ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/299/26 Справа № 199/4109/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_5 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 11 лютого 2025 року у кримінальному провадженні № 0000914, відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Березнуватівка Солонянського району Дніпропетровської області, громадянки України, із вищою освітою, не працюючої, заміжньої, маючої на утриманні двох дітей: фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, -

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

обвинуваченої ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_5

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2025 року ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України і призначено їй покарання у виді штрафу в розмірі чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 68 000 (шістдесят вісім тисяч) гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2(два) роки.

Цивільний позов ОСОБА_5 до Акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГО» та ОСОБА_6 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, - задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГО» на користь ОСОБА_5 витрати на лікування в сумі 13 623,98 гривень та 81736,45 гривень, що становить розмір страхового відшкодування, а також франшизу в сумі 2500,00 гривень, а всього 97 860,43 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 на відшкодування моральної шкоди 100 000,00 гривень та на відшкодування матеріальної шкоди в сумі 3 720,00 гривень, а всього 103 720,00 гривень.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Судом вирішено долю речових доказів та судових витрат.

Цим вироком ОСОБА_6 визнано винною за наступних обставин.

ОСОБА_6 , 19.02.2024 року о 09.50 керуючи технічно справним автомобілем «HYUNDAI TUCSON» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_10 , рухалась в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпра по вулиці Донецьке шосе з боку вулиці Петрозаводської в напрямку вулиці Шолохова.

Під час руху ОСОБА_6 , проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки і її змінам, при вимкненні сигналу додаткової секції в напрямку її руху, що дозволяє їй рух, не зупинилась у встановленому місці, а саме перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія) або перед краєм перехрещуваної проїзної частини, продовжила рух та почала виконувати маневр повороту ліворуч на вулицю Дементьєва, виїхала на перехрестя з вулицею Дементьєва, де скоїла зіткнення з автомобілем «DAEWOO LANOS» реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_5 , яка рухалась по рівнозначній дорозі в зустрічному напрямку прямо, на дозволяючий (зелений) сигнал світлофора.

Порушення правил безпеки дорожнього руху виразилося в тому, що ОСОБА_6 , керуючи транспортним засобом - автомобілем «HYUNDAI TUCSON» реєстраційний номер НОМЕР_1 , порушила вимоги п.п. 8.7.3 (з), 8.10 та 16.3 Правил дорожнього руху України, які наголошують:

- п. 8.7.3 «з» - «вимкнений сигнал додаткової секції забороняє рух у напрямку, вказаному її стрілкою (стрілками),

- п. 8.10 - «у разі подання світлофором (крім реверсивного) або регулювальником сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), дорожнім знаком стоп, якщо їx немає - не ближче 10 м до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках - перед перехрещуваною проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів», невиконання яких, що згідно висновку експертизи, перебуває у причинному зв`язку з наслідками, що настали»,

- п. 16.3 - «у разі необхідності надання переваги в русі транспортним засобам, які рухаються по перехрещуваній дорозі, водій повинен зупинити транспортний засіб перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінією) або 1.13, світлофором так, щоб бачити його сигнали, а якщо вони відсутні - перед краєм перехрещуваної проїзної частини, не створюючи перешкод для руху пішоходів».

Порушення вимог п.п. 8.7.3 (з), 8.10 та 16.3 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_6 знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку з настанням дорожньо-транспортної події, внаслідок якої водію ОСОБА_5 , заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: закритий перелом верхівки надколінника лівого колінного суглобу, забій власне сухожилля надколінника, тіла Гоффа, синовіт, піднадколінниковий бурсит, закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, садно лоба зліва, садна правого колінного суглобу, відносяться до ушкоджень середньої тяжкості, що зумовлюють тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день), п. 2.2.2 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 року № 6. Термін зрощення кісткової тканини понад 21 добу.

Отже, ОСОБА_6 , керуючи транспортним засобом, порушила вимоги п. 8.7.3 (з), 8.10 та 16.3 Правил дорожнього руху України, унаслідок чого спричинила потерпілій ОСОБА_5 середньої тяжкості тілесне ушкодження, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України.

Дії обвинуваченої ОСОБА_6 кваліфіковані судом за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесне ушкодження.

В апеляційній скарзі:

- потерпіла ОСОБА_5 просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання та відшкодування матеріальної і моральної шкоди, зокрема, призначити ОСОБА_6 покарання у виді штрафу в розмірі п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 85 000 гривень з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на три роки.

Стягнути з Акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГО» на користь ОСОБА_5 страхове відшкодування в розмірі 176 280,86 гривень.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 матеріальну шкоду в розмірі 12 797 гривень.

