інстанції не надано належної оцінки їх показанням щодо подій, що передували до та під час вчиненого злочину, а саме щодо погроз вчинення вбивства, які висловлював обвинувачений на адресу потерпілих. Зазначають, що в оскаржуваному вироку не викладені показання потерпілих та свідків у повному обсязі, а також їм не надана належна оцінка у цьому судовому рішенні.

До початку апеляційного розгляду прокурор ОСОБА_7 відмовився від свого клопотання про повторне дослідження доказів у справі, а також про виклик та повторний допит потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 .

Зазначену процесуальну позицію прокурора ОСОБА_7 також підтримав прокурор ОСОБА_6 в суді апеляційної інстанції.

За таких обставин, колегія суддів не вирішували клопотання прокурора ОСОБА_7 про повторне дослідження доказів, від якого сторона обвинувачення відмовилась.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи прокурорів, які частково підтримали подані апеляційні скарги сторони обвинувачення та вважали необхідним скасувати оскаржуваний вирок внаслідок наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, думку захисника та обвинуваченого, які залишили на розсуд суду вирішення цього питання, але обвинувачений під час апеляційного розгляду заперечував щодо наявності у нього умислу на вчинення вбивства потерпілих, колегія суддів, перевіривши матеріали кримінального провадження, вважає, що усі подані апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, зважаючи на наступне.

Переглядаючи оскаржуваний вирок в межах доводів та вимог апеляційних скарг прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 , потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , колегія суддів погоджується з ними лише в частині наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неповноти судового розгляду.

Згідно вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Відповідно до ст.9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Відповідно до п.1, 2 ч.1 ст.91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягає доказуванню в тому числі подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

У цьому кримінальному провадженні суд першої інстанцій зазначених вимог кримінального процесуального закону не дотримались.

Згідно вимог ч.4 ст.95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.

Згідно п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», у мотивувальній частині обвинувального вироку належить викласти, в тому числі, результати дослідження, аналізу і оцінки всіх доказів та мотивовані висновки, які дають підстави для визнання пред`явленого обвинувачення доведеним.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409, ч. 1 ст. 412 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, тобто таке порушення, яке перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне, обґрунтоване судове рішення.

З аналізу вироку суду першої інстанції вбачається, що у ньому викладено формулювання обвинувачення визнане судом доведеним, проте в мотивувальній хоча і наведені докази сторони обвинувачення, які судом інтерпретовані на користь обвинуваченого, але не розкрито їх зміст та не надано їм відповідної оцінки, всупереч вимог ст.ст. 94 та 374 КПК України, що виразилось у наступному.

Так, з мотивувальної частини вироку вбачається, що, визнаючи ОСОБА_8 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, суд першої інстанції, окрім іншого, врахував показання потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , а також свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Натомість, як вбачається зі аудіо- та відеозапису судового засідання від 06.02.2024, 15.02.2024, 11.03.2024, 28.03.2024, під час свого допиту в суді першої інстанції потерпілі ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 надали показання про те, що:

- потерпіла ОСОБА_11 повідомила, що вона постійно робила зауваження ОСОБА_8 та його знайомому, з яким вони мешкали в одному гуртожитку. Обвинувачений ОСОБА_8 постійно висловлював на її адресу погрози, у тому числі погрожував вбивством, але вона не сприймала їх реально та побоювалась говорити про це своєму чоловіку потерпілому ОСОБА_10 , оскільки не хотіла конфлікту. У день події злочину вона разом із своїм чоловіком та їх маленькою дитиною перебували вдома, почули стукіт у двері їх кімнати, її чоловік вийшов у коридор, щоб перевірити хто прийшов і попросити поводити себе тихіше, а вона з дитиною залишилась у своїй кімнаті. Окрім цьому, потерпіла зазначила, що через декілька хвилин вона також вийшла у коридор, де побачила свого чоловіка та ОСОБА_8 , в руках якого був ніж, після чого вона закричала. Також потерпіла зазначила, що обвинувачений побачив її та крикнув їй: «І ти тут, я вас зараз заріжу», після чого ОСОБА_8 вдарив її ножем у спину біля хребта. Потерпіла зазначила, що вона злякалась та побігла по сходам на п`ятий поверх. Повідомила суду, що на наступний день після події злочину, на сходах її зустрів ОСОБА_8 та сказав «Ну що ти недобита? Добити тебе?», після чого, ОСОБА_16 побігла додому та закрилась у кімнаті, вважала, якщо суд звільнить з-під варти ОСОБА_8 , то він її вб`є;

