У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" грудня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

потерпілого ОСОБА_6 (в режимі ВКЗ)

його представника - адвоката ОСОБА_7 (в режимі ВКЗ)

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , яка діє в інтересах потерпілого ОСОБА_6 , на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 жовтня 2024 року.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 жовтня 2024 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №0000018 від 27.02.2013 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 365, ч. 2 ст. 365 КК України, закрито на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з не встановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Адвокат ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_6 , просить ухвалу скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Апелянт вважає ухвалу суду незаконною та такою, що підлягає скасуванню з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Зазначила, що ОСОБА_6 під час скерування своєї заяви про вчинення злочину, у скаргах до правоохоронних органів, а також на засіданнях суду вказував, що під час здійснення розслідування кримінального провадження у 2004 році, він неодноразово потерпав від фактів побиття, катування зі сторони правоохоронних органів. Вказала, що у заяві ОСОБА_6 зазначав персональні дані осіб, які застосовували до нього катування та тортури, з метою отримання викривальних показань та притягнення до кримінальної відповідальності за злочини, які він не вчиняв.

Зазначила, що факт застосування до ОСОБА_6 тортур та катування, з метою отримання викривальних показань у кримінальному проваджені встановлено та підтверджено рядом документів, зокрема рішенням ССПЛ у справі «Клімов та Сливоцький проти України».

Вважає, що оскаржуване рішення прийнято без врахування правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду від 15.02.2024, згідно якої, в провадженні, де потерпілий вказує на конкретну особу як на таку, що вчинила кримінальне правопорушення щодо нього, орган досудового розслідування за результатами всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження має вирішити питання про наявність чи відсутність події кримінального правопорушення, а за її встановлення - про наявність або відсутність ознак кримінального правопорушення в діянні конкретної особи, про достатність доказів для доведення винуватості конкретної особи в суді, про наявність/відсутність підстав до звільнення від кримінальної відповідальності конкретної особи.

Зауважує, що правоохоронними органами здійснювалося неналежне досудове розслідування, оскільки кримінальне провадження неодноразово закривалося, а винні особи так і не були притягнуті до кримінальної відповідальності. Вважає, що досудове розслідування здійснювалося неефективно, а за заявою ОСОБА_6 правоохоронні органи повинні були встановити особу, причетну до вчинення кримінального правопорушення, а в подальшому визначати, чи є в її діях склад кримінального правопорушення, чи ні.

На думку захисника, не провівши всіх необхідних слідчих та процесуальних дій, слідчий не встановив обставин справи, які підлягали обов`язковому доказуванню, відповідно до вимог ч. 1 ст. 91 КПК України.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

До Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області надійшло клопотання заступника начальника відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань, Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_8 від 29 квітня 2021 року про закриття кримінального провадження №0000018 від 27.02.2013 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 365, ч. 2 ст. 365 КК України, оскільки не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, а строки давності притягнення до кримінальної відповідальності закінчилися, тобто з підстав, передбачених п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України. В обґрунтування клопотання прокурор посилався на те, за наслідками проведення досудового розслідування кримінального провадження не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення. Факт перевищення службових повноважень щодо ОСОБА_6 з боку правоохоронних органів не знайшов свого документального та доведені об`єктивні дані про неможливість встановити вказані факти у майбутньому. У зв`язку з цим, наявні підстави для закриття кримінального провадження, так як закінчились строки давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Судом першої інстанції встановлено, що проведеними слідчими (розшуковими) діями не вдалось встановити особу, яка вчинила вказане кримінальне правопорушення, підозра жодній особі не вручена, не вдалось також встановити і подію кримінального правопорушення, а строки давності притягнення до кримінальної відповідальності закінчилися. Проведеними у кримінальному у провадженні слідчими діями, витребуваними документами та проведеною судово-медичною експертизою встановлено, що доводи щодо застосування у відношенні ОСОБА_6 незаконних методів ведення слідства з боку працівників правоохоронних органів, викладені в численних заявах ОСОБА_6 не знайшли свого підтвердження. Під час проведення досудового розслідування доказів та особу, яка вчинила вказане кримінальне правопорушення, на момент розгляду клопотання судом не встановлено.

