ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 727/69/25

провадження № 51-2545 км 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_6 на вирок Чернівецького апеляційного суду від 29 квітня 2025 року у кримінальному провадженні, дані про яке внесені до ЄРДР за № 0004360 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Короткий зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Шевченківського районного суду м. Чернівців від 13 лютого 2025 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 4 ст. 185 КК із застосуванням ст. 69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

У вказаному вироку вирішено питання щодо запобіжного заходу, зарахування у строк відбування покарання строку попереднього ув`язнення, питання про стягнення процесуальних витрат та долі речових доказів.

Зокрема, відповідно до резолютивної частини вироку ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави 8 699,67 грн процесуальних витрат за проведення експертиз.

Відповідно до вироку ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він у період часу з 18 грудня 2024 року 20:00 по 08:00 19 грудня 2024 року, в умовах дії на території України режиму воєнного стану, розуміючи протиправність своїх дій, переслідуючи корисливий мотив, діючи умисно, повторно, таємно, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає та вважаючи, що діє непомітно для інших осіб, проник до приміщення під`їзду будинку АДРЕСА_2 , звідки викрав належні ОСОБА_8 два велосипеди, після чого місце вчинення злочину покинув, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

Своїми умисними діями ОСОБА_6 спричинив потерпілій ОСОБА_8 майнову шкоду на суму 8 699,67 грн.

Вироком Чернівецького апеляційного суду від 29 квітня 2025 року апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 задоволено, вирок Шевченківського районного суду м. Чернівців від 13 лютого 2025 року в частині призначеного покарання скасовано.

Ухвалено в цій частині новий вирок, яким призначено ОСОБА_6 покарання за ч. 4 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Крім того, змінено вирок суду в частині вирішення процесуальних витрат, ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави 3 183,60 грн процесуальних витрат на залучення експертів.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Вимоги, викладені в касаційних скаргах, та узагальнені доводи осіб, які їх подали

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 ставить питання про зміну вироку апеляційного суду у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Обґрунтовуючи свої вимоги, вказує, що скасовуючи вирок місцевого суду в частині призначеного покарання, апеляційний суд належним чином не врахував обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, таких як визнання вини та щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування шкоди, що у сукупності є підставою для застосування стосовно ОСОБА_6 положень ст. 69 КК. Таким чином вважає, що призначене судом апеляційної інстанції покарання у наслідок суворості не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі засудженого.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 ставить питання про скасування вироку апеляційного суду через невідповідність призначеного йому покарання тяжкості вчиненого злочину та його особі. Просить врахувати обставинами, які пом`якшують покарання, а саме визнання вини та щире каяття, активне сприяння у розкритті злочину та встановленні істини, відшкодування заподіяної шкоди, позицію потерпілої, яка претензій до нього не має та просить суворо не карати, його незадовільний стан здоров`я, а також наявність хворого батька похилого віку, який потребує його опіки. На підставі чого просить застосувати щодо нього положення ст. 69 КК і призначити більш м`яке покарання.

Від учасників судового провадження заперечень на касаційні скарги захисника та засудженого не надходило.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 підтримав касаційні скарги, просив їх задовольнити з підстав, зазначених у них.

Прокурор ОСОБА_10 заперечувала щодо задоволення касаційних скарг захисника та засудженого, просила вирок суду апеляційної інстанції залишити без зміни.

Інші учасники належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, у судове засідання не з`явились, клопотань про відкладення касаційного розгляду до Суду не надходило.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, думку учасників касаційного розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до ст. 433 Кримінального процесуального закону (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, й правильність кваліфікації його дій у касаційних скаргах не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.

У касаційних скаргах захисник та засуджений указують про те, що, призначаючи покарання, судом апеляційної інстанції не було належним чином враховано даних, що характеризують особу засудженого, а також обставин, які пом`якшують покарання.

Таким чином, як захисник так і засуджений вважають, що призначене ОСОБА_6 покарання є явно несправедливим через його надмірну суворість, у зв`язку з чим просять застосувати до нього положення ст. 69 КК.

Однак, з такими доводами сторони захисту, що викладені у касаційних скаргах, колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.

Так, відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

До того ж покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Тобто, призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності, суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме виправленню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

Водночас, з огляду на дискреційні повноваження, а також керуючись ч. 1 ст. 69 КК, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Однак, застосовуючи положення ст. 69 КК, суд повинен не просто встановити наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання, а з урахуванням особи винного умотивувати, яким чином такі обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами кримінального правопорушення, поведінкою особи під час його вчинення та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд має виходити із системного тлумачення статей 66 та 69 КК і тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини як ознаки привілейованих складів кримінальних правопорушень, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Ці обставини у своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим. При цьому, призначаючи засудженому більш м`який вид покарання, аніж встановлений санкцією статті (частини статті) Особливої частини КК, суд має належно обґрунтувати, що саме цей захід примусу дозволить досягти ключової мети покарання, а саме виправлення винної особи та запобігання вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Як убачається з вироку, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання засудженому, та призначаючи йому покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст. 69 КК, місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_6 вчинив тяжкий злочини, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, перебуває на обліку у лікаря психіатра, зареєстрований в КНП «Чернівецький обласний наркологічний диспансер» з діагнозом «розлади психіки та поведінки внаслідок вживання опіоїдів, синдром залежності».

При цьому судом враховано й позицію потерпілої ОСОБА_8 щодо відсутності у неї претензій до ОСОБА_6 .

Обставинами, які пом`якшують покарання засудженому ОСОБА_6 , судом визнано його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину. Обставиною, яка обтяжує покарання засудженому, судом визнано рецидив злочинів.

