Справа №573/2317/24 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/748/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2025 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у залі суду в місті Суми в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 31 січня 2025 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Антонівка, Ямпільського району, Сумської області, громадянина України, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , не одруженого, з професійно-технічною освітою, працюючого слюсарем аварійно-відновлювальних робіт 4 розряду служби водопровідних мереж в КВ «ДОНЕЦЬ» ВП КП «Харківводоканал»,

визнано винним у пред`явленому обвинуваченні за ст. 336 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , відповідно якої апелянт просить змінити вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 31 січня 2025 року та на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком. В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Даним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ст. 336 КК України та призначено йому покарання у виді 03 років позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід до ОСОБА_7 не обрано.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 зазначає про те, що ОСОБА_7 не умисно було не повідомлено ТЦК та СП про зміну обставин та підстав для його відстрочки, оскільки за місцем роботи йому повідомили про те, що питанням бронювання працівників займається виключно підприємство.

Ці обставини не відміняють факт злочину, в якому був обвинувачений визнаний винним, але дають розуміння мотивів останнього та спростовують твердження суду щодо відсутності щирого каяття.

Окрім цього, апелянт звертає увагу на той факт, що збитків діями ОСОБА_7 не зафіксовано, останній не намагався зникнути чи переховуватися від слідства. Після влаштування на роботу, він повідомив про це ТЦК та СП, який йому вручив повістку та проінформував про можливість отримання ним відстрочки у зв`язку з робою на підприємстві критичної інфраструктури.

Після роз`яснення обвинуваченому протиправності вчинених ним дій, останній співпрацював зі слідством, розкаявся у скоєному.

Тому, апелянт вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність щирого каяття є безпідставним.

Також апелянт просить врахувати те, що ОСОБА_7 у лютому 2022 року добровільно приєднався до підрозділів добровільного формувань територіальних громад, має відзнаки в/ч НОМЕР_1 , а тому останній не мав за мету уникнути обов`язку із захисту Батьківщини.

Таким чином, судом першої інстанції безпідставно зроблений висновок про те, що встановлені в кримінальному провадженні обставини, не дають підстави для застосування до ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України та його звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згідно з вироком суду першої інстанції, відповідно до довідки військово-лікарської комісії № 917 на підставі графи II Розкладу хвороб, яка є додатком до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затверджену наказом Міністерства оборони України 14 серпня 2008 року за № 402, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 року за № 1109/15800 (з наступними змінами) ОСОБА_7 , перебуваючи на військовому обліку, будучи військовозобов`язаним, у зв`язку із оголошенням загальної мобілізації і призовом на військову службу в Збройні Сили України за мобілізацією пройшов військово-лікарську комісію, за наслідками якої його визнано придатним для проходження військової служби.

11 липня 2024 року о 12 год. 30 хв. військовозобов`язаному ОСОБА_7 була вручена повістка про явку для відправки 29 липня 2024 року о 16 год. 00 хв. до ІНФОРМАЦІЯ_2 та подальшого направлення у військову частину НОМЕР_2 для проходження військової служби під час мобілізації, а також попереджено про кримінальну відповідальність у разі відмови від проходження військової служби.

У подальшому, достовірно знаючи про наявність повістки про явку для відправки 29 липня 2024 року о 16 год. 00 хв. до ІНФОРМАЦІЯ_2 та подальшого направлення у військову частину НОМЕР_2 для проходження військової служби під час мобілізації, з метою ухилення від виконання свого конституційного обов`язку та ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, ОСОБА_7 у точно не встановлений в ході досудового розслідування день та час прибув до АДРЕСА_3 , де не повідомив керівництво КВ «ДОНЕЦЬ» ВП КП «Харківводоканал» про наявність повістки про явку для відправки 29 липня 2024 року о 16 год. 00 хв. до ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто приховав вказаний факт, та 22 липня 2024 року, згідно з наказом №193-К від 19.07.2024, був прийнятий на посаду слюсаря аварійно-відновлювальних робіт 4 розряду служби водопровідних мереж до КВ «ДОНЕЦЬ» ВП КП «Харківводоканал».