Оскільки з моменту вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 365, ч. 2 ст. 365 КК України, відомості про які внесені до ЄРДР 27.02.2013 за №0000018, пройшло більше 10 років, тобто сплили строки давності притягнення до кримінальної відповідальності, а особу, яка вчинила дане кримінальне правопорушення не встановлено, суд дійшов висновку про необхідність задоволення клопотання прокурора та закриття вказаного кримінального провадження.

Позиції учасників судового розгляду.

Представник потерпілого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 , та потерпілий ОСОБА_6 підтримали вимоги апеляційної скарги.

Прокурор ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, дослідивши матеріали судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження №0000018, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Положення закону, яким керувався суд апеляційної інстанції, та мотиви прийнятого рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Положеннями ч. 1 ст. 94 КПК України передбачено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно п. 3-1 ч. 1 ст.284 КПК України, кримінальне провадження закривається судом якщо не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, у разі закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, крім випадків вчинення особливо тяжкого злочину проти життя чи здоров`я особи або злочину, за який згідно із законом може бути призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.

Згідно ч. 4 ст. 284 КПК України закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 3-1 частини першої цієї статті, здійснюється судом за клопотанням прокурора.

Пунктом 1-1 ч. 2 ст. 284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається судом з підстави, передбаченої пунктом 3-1 частини першої цієї статті.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, у заяві від 07.02.2013 ОСОБА_6 просив притягнути до кримінальної відповідальності оперуповноважених Вознесенського МВ УМВС України в Миколаївської області ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , а також слідчого Вознесенської районної прокуратури ОСОБА_11 , які вчинили щодо нього фізичне і психологічне насильство у період з 03.11.2003 до 03.04.2004 (т. 1 а.к.п.2).

27.02.2013 Вознесенською міжрайонною прокуратурою за вказаною заявою ОСОБА_6 внесено відомості до ЄРДР за №0000018 за правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 365 КК України, з наступною фабулою: «працівники Вознесенського МВ УМВС України в Миколаївській області в м.Вознесенську застосували фізичний та психологічний вплив на ОСОБА_6 під час проведення досудового слідства в 2003-2004 роках з метою зізнання у вчиненні злочину» (т. 1 а.к.п. 4).

Постановою заступника прокурора Миколаївської області ОСОБА_12 від 07.10.2019, визначено підслідність у кримінальному провадженні №0000018, внесене до ЄРДР за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України, за Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві. 19.07.2019 до ЄРДР внесено відомості за №0000539 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, та слідчим Другого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, розпочато досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні.

Постановою прокурора Другого відділу управління нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування та розшукових дій Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, прокуратури Миколаївської області ОСОБА_13 від 25.08.2020 матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000018 від 27.02.2013 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України та №0000539 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, об`єднане в одне провадження за №0000018.

В подальшому, досудове розслідування здійснювалося старшим слідчим Першого слідчого відділу (з дислокацією у місті Миколаєві) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, ОСОБА_14 на підставі відповідного доручення.

Прокурор - заступник начальника відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_8 , на підставі п. 1-1 ч.2 ст. 284 КПК України звернувся до суду із клопотанням від 29 квітня 2021 року про закриття кримінального провадження №0000018 від 27.02.2013 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 365, ч. 2 ст. 365 КК України, оскільки не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, а строки давності притягнення до кримінальної відповідальності закінчилися, тобто з підстав, передбачених п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Інформація щодо руху кримінального провадження.

Постановою старшого слідчого Вознесенської прокуратури ОСОБА_15 від 10 квітня 2013 року, кримінальне провадження №0000018 за фактом перевищення службових повноважень колишніми працівниками Вознесенського МВ УМВС України в Миколаївській області ОСОБА_10 та ОСОБА_9 закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 365 КК України.

Ухвалою слідчого судді Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13 листопада 2015 року вказану постанову слідчого про закриття кримінального провадження скасовано у зв`язку з неповнотою досудового розслідування та матеріали провадження направлено для здійснення досудового розслідування до СВ прокуратури Миколаївської області.

Постановою старшого слідчого відділу прокуратури Миколаївської області ОСОБА_16 від 30 березня 2016 року кримінальне провадження №0000018 стосовно колишніх працівників СКР Вознесенського МВ УМВС України в Миколаївській області ОСОБА_10 та ОСОБА_9 закрито у зв`язку з відсутністю в діях зазначених осіб складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 липня 2016 року постанова слідчого від 30 березня 2016 року про закриття кримінального провадження скасована.