В обґрунтування вказує, що впродовж всього судового процесу першої інстанції обвинувачена ОСОБА_6 своєї вини не визнала, протиправність своїх дій не усвідомила, спричинену їй шкоду в добровільному порядку навіть в мінімальній частині не відшкодувала та не допомогла матеріально хоч трохи нівелювати спричинені з її вини наслідки для мого здоров?я, а навпаки, з метою виправдати свої неправомірні дії, не один раз намагалась погрожувати, залякувати та звинувачувати її в неправдивості медичних висновків.

Вказує, що на час ухвалення вироку ОСОБА_6 не перестала бути суспільно-небезпечною особою для нашого суспільства і призначення їй покарання у вигляді штрафу 68 000 гривень та позбавлення її права керувати транспортними засобами строком на 2 роки, є явно невідповідним покаранням, враховуючи всі обставини та матеріали справи.

Крім того зазначає, що суд першої інстанції не задовольнив її вимоги щодо відшкодування з обвинуваченої ОСОБА_6 витрат в сумі 4 112,00 гривень на послуги таксі, через неповноту інформації даних послуг.

Також вказує, що суд не прийняв до уваги наданий нею висновок судового експерта ОСОБА_11 № 9781/1, від 08 квітня 2024 року, згідно якого, вартість матеріального збитку нанесеного ОСОБА_5 , як власнику автомобіля «DAEWOO LANOS», реєстраційний номер НОМЕР_3 , пошкодженого у наслідок ДТП, становить 104 625,74 гривень, аргументуючи не відповідним оформленням речення висновку.

Окрім цього зазначає, що суд не задовольнив вимогу потерпілої ОСОБА_5 щодо відшкодування з обвинуваченої ОСОБА_6 втраченого доходу в сумі 22 670,94, оскільки за змістом ч. 1 ст. 22 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхова (регламентна) виплата у зв?язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілою фізичною особою здійснюється страховиком, а у випадках, передбачених частиною першою і пунктом 3 частини другої статті 43 цього Закону, - МТСБУ, у розмірі суми втрачених (неотриманих) доходів за підтверджений відповідним закладом охорони здоров?я період втрати працездатності. Тобто, потерпілою в межах даної позивної вимоги треба обрати належного відповідача, а саме АТ «Страхова компанія «ІНГО».

В запереченнях на апеляційну скаргу обвинувачена ОСОБА_6 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_5 , а вирок суду залишити без змін.

Заслухавши потерпілу ОСОБА_5 , яка підтримала доводи і вимоги своєї апеляційної скарги, думку прокурора, яка частково підтримала вимоги апеляційної скарги, а також думку обвинуваченої та її захисника, які в повному обсязі заперечували проти задоволення апеляційної скарги потерпілої, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки висновки суду стосовно фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення та доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні нею кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації її дій за ч. 1 ст. 286 КК України, в апеляційній скарзі потерпілої не оспорюються, інші учасники кримінального провадження апеляційних скарг не подавали, то вказані обставини судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин кримінального провадження, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченої та на кваліфікацію її дій, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

В силу вимог ч. 5 ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Перевіряючи правильність вирішення судом цивільного позову потерпілої ОСОБА_5 в частині стягнення з АТ «Страхова компанія «ІНГО» суми страхового відшкодування, колегія суддів виходить з наступного.

Так, при вирішенні позову в цій частині, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_5 до АТ «Страхова компанія «ІНГО» та стягнення з останньої на користь потерпілої витрат на лікування в сумі 13 623,98 гривень та 81 736,45 гривень, що становить розмір страхового відшкодування, із врахуванням Висновку експерта № 2544-24 від 15 листопада 2024 року, а також франшизи в сумі 2 500 гривень.

Не погоджуючись із таким рішенням, потерпіла ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просить стягнути з АТ «Страхова компанія «ІНГО» на користь неї страхове відшкодування в розмірі 176 280,86 гривень, з посиланням на те, що суд не прийняв до уваги висновок судового експерта ОСОБА_11 № 9781/1 від 08 квітня 2024 року, згідно якого, вартість матеріального збитку становить 104 625,74 гривень.

В той же час, потерпіла ОСОБА_5 в апеляційній скарзі не наводить доводів, які не були б враховані судом під час вирішення цивільного позову в цій частині, або ж не відповідали фактичним обставинам справи на думку потерпілої. Фактично, потерпіла не погоджується із розміром страхового відшкодування, однак при цьому не наводить аргументів, через які вважає рішення суду помилковим.

