Провадження № 1-кп/185/246/26
У Х В А Л А

іменем України

20 січня 2026 року м.Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань №0025852 від 19 листопада 2025 року, за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

смт. Широке Широківського району Дніпропетровської області, громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 (в режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_3 (в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції),

установив:

Суть питання, що вирішується ухвалою і за чиєю ініціативою розглядається

В провадженні Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області знаходяться матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України.

Ухвалою суду від 04.12.2025 по вказаному кримінальному провадженню призначено судовий розгляд.

У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою на 60 днів. Обґрунтовуючи, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, на підставі вагомих доказів; наявні ризики, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК, та спростовують можливість застосування до обвинуваченого менш суворого запобіжного заходу.

Позиції учасників кримінального провадження щодо поданого клопотання

Обвинувачений ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечував проти заявленого клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Просив застосувати більш м`який запобіжний захід.

Захисник ОСОБА_5 просив відмовити в задоволенні клопотання. Зазначив, що відсутні підстави для продовження, оскільки ОСОБА_3 бажає продовжити військову службу, просив застосувати альтернативний запобіжний захід заставу у мінімальну розмірі.

Мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, якими керувався постановив:

Заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи в частині заявлених клопотань, суд доходить таких висновків.

Відповідно до ст. 331 КПК України в судовому засіданні суд має право до спливу продовженого строку повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершено до його спливу.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04.12.2025 року відносно ОСОБА_3 продовжено строк тримання під вартою до 01.02.2026 року включно.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований: 4) до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до ст. 177 КПК метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, окрім іншого переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду та незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення.

ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника, вчинена в умовах воєнного стану, за яке санкцією статті передбачено покарання у вигляді позбавлення волі строком від п`яти до десяти років, що відноситься до категорії тяжких злочинів згідно зі ст. 12 КК України.

Щодо наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК

Суд вважає доведеними, що вказані у клопотанні ризики щодо поведінки обвинуваченого продовжують існувати, з огляду на таке.

Ризик переховуватися від органу досудового розслідування та суду

Суд оцінює ризик втечі з урахуванням особистих характеристик обвинуваченого, зокрема його моральних якостей, місця проживання, виду занять, матеріального становища, сімейних та соціальних зв`язків із країною, де здійснюється кримінальне переслідування.

На переконання суду ризик переховування обумовлюється можливістю притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для обвинуваченого наслідками і суворістю передбаченого покарання, оскільки кримінальне правопорушення передбачене ч. 4 ст. 402 КК України відповідно до ст. 12 КК України, є тяжкими кримінальними правопорушеннями проти встановленого порядку несення військової служби, санкцією якої передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до десяти років, що вже саме по собі може бути підставою та мотивом для обвинуваченого переховуватись від суду.

Ризик незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні

Суд погоджується з доводами сторони обвинувачення щодо продовження існування ризику незаконного впливу на свідків. Наявність зазначеного ризику (передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України) обґрунтовується тим, що обвинувачений має мотив та можливість вплинути на свідків, які разом з ним проходять військову службу в одній військовій частині, що фактично створить умови для здійснення впливу на безпосередніх свідків, у тому числі шляхом вмовляння, підкупу, залякування та здійснення стосовно останніх насильницьких дій.

Також слід взяти до уваги, що ризик незаконного впливу на свідків залишається актуальним з огляду на встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме усно шляхом допиту особи в судовому засіданні відповідно до положень ст. 23 КПК України. Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України.

Тобто ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й надалі на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Ризик вчинити інше кримінальне правопорушення

Підтверджується тим, обвинуваченому загрожує покарання до 10 років позбавлення волі, з метою ухилення від покарання у разі визнання його винним або від кримінального переслідування існує реальна можливість вчинення останнім злочинів, передбачених ст. ст. 407, 408 КК України.

Щодо застосування більш м`якого запобіжного заходу

Під час розгляду клопотання судом вивчалась можливість застосування відносно ОСОБА_3 більш м`якого запобіжного заходу.

Суд враховує дані про особу обвинуваченого, зокрема ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець смт. Широке, Широківського району, Дніпропетровської області, з середньо-спеціальною освітою, одружений, що має на утриманні неповнолітню дитину, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовець військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, на посаді старший стрілець 1 відділення 3 патрульного взводу 1 патрульної роти 2 патрульного батальйону військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, у військовому званні «солдат», раніше не судимий, інші наведені у цій ухвалі дані про обвинуваченого, що, однак не нівелює встановлені судом ризики.

Оцінюючи можливість застосування інших більш м`яких запобіжних заходів, суд використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи, в тому числі застава, домашній арешт, особиста порука та особисте зобов`язання не зможуть запобігти визначеним ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього.

Обґрунтовуючи неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу прокурор послався на встановлені під час досудового розслідування та відображені у його клопотанні обставини вчинення кримінального правопорушення, ступінь його тяжкості, обґрунтування та ступінь вираженості наведених ризиків, а також те, що основним є ризик переховування від суду, у зв`язку з чим, лише тримання під вартою здатне забезпечити мету застосування запобіжного заходу, а не жоден більш м`який запобіжний захід.

Враховуючи викладене, існування доведених прокурором ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а також оцінюючи сукупність обставин, а саме: обвинувачення у вчиненні ОСОБА_3 тяжкого кримінального правопорушення в сфері злочинів проти встановленого порядку несення військової служби, тяжкість покарання, що загрожує йому в разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого обвинувачується, застосування більш м`яких запобіжних заходів є неможливим, а тому вважає необхідним продовжити йому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів.

Даних щодо неможливості застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за станом здоров`я суду не надано.

Таку аргументацію, з огляду на доведеність усіх наявних ризиків суд вважає достатньою для висновку про неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ч. 8 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

При постановленні даної ухвали, суд, керуючись ч. 4 ст. 183 КПК України, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, про які зазначено вище, не визначає розмір застави у даному кримінальному провадженні відносно ОСОБА_3 при продовженні застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки останньому інкриміноване діяння у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, під час дії воєнного стану.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.ст. 314, 315, 316, 336, 369 372, 376, 392 КПК України, суд

постановив:

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.

Продовжити дію запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_2 строком на 60 днів до 20 березня 2026 року включно, без визначення розміру застави.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, протягом п`яти днів з дня вручення копії ухвали.

Повний текст ухвали складено 20.01.2026.

Суддя ОСОБА_1