Постановою слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Миколаївської області ОСОБА_16 від 29 грудня 2016 року кримінальне провадження №0000018, внесене до ЄРДР за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України, закрито з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 квітня 2017 року скасовано постанову слідчого в ОВС СВ прокуратури Миколаївської області ОСОБА_16 від 29 грудня 2016 року про закриття кримінального провадження №0000018.

Постановою слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури та процесуального керівництва прокуратури Миколаївської області ОСОБА_16 від 30 березня 2018 року кримінальне провадження №0000018, внесене до ЄРДР за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України, закрито з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 жовтня 2019 року скасовано постанову слідчого прокуратури Миколаївської області ОСОБА_16 від 30 березня 2018 року про закриття кримінального провадження №0000018.

Тобто, за весь період досудового розслідування, слідчим неодноразово прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Проте, відповідними ухвалами слідчих суддів попередні постанови про закриття кримінального провадження скасовані у зв`язку з необхідністю встановлення додаткових обставин, з наданням відповідних вказівок на усунення неповноти досудового розслідування.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, під час проведення досудового розслідування, яке завершено слідчими ТУ ДБР у м. Миколаєві, відповідно до ч. 2 ст. 9 КПК України всебічно, повно і неупереджено досліджено обставини кримінального провадження.

Судом першої інстанції при розгляді клопотання прокурора відділу Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_8 прийнято законне, вмотивоване та обґрунтоване рішення про закриття кримінального провадження № 0000018 від 27.02.2013 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 365, ч. 2 ст. 365 КК України, оскільки не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, а строки давності притягнення до кримінальної відповідальності закінчилися, тобто з підстав, передбачених п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Мотиви суду.

Дослідивши матеріали кримінального провадження №0000018 від 27.02.2013 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 365, ч. 2 ст. 365 КК України, колегія суддів, всупереч доводам апелянта, зазначає, що під час проведення досудового розслідування повно та всебічно досліджено обставини кримінального провадження, а здобутим доказам надана належна правова оцінка.

В ході досудового розслідування проведено ряд слідчих (розшукових) дій, допитані свідки, проведені судові експертизи. Зокрема, допитані в якості свідків працівники поліції, на яких у поданій заяві про злочин вказував заявник ОСОБА_6 .

Всупереч доводам апелянта, колегія суддів зазначає, що проведеними у кримінальному у провадженні слідчими діями, витребуваними документами та проведеною судово-медичною експертизою встановлено, що доводи, викладені у вказаній заяві та у аналогічних численних заявах ОСОБА_6 , поданих в межах зазначеного кримінального провадження, про застосування до нього фізичного та психологічного впливу з боку працівників Вознесенського МВ УМВС України в Миколаївській області, не знайшли свого підтвердження.

При проведенні досудового розслідування допитано ОСОБА_6 , який повідомив, що не визнає вину у вбивствах, за які його засуджено вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 21 червня 2004 року.

Стверджував, що надав викривальні показання щодо себе під тиском оперуповноважених Вознесенського МВ УМВС ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , а також слідчого ОСОБА_11 . Після того, як він відмовився написати явку з повинною, зазначені особи вивезли його за межі м.Вознесенська у лісосмугу, де катували, заподіяли тілесні ушкодження. Після чого його знову привезли у міліцію та він під тиском підписав явку з повинною.

Разом з тим, ці доводи ретельно перевірені під час досудового розслідування, та не знайшли свого підтвердження.

Так, при прийнятті рішення про закриття кримінального провадження враховано обставини, встановлені під час розгляду кримінальної справи № 1-15/04 у відношенні ОСОБА_6 , яка зберігається в архіві Апеляційного суду Миколаївської області.

До матеріалів кримінального провадження долучено копію вироку Апеляційного суду Миколаївської області від 21 червня 2004 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 152, ч. 2 ст. 15, ст. 152, ч. 4 ст.187, ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115, та за п. 6, 9, 10, 13 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна.

Зазначений вирок оскаржувався в касаційному порядку та ухвалою Верховного Суду України від 27 січня 2005 року залишений без змін.

Під час розгляду кримінальної справи в суді ОСОБА_6 стверджував, що не вчиняв ІНФОРМАЦІЯ_2 вбивства ОСОБА_17 , та ІНФОРМАЦІЯ_1- вбивство ОСОБА_18 .