Після того, діючи умисно, всупереч вимогам ст. 65 Конституції України, положення ст. ст. 1,39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу України» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (з наступними змінами), ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року №3543-ХІІ (з наступними змінами) та Указу Президента України № 69/2022 від 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію», затвердженого Законом України №2105-ІХ від 03 березня 2022 року (зі змінами, внесеними Указом Президента України від 17 травня 2022 року № 342/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2264-ІХ, Указом Президента України від 12 серпня 2022 року № 574/2022, затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року № 2501-IX, Указом Президента України від 07 листопада 2022 року № 758/2022, затвердженим Законом України від 16 листопада 2022 року № 2739-ІХ, Указом Президента України від 06 лютого 2023 року № 59/2023, затвердженим Законом України від 07 лютого 2023 року № 2915-ІХ, Указом Президента України від 01 травня 2023 року № 255/2023, затвердженим Законом України від 02 травня 2023 року № 3058-IX, Указом Президента України від 26 липня 2023 року № 452/2023, затвердженим Законом України від 27 липня 2023 року № 3276-IX, Указом Президента України від 06 листопада 2023 року № 735/2023, затвердженим Законом України від 08 листопада 2023 року № 3430-IX; Указом Президента України від 05 лютого 2024 року № 50/2024, затвердженим Законом України від 06 лютого 2024 року № 3565-IX, Указом Президента України від 06 травня 2024 року № 272/2024, затвердженим Законом України від 08 травня 2024 року за № 3685-ІХ), будучи попередженим про кримінальну відповідальність за ухилення від призову за мобілізацією, ОСОБА_7 без поважних причин, не маючи права на відстрочку від призову за станом здоров`я та інших поважних причин, передбачених ст. 23 Законом України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» від 21 жовтня 1993 року №3543-ХІІ (з наступними змінами), з метою ухилення від мобілізації, будучи ознайомлений з повісткою від 11 липня 2024 року про направлення 29 липня 2024 року у військову частину НОМЕР_2 для проходження військової служби під час мобілізації, не прибув 29 липня 2024 року о 16 год. 00 хв. до ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_4 ) для подальшого направлення до вищезазначеної військової частини.

За встановлених обставин діяння ОСОБА_7 суд кваліфікував за ст. 336 КК України, як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Заслухавши доповідь головуючого судді щодо змісту оскаржуваного судового рішення, обвинуваченого ОСОБА_7 із захисником ОСОБА_8 , які вимоги поданої апеляційної скарги підтримали, думку прокурора ОСОБА_6 , яка заперечувала щодо поданої апеляційної скарги, просила вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали даного провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Так, відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України, враховуючи, що фактичні обставини кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 ніким не оспорюються, висновки суду першої інстанції щодо цих обставин перевірці апеляційним судом не підлягають.

У поданій апеляційній скарзі захисник покликається на невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, безпідставне незастосування ст. 75 КК, проте вказані доводи, колегія суддів уважає такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та вимогам кримінального й кримінального процесуального законів з огляду на таке.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Згідно з положеннями статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та наділяють суд правом вибору щодо розміру призначеного покарання, завданням якого є виправлення і попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їхньої небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що захисник фактично порушує питання про недотримання судами першої та апеляційної інстанцій визначених законом вимог, що стосуються призначення ОСОБА_7 покарання й пов`язані з суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

При призначенні ОСОБА_7 покарання, суд діяв з дотриманням вимог статей 50 та 65 КК України, а саме суд першої інстанції врахував ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який, відповідно до ст.12 КК України, відноситься до нетяжкого злочину, а також відомості про особу обвинуваченого, який офіційно працевлаштований, має постійне місце проживання, сталі соціальні зв`язки, не судимий, на обліку у лікаря-психіатра, лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується формально позитивно, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, обставини, які пом`якшують покарання участь в добровольчому формуванні Миколаївської селищної територіальної громади та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

З урахуванням наведеного, суд дійшов вірного висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання, в мінімальних межах санкції, передбаченої ст.336 КК України, а саме у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

Поряд із цим, колегія суддів також враховує суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, оскільки в період воєнного стану при оголошеній загальній мобілізації умисно проігнорував свій конституційний обов`язок по захисту Батьківщини, а також те, що на території України введений воєнний стан, у зв`язку з чим, дана категорія кримінальних правопорушень викликає значний суспільний резонанс, тому призначення покарання із застосуванням ст.75 КК України не сприятиме його меті щодо виправлення та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень в умовах воєнного стану, як самим обвинуваченим, так і іншими особами.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_7 , ухиляючись від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, нівелює важливість виконання конституційного обов`язку іншими співгромадянами. Своїми діями обвинувачений тим самим перекладає обов`язок із захисту Вітчизни, у тому числі своїх рідних, на інших співгромадян, порушуючи тим самим принцип рівності прав та обов`язків.

