Справа № 338/214/25
Провадження № 11-кп/4808/527/25
Категорія ч.2 ст. 345 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2025 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду у складі :

головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря с/з ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Богородчанського районного суду від 18 вересня 2025 року, відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого за ч.2 ст. 345 КК України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , відповідно до ст. 89 КК України не судимого, -

в с т а н о в и л а :

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає зміні, оскільки йому призначено покарання, яке за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Зазначає, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував ту обставину, що ним помилково було сприйнято поведінку потерпілого ОСОБА_10 по відношенню до ОСОБА_11 , як протиправну і його дії були спрямовані на припинення цих протиправних дій, що судом помилково трактовано, як намагання виправдатись.

Звертає увагу суду на те, що він повністю визнає свою вину, щиро розкаюється, готовий відшкодувати потерпілому завдану шкоду у сумі 20 000 гривень, хоче повернутися на службу в ЗСУ, по місцю проживання характеризується позитивно, має неурядові нагороди за захист України.

Стверджує, що суд першої інстанції безпідставно при призначені йому покарання врахував те, що він раніше притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності, так як він у відповідності до ст. 89 КК України, вважається особою, яка не має судимостей.

Просить змінити вирок Богородчанського районного суду від 18.09.2025 року в частині призначеного йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців, застосувати положення ст. 75 КК України та звільнити від відбування покарання з випробуванням тривалістю 2 роки.

Прокурор ОСОБА_7 подав заперечення на апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 , вважає її безпідставною та необгрунтованою. Зазначає, що ОСОБА_8 хоч і беззаперечно визнав себе винним у скоєному, однак його показання в ході судового розгляду свідчать про те, що він шукав виправдання своїм діям, а не засуджував їх, як протиправні.

Окрім цього вказує, що суд першої інстанції не посилався і не враховував при призначені покарання обвинуваченому ОСОБА_8 те, що він раніше притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності, а лише згадав про них, як обставини, які характеризують особу обвинуваченого.

Просить апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції від 18.09.2025 року без змін.

Вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 345 КК України, та призначено йому покарання у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі.

Строк відбування покарання вказано рахувати ОСОБА_8 з 17.06.2025 року, зарахувавши у строк відбування покарання термін попереднього ув`язнення.

Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу залишено попередньо обраний тримання під вартою з утриманням його на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 , задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 на відшкодування заподіяної моральної шкоди 20 000 гривень.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 , умисно заподіяв працівникові правоохоронного органу легкі тілесні ушкодження у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, за наступних обставин.

22.10.2022 року ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 був призваний на військову службу до військової частини НОМЕР_1 , а в подальшому А7135 Наказом командира в/ч НОМЕР_2 солдата ОСОБА_8 призначено на посаду гранатометника 1-го стрілецького відділення 3 стрілецького взводу 1 стрілецької роти цієї військової частини.

Проходячи військову службу, солдат ОСОБА_8 відповідно до вимог ст.11, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.1,4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України повинен був свято і беззаперечно дотримуватись Конституції України і Законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, берегти військову честь і поважати гідність інших людей, не допускаючи негідних вчинків.

Не дотримавшись вказаних вимог нормативно-правових актів, ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення.

Так, у вечірній час доби 14.10.2024 року солдат ОСОБА_8 , перебуваючи поза межами розташування військової частини НОМЕР_2 без законних на те підстав, знаходився у АДРЕСА_1 .

В той час, близько 18 год.50 хв. 14.10.2024 року поліцейський офіцер громади Івано-Франківського районного управління поліції ГУНП в Івано-Франківській області капітан поліції ОСОБА_10 , виконуючи свої службові обов`язки, з метою проведення перевірки за матеріалами ЄО №3333 від 25.09.2024 року за заявою ОСОБА_12 , перебував поблизу будинку №11 по вул. Богдаана Яцківа в с.Гринівка і намагався отримати пояснення у ОСОБА_11 . При цьому ОСОБА_10 перебував у форменому одязі поліцейського. Будучи агресивно налаштованою по відношенню до працівника поліції, ОСОБА_11 вчинила з ОСОБА_10 конфлікт, до якого приєднався обвинувачений ОСОБА_8 , який близько 19 год., рухаючись дорогою біля будинку №11 по вул.Богдана Яцківа в с.Гринівка ОСОБА_8 , побачив ОСОБА_11 , яка конфліктувала з ОСОБА_10 . Діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, з метою спричинення працівнику правоохоронного органу тілесних ушкоджень, наблизився до капітана поліції ОСОБА_10 і правою рукою наніс йому два удари в ділянку голови зліва, спричинивши потерпілому тілесні ушкодження у виді саден в ділянках голови, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_9 підтримали подану апеляційну скаргу, просили її задовольнити, а вирок суду першої інстанції змінити та застосувати вимоги ст. 75 КК України;

- прокурор з приводу поданої апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 заперечив, вважає, що її слід залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вирок суду, слід залишити без змін, з наступних підстав.

Ухвалений вирок судом першої інстанції в силу ст. 370 КПК України є законним, обґрунтованим і вмотивованим, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, і відповідає вимогам ст. 374 КПК України.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 розглянуто в порядку ст.349 ч.3 КПК України, де судом визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, оскільки під час судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачений правильно зрозумів зміст обставин кримінального провадження, і у зв`язку із повним визнанням вини, вважав недоцільним дослідження в судовому засіданні доказів, зібраних на досудовому розслідуванні, і що в подальшому він не матиме права оскаржити фактичні обставини кримінального провадження в апеляційному порядку. Інші учасники судового розгляду проти цього не заперечили.