Крім того, ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні 01.11.2003 року замаху на вбивство ОСОБА_19 , смерть якої не настала, оскільки їй була надана своєчасна медична допомога, та яка під час допиту вказала саме на ОСОБА_6 як на особу, яка вчинила злочин.

Під час судового розгляду, як свідчить зміст вироку апеляційного суду, ОСОБА_6 заявив про застосування до нього незаконних методів ведення слідства, і ця заява перевірена судом шляхом надання відповідного доручення Вознесенському міжрайонному прокурору.

За наслідками перевірки вказаної заяви, постановою Вознесенського міжрайонного прокурора від 04 червня 2004 року відмовлено у порушенні кримінальної справи відносно працівників Вознесенського МРВ УМВС ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_20 за ознаками злочинів, передбачених ст. 364, 365 КК України за заявою ОСОБА_6 з підстав, передбачених п.2 ст. 6 КПК України (1960 року), оскільки факти застосування до нього незаконних методів під час досудового слідства не знайшли свого підтвердження.

Встановлено, що в ході досудового розслідування від ОСОБА_6 не надходило заяв про застосування психологічного та фізичного насильства.

У вироку суд дійшов висновку, що аналіз доказів по справі повністю підтвердив показання ОСОБА_6 , які він надав під час досудового слідства по обставинам кожного злочину, та суд встановив, що всі деталі злочинів міг знати лише він як особа, яка вчинила злочини.

Також у вироку констатовано, що свідок ОСОБА_11 , який допитаний в суді, пояснив, що під час розслідування кримінальної справи ніякого тиску на ОСОБА_6 не здійснював, та не надавав дозволу працівникам міліції на допити ОСОБА_6 .

Більш того, в суді ОСОБА_6 підтвердив, що слідчий ОСОБА_11 на нього ніякого тиску не застосовував.

Як вище зазначено, ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні злочинів, які вчинені у період з 18.09.2003 - 01.11.2003 року. Затримано ОСОБА_6 03.11.2003. Вирок від 21.06.2004 набрав законної сили 27.01.2005.

Між тим, заява про застосування незаконних методів ведення слідства, на підставі якої відомості про злочин внесено до ЄРДР, подана прокурору Миколаївської області 07.02.2013, тобто за спливом 9 років після зазначених у заяві подій.

Як слідує з заяви ОСОБА_6 , щоб отримати явку з повинною у вбивстві, його вивезли до лісосмуги працівники Вознесенського МВ УМВС України в Миколаївський області ОСОБА_10 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 . Вказав, що ОСОБА_23 може підтвердити, чому його після затримання повезли не у райвідділ, а у лісосмугу, де у нього вибивали явку з повинною.

Під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000018 неодноразово допитані колишні працівники Вознесенського МВ УМВС України в Миколаївський області ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , які у 2003-2004 роках приймали участь у проведенні оперативно-розшукових заходів щодо встановлення осіб, причетних до вчинення умисних вбивств у м. Вознесенську та Вознесенському районі Миколаївської області.

Свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_9 при допиті категорично заперечували обставини, зазначені у заяві ОСОБА_6 , та пояснили, що ОСОБА_6 під час проведення слідчих дій добровільно підтвердив участь у вчиненні умисних вбивств та вказав обставини вчинення злочинів. Пояснили, що ані фізичного, ані психологічного тиску на ОСОБА_6 не чинили.

Окрім того, допитано в якості свідка ОСОБА_11 , який працював на посаді старшого слідчого Вознесенської міжрайонної прокуратури, який пояснив, що в 2004 році в його провадженні перебувала кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 152, ч. 2 ст. 15 ст. 152, п. 6, 9, 10, 13 ч. 2 ст. 115 КК України. Пояснив, що внаслідок оперативно-розшукових заходів встановлено особу підозрюваного - ОСОБА_6 , який при проведенні досудового слідства добровільно підтвердив участь у вчиненні умисних вбивств, добровільно надав пояснення про обставини вчинення злочинів.

ОСОБА_6 не скаржився та не повідомляв про застосування відносно нього фізичного впливу з боку працівників Вознесенського МВ УМВС України.