Проаналізувавши вказані обставини у їх сукупності, враховуючи особу засудженого, обставини, які пом`якшують покарання та, як зазначив у вироку суд, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, а також обставини його вчинення, місцевий суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання з урахуванням положень ст. 69 КК, тобто нижче нижчої межі, передбаченої санкцією ч. 4 ст. 185 КК.

Не погодившись з вироком суду першої інстанції, зокрема, у зв`язку з необґрунтованим застосуванням положень ст. 69 КК, що призвело до надмірної м`якості призначеного покарання, прокурор оскаржив такий вирок місцевого суду у порядку апеляційної процедури.

Відповідно до статей 404, 407 КПК апеляційний суд переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги і за наслідками її розгляду має право скасувати вирок суду першої інстанції повністю або частково та ухвалити новий, у якому зобов`язаний навести належні й достатні мотиви та підстави прийнятого рішення з урахуванням вимог ст. 409 КПК.

Вирішуючи питання про скасування або зміну вироку місцевого суду, суд апеляційної інстанції має керуватися положеннями статей 408, 420 КПК.

Зокрема, положеннями ч. 2 ст. 420 КПК передбачено, що вирок суду апеляційної інстанції має відповідати загальним вимогам до вироків, визначеним ст. 374 КПК.

Тобто, вимоги кримінального процесуального закону у їх взаємозв`язку передбачають, що апеляційний суд зобов`язаний перевірити всі доводи, наведені в апеляційних скаргах, врахувати позицію сторін кримінального провадження і учасників судового розгляду, дати у своєму рішенні на них вичерпну відповідь та у випадку незгоди з ними зазначити підстави їх необґрунтованості.

Скасовуючи вирок місцевого суду в частині призначеного покарання, апеляційний суд вказав, що доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині є слушними, а свої висновки обґрунтував з наведенням конкретних мотивів.

Зокрема, апеляційний суд, як вбачається зі змісту мотивувальної частини вироку, дійшов висновку, що місцевий суд, хоча і врахував дані про особу засудженого, проте у вироку не навів переконливих мотивів, яким чином вказані у вироку обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення.

Перевіряючи вирок, апеляційний суд врахував, що ОСОБА_6 визнав вину, розкаявся, сприяв у розкритті злочину, що місцевий суд обґрунтовано визнав обставинами, які пом`якшують покарання, а також, призначаючи покарання, врахував його стан здоров`я та відсутність претензій з боку потерпілої.

Водночас, з огляду на незняту та непогашену судимість за ч. 1 ст. 121 КК, поряд з наведеними обставинами, апеляційний суд зауважив, що суд першої інстанції хоча і врахував обставиною, яка обтяжує покарання засудженому, рецидив злочинів, однак поза увагою залишив той факт, що ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий у тому числі за скоєння корисливих злочинів, новий злочин вчинив вже через два місяці після звільнення з місць позбавлення волі, що свідчить про його небажання стати на шлях виправлення.

Враховуючи викладене апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість доводів прокурора, та вважав за необхідне призначити ОСОБА_6 покарання у межах санкції ч. 4 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На думку колегії суддів, з огляду на конкретні фактичні обставини, характер вчиненого злочину та його наслідки, апеляційний суд обґрунтовано дійшов висновку, що виправлення засудженого ОСОБА_6 можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства, та правильно призначив покарання, передбачене санкцією ч. 4 ст. 185 КК, без застосування положень ст. 69 КК, при цьому належним чином вмотивував ухвалене рішення.

Що ж стосується добровільного відшкодування заподіяної шкоди шляхом видачі викраденого майна, про що наголошують захисник та засуджений у своїх касаційних скаргах, то колегія суддів вважає, що судами обох інстанцій обґрунтовано не визнано цю обставиною такою, яка пом`якшує покарання засудженому.

Відповідно до змісту мотивувальних частин як вироку, так і ухвали викрадені ОСОБА_6 велосипеди були вилучені у останнього під час його затримання та обшуку житла, тобто повернуті потерпілій саме внаслідок дій правоохоронних органів, а не у зв`язку з добровільним поверненням цього майна засудженим.

Таким чином, доводи сторони захисту про добровільне відшкодування засудженим завданої шкоди не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду.

Водночас не заслуговують на увагу доводи засудженого про перебування на його утриманні хворого батька похилого віку, який потребує його опіки, оскільки на підтвердження вказаних обставин матеріали кримінального провадження не містять жодних доказів, як і не було надано таких доказів суду касаційної інстанції під час касаційного розгляду.

Крім того, відсутність претензій з боку потерпілої також не впливають на правильність призначеного засудженому покарання яке є мінімальним у межах санкції ч. 4 ст. 185 КК.

Отже, колегія суддів вважає, що захисником та засудженим не було наведено аргументованих доводів щодо надмірної суворості призначеного засудженому покарання, з огляду на те, що всі обставини, на які посилається сторона захисту, були враховані апеляційним судом під час призначення ОСОБА_6 покарання.

Враховуючи вказані обставини в їх сукупності, призначене судом апеляційної інстанції засудженому ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення й попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, справедливим і таким, що не суперечить ст. 65 КК, та з огляду на вимоги ст. 50 КК узгоджується із загальними засадами матеріального закону, відповідає основній його меті як заходу примусу,

Таким чином, Судом не встановлено підстав вважати таке покарання явно несправедливим, як і не знаходить необхідності для застосування положень ст. 69 КК.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що вирок суду апеляційної інстанції є законним, вмотивованим та обґрунтованим, відповідає вимогам статей 370, 374, 420 КПК, та не вбачає підстав для його скасування чи зміни.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог процесуального законодавства не встановлено, а призначене апеляційним судом покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, касаційні скарги захисника та засудженого необхідно залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду - без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційні скарги захисника ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Чернівецького апеляційного суду від 29 квітня 2025 року - без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3