- потерпілий ОСОБА_10 , окрім іншого, повідомив в суді першої інстанції, що у день події у цій справі він перебував вдома разом зі своєю дружиною та дитиною, а коли вийшов у коридор, що подивитись хто стукав у двері їх кімнати та попросити, що сусіди поводили себе тихіше, він побачив обвинуваченого ОСОБА_8 разом зі своїм знайомим, яким зробив зауваження. При цьому, обвинувачений ОСОБА_8 почав висловлюватися на його адресу нецензурною лайкою, після чого почалась штовханина із ним та в цей момент вийшла у коридор його дружина, яка закричала про те, що у ОСОБА_8 в руках ніж. В подальшому обвинувачений спочатку завдав один удар ножем його дружині, а потім і потерпілому. Крім того, обвинувачений кричав: «Я вас всіх заріжу як свиней». Після чого свідок ОСОБА_12 взяв стілець, яким притиснув ОСОБА_8 до стіни коридору, внаслідок чого були припинено подальші протиправні дії обвинуваченого. Крім того, потерпілий зазначив, що обвинувачений також кричав: «Я все зроблю, щоб вас тут не було. Мені за це нічого не буде, у мене є довідка». Потерпілий зазначив, що вважає, якщо свідок ОСОБА_12 не припинив протиправні дії обвинуваченого, його вже не було у живих;

- свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_17 , окрім іншого, повідомили в суді першої інстанції, що у день вчиненого ОСОБА_8 злочину, останній разом з другом ОСОБА_18 , який проживає напроти кімнати потерпілих, стояли та вели п`яні розмови, обвинувачений вдарив кулаком по двері кімнати потерпілих, після чого у коридор вийшов потерпілий ОСОБА_10 вийшов у коридор та зробив зауваження обвинуваченому та його знайомому. Обвинувачений був у стані алкогольного сп`яніння та поводив себе агресивно. В подальшому із своєї кімнати у коридор також вийшла потерпіла ОСОБА_11 , яку побачив обвинувачений ОСОБА_8 та крикнув на адресу потерпілих: «Я вас усіх поріжу, як свиней». Потім свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_17 побачила штовханину та в руках обвинуваченого ніж. Також свідок ОСОБА_17 зазначила, що ніж обвинувачений дістав з рукава. Свідки злякались та побігли у бік кухні, а свідок ОСОБА_12 взяв стілець, яким притиснув обвинуваченого до стіни, припинивши протиправні дії ОСОБА_8 . Свідки також зазначили, що, якщо б ОСОБА_12 не придавив стільцем обвинуваченого до стіни, останній би зарізав потерпілих. Зазначили, що обвинувачений зник з місця події разом з ножем.

Зазначені показання потерпілих та свідків не відображені у повному обсязі в оскаржуваному вироку і судом першої інстанції не надавалася оцінка цим показанням, в тому числі при перекваліфікації дій обвинуваченого з ч. 2 ст. 15 - п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України на ч.4 ст.296 КК України.

На думку колегії суддів, вказані фактичні відомості, з урахуванням апеляційних доводів потерпілих та прокурора, істотно впливають на питання встановлення правової кваліфікації дій обвинуваченого та винуватості останнього за пред`явленим обвинувачення, що свідчить про істотну неповноту судового розгляду, що допущена судом першої інстанції.