Свідок ОСОБА_20 пояснив, що з 2002 по 2004 року працював о/у ВКР Вознесенського МРВ УМВС. Спільно з ОСОБА_9 займався розкриття вбивства потерпілої Кришталь біля с. Таборівка. Пояснив, що він ніколи тілесні ушкодження чи заходи психологічного випливу до ОСОБА_6 з метою зізнання у вбивствах не застосовував, та штучні докази його вини не створював.

Окрім того, допитані у якості свідків колишні працівники Вознесенського МВ УМВС (на виконання ухвали слідчого судді від 18.04.2017), а саме:

- свідок ОСОБА_24 , який у період 2003 -2005 роки працював на посаді начальника Вознесенського МРВ УМВС України в Миколаївській області, та на момент допиту не пам`ятає обставини затримання ОСОБА_6 за підозрою у вчиненні умисних вбивств;

- свідок ОСОБА_25 , який пояснив, що до 2004 роки працював у Вознесенському МРВ УМВС України в Миколаївській області. Дійсно, ОСОБА_6 був поміщений до Ізолятора тимчасового тримання, та жодних скарг на той час від нього не надходило;

- свідок ОСОБА_26 , який до 2004 роки працював у Вознесенському МРВ УМВС України в Миколаївській області, пояснив, що із ОСОБА_6 ніколи не спілкувався та обставини його затримання не відомі.

Отже, зазначені свідки не підтвердили обставини, зазначені у заяві ОСОБА_6 щодо застосування незаконних методів ведення слідства.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, під час його розслідування слідчими вживалися заходи щодо встановлення усіх можливих свідків, задля перевірки обставин, зазначених у заяві ОСОБА_6 , зокрема колишніх працівників Вознесенського МРВ УМВС, понятих ОСОБА_27 та ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , які були присутні під час проведення слідчого експерименту зі ОСОБА_6 та під час його затримання та поміщення до ІТТ, а також ОСОБА_30 (ст. слідчого прокуратури). Разом з тим, вжитими розшуковими заходами у кримінальному провадженні не вдалося можливим встановити вказаних осіб, оскільки вони тривалий час не проживають на території Миколаївської області, про що свідчить відповідь на доручення Вознесенського ВП ГУНП в області №14161/59-16 від 27.12.2016.

Крім того, на виконання ухвали слідчого судді від 01.10.2019, під час досудового розслідування допитано в якості свідків близьких родичів ОСОБА_6 , а саме:

- ОСОБА_31 (матір), яка пояснила, що зі слів ОСОБА_6 , він вбивств не вчиняв, а зізнання надав працівникам міліції, йому спричинили тілесні ушкодження;

- свідок ОСОБА_32 пояснила, що її брат ОСОБА_33 у 2007 році при побаченні у виправній колонії їй сказав, що злочини не вчиняв.

Проте, ці свідки є близькими родичами ОСОБА_6 , не є очевидцями тих подій, про які їм повідомив ОСОБА_6 , не підтверджені доказами, здобутими під час проведення досудового розслідування. Тому, показання зазначених свідків не доводять обставин, зазначених у заяві ОСОБА_6 від 27.02.2013.

Колегія суддів зазначає, що усі вищевказані свідки, які допитані під час досудового розслідування цього кримінального провадження, не підтвердили обставини, про які зазначив ОСОБА_6 у заяві про злочин.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, слідчими приймалися заходи щодо перевірки доводів ОСОБА_6 шляхом витребування наступних документів.

Так, на запит слідчого від 26.03.2013, начальник Вознесенського МВ УМВС ОСОБА_34 повідомив, що журнал обліку первинного медичного обстеження ОСОБА_6 в ІТТ Вознесенського МВ УМВС України в Миколаївській області за 2004 рік та журнал обліку осіб, які перебували в ІТТ Вознесенського МВ УМВС в Миколаївській області під вартою в 2004 році, знищені згідно акту №42/3833 від 27.12.2012.

Окрім того, під час досудового розслідування встановлено, що згідно наказу №18 від 15.06.2011 Вознесенською міжрайонною прокуратурою створено експертну комісію для впорядкування архіву і знищення номенклатурних справ в архіві міжрайонної прокуратури, та згідно протоколу від 15.06.2011 матеріали про відмову у порушенні кримінальних справ за період 2002-2007 років знищено.