Колегія суддів також бере до уваги те, що ОСОБА_7 , будучи військовозобов`язаним, повідомленим у передбаченому законом порядку про призов на військову службу під час загальної мобілізації, а також про наслідки відмови бути призваним та проходити військову службу під час загальної мобілізації, достовірно знаючи про загальну мобілізацію, визнаний придатним до військової служби, умисно та без поважних причин не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 , з подальшим направленням у ВЧ НОМЕР_2 .

Тобто, з у рахуванням вищенаведеної мети покарання, колегія суддів вважає, що звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням не може запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень іншими особами, що в умовах воєнного стану є неприпустимим.

Таким чином, призначене ОСОБА_7 покарання за ст.366 КК України за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Водночас, колегія суддів визнала обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність в обвинуваченого такої пом`якшуючої ознаки, як щире каяття, оскільки у матеріалах кримінального провадження відсутні дані на підтвердження того, що ОСОБА_7 намагався виправити наслідки вчиненого, які конкретні дії для цього вживав.

При цьому суд апеляційної інстанції зауважив, що відповідно до ч.1 ст. 1 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. І в умовах збройної агресії з боку іншої держави, Захист Вітчизни набуває особливого значення. Тому наслідки ухилення від військової служби в цих умовах через покарання, повинні досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, про що зазначено в ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 50 КК України. Відмова від захисту Батьківщини, свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого злочину, що може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави та в умовах воєнного стану є неприпустимим.

Окрім цього, встановлюючи наявність в обвинуваченого щирого каяття, колегія суддів надає оцінку поведінки останнього після отримання ним 11 липня 2024 року повістки про явку для відправки. Так, ОСОБА_7 через декілька днів покинув адресу постійного місця проживання та переїхав до с. Мартове Чугуївського району Харківської області, де 22 липня 2024 року працевлаштувався на посаду слюсаря аварійно-відновлювальних робіт 4 розрядку служби водопровідних мереж в КВ «ДОНЕЦЬ» ВП КП «Харківводоканал».

29 липня 2024 року ОСОБА_7 не повідомляв представника ІНФОРМАЦІЯ_2 чи ІНФОРМАЦІЯ_3 про працевлаштування на підприємстві критичної інфраструктури та отримання в майбутньому відстрочки від призову на військову службу на період мобілізації та на воєнний час.

Таким чином, вказана позиція обвинуваченого, на переконання колегії суддів не може свідчити про повне визнання ним своєї вини у вчиненому, негативній оцінці вчиненого діяння, бажання виправити ситуацію та готовність понести заслужене покарання, що є характерними ознаками щирого каяття.

Окрім цього, участь обвинуваченого ОСОБА_7 в добровільному формуванні Миколаївської селищної територіальної громади, на що апелянт звертає увагу, судом першої інстанції було враховано та встановлено, як обставина, яка пом`якшує покарання. Відповідно, доводи апеляційної скарги в даній частині не беруться до уваги апеляційним судом.

Істотних порушень кримінального процесуального законодавства, які ставили б під сумнів законність судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Таким чином, суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Скополла проти Італії» від 17 вересня 2009 року).

Відповідно, колегія суддів не вбачає порушення судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості покарання.

З урахуванням викладеного, підстав для зміни вироку і звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням з наведених захисником мотивів, колегія суддів не вбачає.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна судового рішення, у зв`язку із чим, вирок суду слід залишити без змін, як законний, обґрунтований та вмотивований, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 - без задоволення.

Керуючись ст. 404,405,407,418,419 КПК України колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 31 січня 2025 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 - без задоволення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4