Окрім цього, колегія суддів зазначає, що мотивування, обґрунтування висновків суду, передбачає не простий виклад (і тим більше - перерахування) доказів, а й їх аналіз. Не можна визнати мотивованим вирок, в якому зміст доказів не розкрито, у якому залишилися не спростованими докази, що суперечать обвинуваченню або не приведені переконливі мотиви на спростування будь-якого доказу.

Більш того, з мотивувальної частини оскаржуваного вироку вбачається, що суд дійшов висновку про неправильну кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 15 - п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України з тих підстав, що характер, послідовність та спрямованість дій ОСОБА_8 були направлені на порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувалися особливою зухвалістю, що виражалася у прагненні показати свою зневагу до існуючих у суспільстві загальновизнаних правил і норм поведінки.

При цьому, суд першої інстанції також зазначив в оскаржуваному вироку, що з показань свідків та потерпілих обвинувачений ОСОБА_8 у цей час не висловлював будь-яких погроз конкретно потерпілим, що свідчило б про направленість його умислу на заподіяння тілесних ушкоджень виключно потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ..

Натомість, такі висновки суду першої інстанції повністю спростовуються відомостями вищезазначених аудіо- та відеозапису судових засідань від 06.02.2024, 15.02.2024, 11.03.2024 та 28.03.2024, під час яких було допитано потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_19 , які зазначили в суді першої інстанції, що обвинувачений ОСОБА_8 під час інкримінованого злочину безпосередньо висловлював на адресу потерпілих погрози вбивства, а саме зазначає: «Я вас заріжу, як свиней».

Крім того, судом першої інстанції не надано оцінки в оскаржуваному вироку показанням потерпілої ОСОБА_11 про те, що обвинувачений висловлював на її адресу також погрози вбивства як до інкримінованого ОСОБА_8 злочину, так і після його скоєння.

Разом з тим, як убачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції детально не виклав вищезазначені показання потерпілих та свідків, ефективної відповіді на них не надав, належним чином не мотивував свого рішення в частині правової перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 з ч. 2 ст. 15 - п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України на ч.4 ст.296 КК України, не надав повної оцінки показанням потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_19 , а тому версія сторони обвинувачення щодо наявності у обвинуваченого умислу на позбавлення життя потерпілих судом першої інстанції повно не перевірена.

Виходячи з положень статей 23, 24 КК України, умисел є однією з форм вини, яка включає в себе інтелектуальну та вольову ознаки: усвідомлення характеру свого діяння, передбачення його наслідків та бажання чи свідоме допускання їх настання.

Згідно з положеннями ст. 24 КК України, умисел поділяється на прямий і непрямий. При цьому прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. Непрямим же є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.

За положеннями ст. 15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2003 №2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» (далі Постанова), замах на злочин може бути вчинено лише з прямим умислом (коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання).

Отже, виходячи з вимог закону та згідно з усталеною судовою практикою, хоча умисне вбивство може бути вчинено як з прямим, так і з непрямим умислом, проте замах на цей злочин можливий лише з прямим умислом.

Таким чином, якщо винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальність за замах на вбивство.

На вказаному неодноразово наголошував і Верховний Суд у своїх судових рішеннях (зокрема у справах № № 311/1739/20, 760/19781/18, 636/4085/19, 754/2480/18, 640/20173/18).

Згідно із пунктом 22 вказаної Постанови питання про наявність у діях особи умислу на вбивство слід вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, треба враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передували події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

При цьому, безпосереднім об`єктом кримінально-правової охорони за статтею 296 КК є громадський порядок, тобто суспільні відносини, що сформовані внаслідок дії правових норм, а також моральних-етичних засад, звичаїв, традицій та інших позаюридичних чинників і полягає в дотриманні усталених правил співжиття.

Підтримання громадського порядку є одним із важливих чинників захисту честі, гідності, здоров`я, безпеки громадян, їх спокійного відпочинку та безперешкодної праці, втілення інших природних, соціальних і культурних прав членів людської спільноти.

Кримінально каране хуліганство з об`єктивної сторони полягає в посяганні на ці правоохоронювані цінності, що супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Таке посягання, як правило, здійснюється у людних або громадських місцях, зазвичай з ініціативи правопорушника, супроводжується нецензурною лайкою та/або фізичним насильством, пошкодженням майна і призводить до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.