Колегія суддів не вбачає порушень проведення судом судового розгляду в порядку ст.349 ч.3 КПК України, а тому вирок суду у цій частині не переглядатиметься судом апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 404 ч.1 КПК України.

Оскільки в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_8 не оспорюються фактичні обставини кримінального правопорушення та їх правова кваліфікація, а також доведеність його вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, колегія суддів не вбачає будь-яких підстав для перегляду судового рішення поза межами поданої обвинуваченим апеляційної скарги, тим більше, що вирок суду першої інстанції в цій частині є законним та обґрунтованим, а дії ОСОБА_8 правильно кваліфіковані за ч.2 ст. 345 КК України.

Доводи наведені обвинуваченим ОСОБА_8 у своїй апеляційній скарзі з приводу того, що судом першої інстанції при призначенні йому покарання було не в повній мірі враховано всі пом`якшуючі обставини та призначено надто суворе покарання, на думку колегії суддів є безпідставними та необгрунтованими.

За правилами кримінального закону покарання, призначене особі за скоєний злочин, має бути законним і справедливим. Законність покарання означає, що його має бути призначено особі відповідно до вимог цього закону, а справедливість покарання визначається принципом його домірності, тобто необхідності його визначення судом саме у тому вигляді й розмірі, яке з урахування ступеня тяжкості скоєного злочину, даних про особу винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, буде необхідним та достатнім для її виправлення й попередження скоєння нових злочинів.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженим, та й іншими особами.

Згідно ст. 65 КК України, суд призначає покарання за вчинений злочин відповідно до загальної частини цього кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка скоїла злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження скоєння нових злочинів.

Вимоги цієї норми є імперативними, тобто обов`язковими для застосування судом. Наведені в ній положення зобов`язують суд при призначені покарання врахувати не лише ступінь тяжкості скоєного злочину та обставини, що обтяжують покарання, а й особу винного та обставини, що пом`якшують покарання.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції призначаючи покарання обвинуваченому дотримався вимог ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання і врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання в силу ст. 66, 67 КК України.

Судом першої інстанції обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого не встановлено.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого судом також не встановлено. Суд першої інстанції зазначив, що сам факт визнання обвинуваченим винуватості у вчиненні кримінального правопорушення не є достатнім для констатації наявності щирого каяття. Така пом`якшуюча вину обставина повинна характеризуватися жалем за скоєне не лише внаслідок усвідомлення невідворотності покарання, а активною позицією, яка проявляється у засудженні своєї протиправної поведінки, вчинення дій спрямованих на спокутування провини, відшкодування завданої шкоди, чого у даному випадку суд не встановив. ОСОБА_8 хоч беззаперечно визнав свою вину, однак його показання в ході судового розгляду свідчать про те, що він шукав виправдання своїм діям, а не засуджував їх, як протиправні.

Окрім цього, судом враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, який згідно ст. 89 КК України не судимий, на обліку лікаря нарколога та психіатра не перебуває, по місцю проживання характеризується позитивно, за час несення військової служби заохочувався відзнаками неурядових організацій, є учасником бойових дій.

Також судом першої інстанції взято до уваги ту обставину, що обвинувачений ОСОБА_8 уже після направлення даного кримінального провадження на розгляд суду, протягом тривалого часу вчиняв активні дії аби уникнути суду. Крім того, за даними обліку вчинених адміністративних та кримінальних правопорушень, ОСОБА_8 неодноразово притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності.

Щодо тверджень наведених в поданій апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_8 з приводу того, що судом першої інстанції не враховано при призначенні йому покарання те, що він визнав свою вину, щиро розкаявся та має намір відшкодувати завдану шкоду потерпілому, судова колегія вважає їх безпідставними та необгрунтованими, оскільки дані обставини були враховані при призначені покарання судом першої інстанції.

Стаття 65 КК України передбачає, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

З огляду на вказані обставини, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції покарання є необхідне й достатнє для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів, а також справедливим щодо досягнення мети покарання виходячи з вимог ст. 50 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України звільнення від відбування покарання з випробу¬ванням можливе при призначенні таких основних покарань, як виправні роботи, службові обмеження для військовослужбовців, обмеження волі або позбавлення волі за умови визначення його на строк не більше п`яти років. Однак призначення одного із зазначених покарань само по собі не вирішує питання про можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням. Для його застосування потрібно встано¬вити достатню для цього підставу. У статті 75 КК відсутнє чітке визначення такої підстави, але її зміст надає суду можливість конкретизувати її залежно від обставин справи. У ній зазначено, що звільнення від відбування покарання з випробуванням допустиме тоді, коли суд дійде висновку, що, виходячи із тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин, виправлення засудженого мож¬ливе без відбування покарання. Тому суду завжди потрібно детально з`ясувати фак¬тичну тяжкість такого діяння, особу винного та інші обставини справи.

Як під час розгляду провадження в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду, не встановлено підстав для висновку про можливість застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_8 ст. 75 КК України.

Більш м`яке покарання за ч.2 ст 345 КК України не відповідатиме ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, не буде необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, як необґрунтовану. Доводи апеляційної скарги поданої обвинуваченим ОСОБА_8 повністю спростовуються висновками суду першої інстанції, які є обґрунтованими належними доказами, яким дана вичерпна правова оцінка.

Керуючись ст.ст. 404, 405,407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Вирок Богородчанського районного суду Івано Франківської області від 18 вересня 2025 року щодо ОСОБА_8 за ч.2 ст. 345 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, засудженим у той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5