При цьому слід звернути увагу, що у позові потерпіла ОСОБА_5 ставить питання про стягнення з АТ «Страхова компанія «ІНГО» на її користь страхове відшкодування в розмірі 153 609,92 гривень. Однак, в апеляційній скарзі просить стягнути 176 280,86 гривень.

Щодо доводів апеляційної скарги про стягнення з обвинуваченої ОСОБА_6 матеріальної шкоди в сумі 12 797 гривень, колегія суддів зазначає наступне.

Задовольняючи частково в цій частині позов, суд першої інстанції виходив з того, що з наданих позивачем доказів на підтвердження відшкодування витрат на лікування, частина чеків є нечитаємими, частина чеків не мають прямого відношення до отриманої потерпілої травми, інша частина витрат не містить доказів про їх призначення та необхідність застосування при діагностиці чи лікуванні отриманої неї травми або її наслідків.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки будь-яких письмових доказів на спростування висновків суду матеріали справи не містять.

Що стосується вимог апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_5 про відшкодування з обвинуваченої ОСОБА_6 витрат в сумі 4 112,00 гривень на послуги таксі, то цій вимозі судом першої інстанції була надана вичерпна оцінка, зокрема встановлено, що з долучених до позову рахунків неможливо дійти однозначного висновку про те, що саме потерпіла була споживачем даних послуг у зв`язку із отриманою травмою.

При цьому, судом також було акцентовано, що частина долучених потерпілою копій рахунків, датовані частково поза межами перебування потерпілої ОСОБА_5 на лікарняному.

З матеріалів справи вбачається, що при визначенні розміру стягнення суд обмежився витратами, які безпосередньо були пов`язані з лікуванням потерпілої, а тому будь-які сумніви у законності рішення суду в цій частині відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги щодо цивільного позову фактично зводяться до незгоди із рішенням суду в цій частині, та не містять конкретних доводів, які б свідчили про необґрунтованість або незаконність даного судового рішення.

Щодо доводів апеляційної скарги потерпілої з посиланням про необхідність призначенні обвинуваченій ОСОБА_6 більш суворого покарання, то вони не є прийнятними.

Так, відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції дотримався наведених вище вимог закону та врахував, ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченою ОСОБА_6 кримінального правопорушення, який скоєно з необережності, і, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до нетяжких злочинів, дані про особу обвинуваченої, яка свою вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні не визнала, спричинену шкоду потерпілій не відшкодувала, вибачення у останньої не попросила.

В той же час було враховано, що обвинувачена є матір`ю двох малолітніх дітей, офіційно не працевлаштована, не перебуває на обліку у лікарів нарколога і психіатра, за місцем проживання характеризується позитивно.

Обставинами, що пом`якшують або обтяжуються покарання обвинуваченої ОСОБА_6 не встановлено.

Таким чином, при призначенні покарання, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченій ОСОБА_6 покарання в межах санкції, передбаченої ч. 1 ст. 286 КК України, а саме у виді штрафу в розмірі чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 68 000 гривень, що не є найнижчою або найвищою межею санкції, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, вважаючи таке покарання необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

З таким видом і розміром призначеного судом першої інстанції покарання обвинуваченій ОСОБА_6 погоджується і колегія суддів, оскільки саме таке покарання є достатнім для досягнення мети покарання, визначеної ст. 50 КК України, щодо запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Доводи потерпілої щодо необхідності збільшення розміру покарання, призначеного обвинуваченій ОСОБА_6 до штрафу в розмірі п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 85 000 гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, з посиланням на те, що обвинувачена ОСОБА_6 своєї вини не визнала, протиправність своїх дій не усвідомила, спричинену їй шкоду в добровільному порядку не відшкодувала та не допомогла матеріально, не є достатньо переконливими, так як згідно наведеного вище, суд першої інстанції зазначені обставини також врахував при призначенні покарання.

Таким чином, при ухваленні вироку були враховані усі обставини, на які посилається потерпіла в своїй апеляційній скарзі та призначено покарання в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України, яке є достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження нових злочинів.

Колегія суддів, також зважає на дотримання судом першої інстанції при призначенні покарання практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

З урахуванням наведеного, призначене покарання обвинуваченій ОСОБА_6 відповідає принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості, а тому підстав для призначення обвинуваченій більш суворого покарання, як на це вказує потерпіла, колегія суддів не вбачає.

З огляду на вище наведене, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу потерпілої залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_5 , - залишити без задоволення.

Вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 11 лютого 2025 року у кримінальному провадженні № 0000914, відносно ОСОБА_6 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який перебуває під вартою, - у той же строк з моменту вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4