За зовнішніми ознаками хуліганство певним чином схоже на ряд інших злочинів, зокрема на ті з них, що посягають на здоров`я, честь і гідність людини, її майно. Критеріями розмежування цих діянь є насамперед об`єкт посягання, що визначає правову природу та суспільну небезпечність кожного з них, і мотив як ознака суб`єктивної сторони злочину.

Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок. Проявами особливої зухвалості під час цих дій є нахабне поводження, буйство, бешкетування, поєднане з насильством, знищення або пошкодження майна, тривале порушення спокою громадян, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації або громадського транспорту тощо.

Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм відмежування хуліганства як злочину проти громадського порядку та моральності від злочинів проти особи.

Хоч хуліганські дії нерідко супроводжуються фізичним насильством і заподіянням тілесних ушкоджень, головною їх рушійною силою є бажання не завдати шкоди конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Означені дії не зумовлені особистими мотивами й конкретною метою, а за своїми внутрішніми чинниками фокусуються в напрямку тотального негативізму й ворожого ставлення до суспільства. Протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти. Якщо хуліганству передує конфлікт винного з потерпілим (потерпілими), такий конфлікт провокується самим винним як зухвалий виклик соціальному оточенню, і реакція інших на провокуючі дії, в тому числі спроба їх припинити, стають приводом для подальшого насильства.

З урахуванням зазначеного дії, що супроводжувалися погрозами вбивства, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, обумовлені особистими неприязними стосунками, підлягають кваліфікації за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Таким чином, для юридичної оцінки діяння за статтею 296 КК обов`язковим є поєднання ознак об`єктивної сторони цього злочину у виді грубого порушення громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, і суб`єктивної сторони, зокрема, мотиву явної неповаги до суспільства.

Зміст і спрямованість протиправного діяння, що має істотне значення для його правової оцінки, в кожному конкретному випадку визначається виходячи з часу, місця, обстановки й інших обставин його вчинення, характеру дій винного, а також поведінки потерпілого і стосунків, що склалися між ними.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції щодо необхідності кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.4 ст.296 КК України, як хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, спричиненні тілесних ушкоджень потерпілим із застосуванням предмета - ножа, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень, на переконання колегії суддів, є передчасними, оскільки суд, залишаючи без ефективної відповіді викладені вище показання потерпілих та свідків, істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону, що могло вплинути на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Отже, з аналізу вироку суду першої інстанції вбачається, що у ньому викладено формулювання обвинувачення визнане судом доведеним, але в мотивувальній хоча і наведені докази сторони обвинувачення та показання потерпілих і свідків у цій спарві, але не розкрито їх повного змісту та не надано їм відповідної оцінки, всупереч вимог ст.ст. 94 та 374 КПК України.

Перевірка зазначених показань потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_15 , що були надані ними під час судового розгляду, але зміст яких не розкрито у повному обсязі в обвинувальному вироку, та, відповідно, не надано належної і обґрунтованої оцінки в оскаржуваному судовому рішенні, може мати істотне значення у цьому кримінальному провадженні.

Тобто, у цьому конкретному випадку, колегія суддів констатує, що суд першої інстанції належним чином не перевірив доводи сторони обвинувачення, дійшовши передчасного висновку щодо правової кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч.4 ст.296 КК України.

Зазначені обставини, на думку колегії суддів, порушують права як потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , так і обвинуваченого ОСОБА_8 , а також свідчать про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, передбачених п.п.1, 3, 4 ч.1 ст.411 КПК України, а також про наявність неповноти судового розгляду та істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що істотно впливає на остаточні висновки суду щодо доведеності чи недоведеності пред`явленого обвинувачення, оцінку доказів щодо кожного окремо, так і їх сукупності.