Що стосується доводів ОСОБА_6 про заподіяння йому тілесних ушкоджень, то ці доводи були слідчим перевірені шляхом витребування медичних документів ОСОБА_6 . На запит слідчого від 16.12.2015, із СІЗО надійшла медичної документація, починаючи з 2003 року.

Проте, з наданої медичної документації слідує, що усі звернення ОСОБА_6 до лікарів у умовах СІЗО жодного разу не стосувалися скарг на спричинення йому тілесних ушкоджень, що спростовує твердження ОСОБА_6 в його заяві про злочин від 07.02.2013 про катування та заподіяння тілесних ушкоджень працівниками міліції.

Згідно відповіді на запит №17/1-467 вих 16 від 06.10.2016, вбачається, що за період 01.01.2004 по 01.03.2004 ОСОБА_6 до КУ «Вознесенська ЦРЛ» не доставлявся (т. 1 а.к.п. 184).

Окрім того, Філія державної установи «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» в Миколаївській області повідомила, що ОСОБА_6 надійшов до ДУ «Миколаївський слідчий ізолятор» 08.12.2003, та при проведенні огляду фельдшером медико-санітарної частини СІЗО скарг не висловлював, тілесних ушкоджень у нього не виявлено, легені та серце без патології.

Як вбачається з висновку судової медичної експертизи №652 від 20.12.2016, на підставі даних судово-медичного дослідження матеріалів кримінального провадження №0000018 за заявою ОСОБА_6 , експерт дійшов висновку, що в медичних документах, які знаходяться в матеріалах справи, тілесні ушкодження не вказані.

Згідно довідки СІЗО засуджений ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3., до Миколаївського слідчого ізолятору прибув 08.12.2003. За період тримання в СІЗО ОСОБА_6 вибував за межі СІЗО: 12.12.2003 - до ІТТ Вознесенського МРВ УМВС України в Миколаївській області; 12.01.2004 - прибув до СІЗО; 16.01.2004 - до ІТТ Вознесенського МРВ; 29.01.2004 - прибув до СІЗО; 16.02.2004 - до ІТТ Вознесенського МРВ; 16.03.2004 - прибув до СІЗО 23.03.2004 - до ІТТ Вознесенського МРВ; 31.03.2004 - прибув до СІЗО; 06.11.2004 - до СІЗО м. Києва для участі в розгляді касаційної скарги в Верховному Суді України 12.02.2005 - прибув до СІЗО.

Доводи ОСОБА_6 про його перебування в одній камері з ОСОБА_35 , якого теж підозрювали у вчиненні одного із вбивств, спростовані повідомленням начальника СІЗО Управління Державної пенітенціарної служби України в Миколаївській області від 30.03.2016, згідно якому ОСОБА_6 з ОСОБА_36 ніколи не утримувався в одній камері.

Таким чином, факт перевищення службових повноважень щодо ОСОБА_6 з боку працівників правоохоронних органів не знайшов свого підтвердження та доведені об`єктивні дані про неможливість встановити вказаний факт у майбутньому.

Під час проведення досудового розслідування не встановлено і особу, яка вчинила вказане кримінальне правопорушення. На переконання колегії суддів, суд першої інстанції закриваючи кримінальне провадження, ретельно перевірив доводи, викладені в клопотанні прокурора.

У п.9 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Клімов та Сливоцький проти України» від 02 березня 2023 року (заяви № 51100/17 та №69370/17) зазначено, що «з огляду на прогалини у доказовій базі та суперечності у матеріалах справ на національному рівні та у фактичних доводах сторін, Суд вбачає за неможливе встановити поза розумним сумнівом, що заявники отримали тілесні ушкодження, перебуваючи під контролем працівників міліції, як стверджувалося. Суд вважає, що труднощі у встановленні суті тверджень заявників про жорстоке поводження спричинені не проведенням органами державної влади ефективного розслідування їхніх скарг».

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що Європейський суд з прав людини в справі «Клімов та Сливоцький проти України» не встановив факту отримання ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, перебуваючи під контролем працівників міліції, як стверджується апелянтом.

Окрім того, колегія суддів наголошує, що під час досудового розслідування, яке тривало з 27.02.2013, проведені усі можливі слідчі (розшукові) дії, спрямовані на перевірку заяви ОСОБА_6 , тобто всупереч доводам апелянта, досудове розслідування є ефективним. Вимоги кримінального процесуального закону під час досудового розслідування виконані у повному обсязі, при його проведені здійснені усі необхідні слідчі дії для встановлення об`єктивних обставин кримінального провадження.