Згідно вимог п.п.1, 2, 3 ч.1 ст. 409, п.2 ч.1 ст.410, п.п.1, 2, 3 ч.1 ст.411 і ч.1 ст.412 КПК України, зазначені порушення, щодо невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, та істотних порушень вимог кримінального процесуального закону є безумовною підставою для скасування оскаржуваного обвинувального вироку.

Відповідно до ст. 370 КПК України, вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні, і оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, зокрема положеннями ст. 91 та ст. 94 КПК України.

Із цього вбачається, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що ставлять під сумнів винуватість обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку.

Враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, перш ніж ухвалювати обвинувальний вирок, суд першої інстанції, з дотриманням норм ст. ст. 17, 22, 23 КПК України, повинен був дослідити всі докази сторони обвинувачення та захисту, надати їм належну, логічну оцінку, виходячи з вимог ст.ст. 91, 94 КПК України, та за наявністю підстав визнати такі докази неналежними, недопустимими чи недостовірними, що в свою чергу унеможливить вибірковість їх оцінки.

Згідно з п. 15 ст. 7, ст. 22 КПК України, однією з засад кримінального провадження є змагальність сторін та свобода в поданні суду своїх доказів і у доведенні перед ним їх переконливості, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. Зазначені вимоги кримінального процесуального закону суд першої інстанції не виконав.

Крім того, оцінка доказів, згідно зі ст. 94 КПК України, є виключною компетенцією суду, який постановив вирок, і ці вимоги закону судом першої інстанції не були дотримані у повному обсязі.

При цьому, апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості самостійно усунути вищезазначені недоліки, оскільки до початку апеляційного розгляду прокурори ОСОБА_7 та ОСОБА_6 відмовились від клопотання сторони обвинувачення про повторне дослідження доказів.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку щодо необхідності скасування оскаржуваного вироку та призначення нового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_8 в суді першої інстанції, у зв`язку з чим усі подані апеляційні скарги належить задовольнити частково.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, щодо неналежного дотримання судом вимог, передбачених ст.ст. 370 та 374 КПК України, тобто в частині обґрунтованості та вмотивованості оскаржуваного вироку.

Реалізуючи та дотримуючись загальних процесуальних засад кримінального провадження, що містяться у главі 2 КПК України, колегія суддів дійшла висновку про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закон та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, які перешкодили суду ухвалити законне і обґрунтоване рішення, що обумовлює необхідність скасування оскаржуваного вироку та призначення нового судового розгляду у суді першої інстанції, що відповідає нормам ч.1 ст. 412; п.6 ч. 1 ст. 407; п.п.1, 2,3 ч. 1 ст. 409; п.2 ч.1 ст.410; п.п.1, 2, 3 ч.1 ст.411 КПК України.

Вирішуючи питання про подальший рух кримінального провадження після скасування вироку, колегія суддів виходить з наступного. Порушення судом першої інстанції вищезазначених засад кримінального провадження та вимог п.2 ч.3 ст.374 і ст. 370 КПК України щодо змісту мотивувальної частини обвинувального вироку не відноситься до передбаченого в ч.1 ст.415 КПК України переліку підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Проте, відповідно до вимог ч.6 ст.9 КПК України, у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 КПК України. Такими загальними засадами кримінального провадження у даному випадку є передбачені п.п. 1, 2, 10, 13, 15, 19 ч.1 ст.7 КПК України - верховенство права, законність, диспозитивність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини; забезпечення права на захист; а також змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Разом з цим належить врахувати те, що необхідність дотримання при судовому розгляді вказаних загальних засад судочинства підтверджується практикою Європейського суду та змістом норм Європейської конвенції з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства.

З метою забезпечення належного дотримання під час судового розгляду саме цих загальних засад кримінального провадження, колегія суддів вважає за необхідне скасувати вирок суду першої інстанції і призначити новий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_8 в суді першої інстанції.

Таким чином, призначення нового судового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції зможе найбільш повно та ефективно забезпечити змагальність процесу, реалізацію сторонами їх прав та виконання обов`язків, дозволить повно та всебічно дослідити обставини, які мають істотне значення та перевірити доводи сторін.