Проте, через сплив значного часу від подій 2003-2004 року, про які зазначав ОСОБА_6 , до подання ним заяви про злочин у лютому 2013 року, в якій він висловив обвинувачення щодо колишніх працівників правоохоронних органів, минуло більше 9 років.

Доводи ОСОБА_6 про незаконні методи ведення слідства були перевірені ще у червні 2004 року, під час судового розгляду кримінальної справи, де він на підставі беззаперечних доказів визнаний винним та йому призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.

Колегія суддів акцентує, що вирок набрав законної сили 27 січня 2005 року, але ОСОБА_6 повторно звернувся із заявою про незаконні методи ведення слідства у лютому 2013 року, на підставі якої відомості про злочин внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000018.

За такого, оскільки пройшов значний час, усі можливі письмові докази на момент початку досудового розслідування, вже були на законних підставах знищені, тобто така ситуація для заявника була передбачуваною.

В свою чергу, ОСОБА_6 свої доводи не підтвердив документально, зокрема, немає жодного доказу на підтвердження заподіяння йому тілесних ушкоджень за обставин, зазначених у заяві від 27.02.2013, а тому висловлене ним обвинувачення у бік працівників правоохоронних органів є голослівним.

Більш того, колегія суддів акцентує, що ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні злочинів за встановлених судом обставин вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 21 червня 2004 року. Його вина у вчиненні двох вбивств та замаху на вбивство доведена доказами, які покладені в основу вироку, поза розумним сумнівом.

У Постанові Верховного Суду від 15 лютого 2024 року (справа №87/1066/22) Суд касаційної інстанції зазначив, що в провадженні, де потерпілий вказує на конкретну особу як на таку, що вчинила кримінальне правопорушення щодо нього, орган досудового розслідування за результатами всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження має вирішити питання про наявність чи відсутність події кримінального правопорушення, а за її встановлення - про наявність або відсутність ознак кримінального правопорушення в діянні конкретної особи, про достатність доказів для доведення винуватості конкретної особи в суді, про наявність/відсутність підстав до звільнення від кримінальної відповідальності конкретної особи.

У цьому кримінальному провадженні, не встановлено осіб, які вчинили кримінальне правопорушення відносно ОСОБА_6 за зазначених у його заяві обставинах.

Вказані ОСОБА_6 можливі факти кримінальних правопорушень мали місце у період часу з 2003 року по 2004 рік, тобто з часу їх можливого вчинення минуло більше 17 років.

Відсутні підстави вважати, що при проведенні досудового розслідування не проведено всіх необхідних слідчих та процесуальних дій, а слідчий не встановив обставин справи, які підлягали обов`язковому доказуванню, відповідно до вимог ч. 1 ст. 91 КПК України, як про це зазначає захисник у поданій апеляційній скарзі.

Відповідно до вимог ст. 12 КК України, кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 365 та ч. 2 ст. 365 КК України, відносяться до категорії нетяжких злочинів та тяжких злочинів, відповідно, та не відносяться до злочинів проти основ національної безпеки України, проти миру та безпеки людства.

Положеннями п. 3 та п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України передбачено, що строк давності притягнення до кримінальної відповідальності складає п`ять років у разі вчинення нетяжкого злочину та десять років - у разі вчинення тяжкого злочину.

Таким чином, на момент розгляду клопотання прокурора не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, та строки давності притягнення до кримінальної відповідальності закінчилися, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення клопотання прокурора та закриття вказаного кримінального провадження з підстав, передбачених п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Оцінюючи інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів враховує практику Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 ст.6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень («Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції»), (dec.); «Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2») [ВП], § 41).

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Зазначені вимоги закону судом першої інстанції дотримано, а оскаржуване рішення відповідає положенням ст.370 КПК України. Враховуючи викладене, апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 424, 532 КПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , яка діє в інтересах потерпілого ОСОБА_6 , залишити без задоволення.

Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 23 жовтня 2024 року, якою кримінальне провадження, внесене до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №0000018 від 27.02.2013 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 365, ч. 2 ст. 365 КК України, закрито на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з не встановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3