Решту апеляційних доводів прокурора, потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 щодо неправильної правової кваліфікації дій обвинуваченого, колегія суддів вважає передчасними, оскільки згідно ч. 1 ст. 415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Водночас, колегія суддів, переглядаючи оскаржуваний вироку в межах апеляційних скарг прокурора та потерпілих, зазначає, що згідно пред`явленого обвинувачення, органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 - п. 2 ч. 2 ст. 115 КК України, як закінчений замах на умисне вбивство двох осіб, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншим людям, але не доведеного до кінця з причин, що не залежали від волі особи.

При цьому, згідно відомомстей аудіо- та відеозапису судових засідань від 06.02.2024, 11.03.2024 та 28.03.2024, під час свого допиту в суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_10 , свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 надали показання про те, що протиправні дії обвинуваченого ОСОБА_8 були припинені внаслідок дій свідка ОСОБА_12 , у зв`язку з чим він не міг виконати усіх дій та зник з місця події.

Відповідно до ч.3 ст.15 КК України, замах на вчинення кримінального правопорушення є незакінченим, якщо особа з причин, що не залежали від її волі, не вчинила усіх дій, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця.

Зазначені обставини належить врахувати суду першої інстанції при новому судовому розгляді, ретельно перевірити та надати процесуальну оцінку усім доводам сторін щодо фактичних обставин події, з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, в тому числі норм ч.3 ст.415 та ст.416 КПК України, ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Окрім цього, колегія суддів, враховуючи вимоги ч.2 ст.439 КПК України, враховує вказівки Верховного Суду, що викладені у постанові суду касаційної інстанції від 07.11.2023 у цій справі, та зазначає, що суду першої інстанції, у разі підтвердження обсягу обвинувачення за ч. 2 ст. 15 - п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, необхідно призначити ОСОБА_8 покарання, яке передбачене санкцією зазначеної норми закону.

Крім того, дослідивши доводи клопотання прокурора про продовження обвинуваченому запобіжного заходу, яке заявлено ним під час апеляційного розгляду, колегія суддів дійшла висновку, що воно підлягає задоволенню, у зв`язку з чим належить продовжити обвинуваченому ОСОБА_8 обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки останній обвинувачуються у вчиненні тяжкого злочину, а також існують ризики, передбачені п.п. 1, 3, 4 ч.1 ст.177 КПК України.

Беручи до уваги усталену практику Європейського суду з прав людини у справах «Едуард Шабалін проти Росії» (рішення ЄСПЛ від 16.10.2014) та «Руслан Яковенко проти України» (рішення ЄСПЛ від 04.09.2015) про неприпустимість тримання особи під вартою без судового рішення та у контексті даного кримінального провадження, не вирішуючи наперед питання про винуватість чи невинуватість ОСОБА_8 , та з метою попередження ризиків їх переховування від суду, оскільки він не може не усвідомлювати імовірність визнання ним вини за висунутим обвинуваченням, ураховуючи особливості апеляційного розгляду, передбачені Главою 31 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити ОСОБА_8 під вартою, продовживши йому запобіжний захід, але не більше ніж на 60 днів.

При новому судовому розгляді суду першої інстанції належить дотримуватися вимог чинного КПК України, у тому числі норм ст.415 ч.3 та ст. 416 КПК України. Крім того, суду ретельному дослідженню підлягають доводи сторони обвинувачення щодо неправильної правової кваліфікації дій ОСОБА_8 , оскільки з`ясування вказаних обставин має істотне значення для встановлення істини у справі та ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення.

Керуючись ст.ст. 405, 407 ч.1 п.6; 409 ч.1 п.п.1, 2, 3; 410 ч.1 п.2; 411 ч.1 п.п.1, 2, 3; 412 ч.1, 415 ч.1 п.1; 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скаргипрокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 , потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Індустріального районного суду м.Харкова від 16 травня 2025 року стосовно ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Продовжити обвинуваченомуОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 05 лютого 2026 року.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді :