Справа № 624/90/26
провадження №1-кп/624/37/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2026 року Кегичівський районний суд Харківської області у складі: головуючого - судді ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду селища Кегичівки, Берестинського району, Харківської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000008 за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Орловський, Сирдар`їнського району, Сирдар`їнської області Узбекистан, громадянина України, з середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 239-2 КК України,

з участю сторін кримінального провадження:

- обвинувачення: прокурора Кегичівського відділу Берестинської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_4 ,

- захисту: обвинуваченого ОСОБА_3

в с т а н о в и в:

В провадженні Кегичівського районного суду Харківської області на стадії підготовчого судового розгляду перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 239-2 КК України.

Відповідно до обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000008, ОСОБА_3 обвинувачується в тому, що у вересні 2022 року більш точний час досудовим розслідуванням не встановлений, у ОСОБА_3 виник злочинний умисел на незаконне заволодіння поверхневим (ґрунтовим) шаром земель водного фонду в особливо великому розмірі.

Реалізуючи свій умисел, у вересні 2022 року ОСОБА_3 , перебуваючи на земельній ділянці з координатами 49.11672, 35.60160, розташованій за межами населеного пункту Вовківка Берестинського району Харківської області, на лівій притоці річки Можарка, яка належить до земель водного фонду та перебуває у комунальній власності Кегичівської селищної ради, діючи умисно, не маючи будь-яких правовстановлюючих документів на право власності чи користування зазначеною земельною ділянкою водного фонду, без отримання передбачених законом дозволів та погоджень, всупереч вимогам ст. ст. 82, 86 Водного кодексу України, організував проведення земельних робіт із залученням спеціальної техніки.

У ході вказаних дій ОСОБА_3 здійснено днопоглиблювальні роботи в руслі водного об`єкта, що супроводжувалися незаконним зняттям поверхневого (ґрунтового) шару землі водного фонду об`ємом 211 м?, що відповідно до примітки ст. 239-2 КК України є особливо великим розміром, унаслідок чого створено штучний водний об`єкт площею 143 м?.

Так, відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 1 Водного кодексу України, водами є усі води (поверхневі, підземні, морські), що входять до складу природних ланок кругообігу води.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Водного кодексу України, усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд. До водного фонду України належать: поверхневі води: природні водойми (озера); водотоки (річки, струмки); штучні водойми (водосховища, ставки) і канали, крім каналів на зрошувальних і осушувальних системах; інші водні об`єкти.

Відповідно до ст. 4 Водного кодексу України, ч. 1 ст. 58 Земельного кодексу України, до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами.

Відповідно п. 23 ч. 1 ст. 1 Водного кодексу України, водойма це безстічний або із сповільненим стоком поверхневий водний об`єкт.

Згідно з п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України, землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад. Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки. Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.

Таким чином, водні об`єкти, розташовані в межах та за межами села Вовківка Берестинського району Харківської області, у тому числі за координатами 49.11672, 35.60160 у лівій притоці річки Можарка, є частиною водного фонду, що впливає на гідрологічний режим місцевості, утворює місцеву екосистему і є складовою річкової системи, а землі, на яких вони розташовані, належать до земель водного фонду та перебувають у комунальній власності в особі Кегичівської селищної ради.

Відповідно до ст. 82 Водного кодексу України, метою збереження екологічного та хімічного стану річок забороняється споруджувати в їх басейні водосховища і ставки загальним обсягом, що перевищує обсяг стоку даної річки в розрахунковий маловодний рік, який спостерігається один раз у двадцять років. Створення на річках та у їх басейнах штучних водойм та водопідпірних споруд, що впливають на природний стік поверхневих і стан підземних вод, допускається лише з дозволу місцевих рад за погодженням з обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства, і центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері геологічного вивчення та раціонального використання надр.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 86 Водного кодексу України, на землях водного фонду можуть проводитися роботи, пов`язані з розчисткою русел річок, каналів і дна водойм. Місця і порядок проведення зазначених робіт (крім експлуатаційного днопоглиблення) визначаються відповідно до проектів, що погоджуються з обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства.

Таким чином, дії ОСОБА_3 кваліфіковані за ч. 1 ст. 239-2 КК України, а саме незаконне заволодіння поверхневим (ґрунтовим) шаром земель водного фонду в особливо великих розмірах.

Під час підготовчого судового засідання обвинувачений ОСОБА_3 просив звільнити його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності за ч. 1 ст. 239-2 КК України, наполягав на задоволенні клопотання про закриття кримінальних проваджень. Повідомив, що вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнає.

Судом ОСОБА_3 роз`яснено наслідки закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, передбачених ч. 1 ст. 49 КК України. Обвинувачений повідомив, що розуміє наслідки звільнення від кримінальної відповідальності, а також й те, що дане закриття є з нереабілітуючих обставин.

Прокурор ОСОБА_4 вважав за можливе клопотання обвинуваченого задовольнити. Зазначив, що речові докази та судові витрати відсутні, арешт не накладався.

Представник потерпілого ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилася, але надала суду заяву в якій просила провести підготовче судове засідання за її відсутності, щодо закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності не заперечує.

Суд, враховуючи думку учасників судового розгляду, приходить до висновку, що клопотання підлягає задоволенню з наступних підстав.

Оцінка суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 285 КПК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених Законом України про кримінальну відповідальність.

Крім того, ст. 44 КК України передбачено, що особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом.

Положеннями ст. 49 КК України визначено: строки давності з огляду на тяжкість вчиненого злочину, після закінчення яких особа звільняється від кримінальної відповідальності; підстави такого звільнення від кримінальної відповідальності; обчислення перебігу строків давності, його відновлення, зупинення та переривання. Строк давності - це передбачений ст.49 КК України певний проміжок часу з дня вчинення злочину і до дня набрання вироком законної сили, закінчення якого є підставою звільнення особи, яка вчинила злочин, від кримінальної відповідальності.

У відповідності до ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: 1) два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі; 2) три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років; 3) п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини; 4) десять років - у разі вчинення тяжкого злочину; 5) п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину. Перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Матеріально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є: закінчення встановлених ч. 1 ст. 49 КК України строків; відсутність обставин, що порушують їх перебіг (частини 2 ст. 49 КК); не вчинення протягом цих строків нового злочину певного ступеня тяжкості.

Процесуально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є: притягнення особи як обвинуваченого; згода обвинуваченого на таке звільнення від кримінальної відповідальності.

Щодо факту вчинення кримінального правопорушення

Оцінюючи умову звільнення ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 239-2 КК України, суд зазначає, що висновок як про факт вчинення кримінального правопорушення, так і про винуватість особи у його вчиненні можливо зробити не на всіх стадіях кримінального провадження. Хоча положення ст. 49 КК України передбачають, що звільнення особи від кримінальної відповідальності є можливим лише у разі вчинення нею кримінального правопорушення, втім, констатація винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення без ухвалення вироку суду вочевидь порушуватиме принцип презумпції невинуватості, визначений ст. 62 Конституції України, адже, як зазначено у ч. 1 ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Відповідно до ч. 5 ст. 17 КПК України поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Як зазначив ККС ВС у постановах від 29 липня 2021 року у справі № 552/5595/18, від 12 листопада 2019 року у справі № 566/554/16-к визнання винуватості є правом, а не обов`язком обвинуваченого, а отже невизнання ним своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності його згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ним свого права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений законом інститут звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення з визнанням ним своєї вини у вчиненні злочину.

Таким чином, невизнання обвинуваченим вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності його згоди на звільнення від кримінальної відповідальності у передбачених законом випадках, за умови роз`яснення йому судом суті обвинувачення, підстав звільнення від кримінальної відповідальності та права заперечувати проти закриття кримінального провадження не є правовою підставою для відмови у задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення. Така правова позиція узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, наведеним у постанові від 17 червня 2020 року у справі № 598/1781/17.

З огляду на викладене, така умова для звільнення особи від кримінальної відповідальності, як вчинення особою кримінального правопорушення, передбачена ч. 1 ст. 49 КК України, під час судового розгляду обмежується лише фактом висунення особі обвинувачення та її згодою на звільнення від кримінальної відповідальності з цих підстав, адже більш широке тлумачення зазначеної норми на цій стадії кримінального провадження, зокрема, необхідність доведення факту вчинення кримінального правопорушення та винуватості у ньому особи, вочевидь буде становити порушення презумпції невинуватості.

А тому суд має вирішити питання про звільнення ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності, не надаючи правової оцінки діям обвинуваченого та не констатуючи його винуватість або невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення.

Щодо часу вчинення кримінального правопорушення

Часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності (ч. 3 ст. 4 КК України).

Інкриміновані ОСОБА_3 дії кваліфіковані за ч. 1 ст. 239-2 КК України, які відповідно до змісту обвинувального акта вчинені у вересні 2022 року.

У національній правовій доктрині склади кримінальних правопорушень в залежності від значення суспільно небезпечних наслідків для їх кваліфікації поділяються на злочини з формальним та матеріальним складом. Якщо для перших настання таких наслідків не є обов`язковою умовою для кваліфікації, то у злочинах із матеріальним складом суспільно небезпечні наслідки передбачені як обов`язкова ознака об`єктивної сторони складу злочину (основного або кваліфікованого). Такі наслідки зафіксовані у диспозиції норми Особливої частини КК України або випливають з неї і становлять собою заподіяну об`єкту кримінально-правової охорони шкоду, визначену у кількісному та (або) якісному відношенні. Особливість наслідків як ознаки складу конкретного злочину полягає і в тому, що такі ознаки охоплюються умислом або необережністю винного (постанова ККС ВС від 25 жовтня 2022 року у справі № 359/885/20).

Передбачене ч. 1 ст. 239-2 КК України кримінальне правопорушення є проступком з формальним складом та вважається закінченим з моменту вчинення дії самого факту незаконного заволодіння землями, а не з моменту настання наслідків (шкоди). Таким чином, саме з вересня 2022 року розпочав свій перебіг строк давності.

Щодо перебігу строку давності та можливості застосування звільнення ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст.239-2 КК України

Відповідно до ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки:1) два роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі;2) три роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за яке передбачено покарання у виді обмеження або позбавлення волі; 3) п`ять років у разі вчинення злочину середньої тяжкості;4) десять років у разі вчинення тяжкого злочину;5) п`ятнадцять років у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні проступку, передбаченого ч. 1 ст. 239-2 КК України, санкція якого передбачає покарання у виді карається штрафом від однієї тисячі до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або пробаційним наглядом на строк до трьох років, або обмеженням волі на той самий строк, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.

Таким чином, на час розгляду даного клопотання минуло більше трьох років з дня вчинення кримінального правопорушення.

Даних про переривання або зупинення перебігу давності матеріали кримінального провадження не містять.

Закон, який регулює питання звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, пов`язує переривання або зупинення строків давності з умисними діями особи, спрямованими на ухилення від слідства .

Згідно з висновком, який міститься в постанові Верховного Суду України від 19.03.2015 року № 5-1кс15, під ухиленням від слідства або суду з погляду застосування ст.49 КК слід розуміти будь-які умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинений злочин, що змушує правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання правопорушника (нез`явлення без поважних причин за викликом до слідчого або суду, недоотримання умов запобіжного заходу, зміна документів, які посвідчують особу, зміна зовнішності, перехід не нелегальне становище, перебування в тайнику, імітація своєї смерті тощо) .

Суду не надано відомостей про факт ухилення обвинуваченого ОСОБА_3 від досудового слідства, тобто відсутні підстави для застосування зупинення перебігу давності (ч. 2 ст. 49 КК України).

Положення ч. 3 ст. 49 КК України визначають, що перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у ч. 1 та 2 цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Таким чином суд констатує, що станом на час постановлення цієї ухвали минув трирічний строк давності притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності у межах обвинувачення за ч. 1 ст. 239-2 КК України.

Законодавча заборона звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності на кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 239-2 КК України не поширюється, позаяк вони не належать до переліку, визначеного ч. 5 ст. 49 КК України.

Викладені обставини у своїй сукупності свідчать про те, що станом на момент постановлення цієї ухвали наявні підстави для звільнення ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 239-2 КК України, на підставі ст. 49 КК України.

Наслідком звільнення особи від кримінальної відповідальності є закриття судом кримінального провадження (п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України). Суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність (ч. 3 ст. 288 КПК України). Звільнення від кримінальної відповідальності не може відбуватися без ухвалення рішення про закриття кримінального провадження.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення клопотання обвинуваченого ОСОБА_3 про його звільнення від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 239-2 КК України, та закриття кримінального провадження з цих підстав.

Виходячи з фактичних обставин, так як вони викладені в обвинувальному акті, кримінальне правопорушення мало місце у вересня 2022 року, відтак на час судового розгляду справи сплинув, передбачений п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України трирічний строк притягнення особи до кримінальної відповідальності, у зв`язку з чим суд, за наявності згоди ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження, приходить до висновку про необхідність звільнення ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 239-2 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності та закриття кримінального провадження.

Згідно п.1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності. Закриття кримінального провадження з цієї підстави не допускається, якщо обвинувачений проти цього заперечує (ч. 8 ст. 284 КПК України).

Відповідно до абз. 3 ч. 7 ст. 284 КПК України у разі якщо суд встановить наявність підстав для закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, суд на будь-якій стадії судового провадження зобов`язаний з`ясувати та врахувати думку обвинуваченого щодо закриття кримінального провадження.

За змістом п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, частин 1, 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК України суд першої інстанцій має обов`язок роз`яснити особі, яка притягується до кримінальної відповідальності, те, що на момент судового розгляду закінчилися строки давності притягнення цієї особи до кримінальної відповідальності, що є правовою підставою, передбаченою ст. 49 КК України, для звільнення особи від кримінальної відповідальності у порядку, передбаченому КПК України, і таке звільнення є підставою для закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, а також право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави та наслідки такого заперечення.

Не роз`яснення судом першої інстанції відповідно до вимог ст. 285 КПК України зазначених обставин є порушенням вимог кримінального процесуального закону, що спричинить неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Суд зазначає, що дотримання умов, передбачених частинами 1-3 ст. 49 КК України є безумовною, і звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі закінчення строків давності є обов`язковим.

Тобто суд, встановивши наявність усіх передбачених законом обставин, зобов`язаний звільнити особу від кримінальної відповідальності за цією підставою, незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження (справа) досудове розслідування, попередній розгляд справи суддею, підготовче судове засідання, судовий розгляд справи судом першої інстанції, на стадії провадження в суді апеляційної інстанції, але до набрання вироком суду законної сили.

Оскільки звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є нереабілітуючою підставою, закон надає право обвинуваченому заперечувати проти закриття провадження і в такому разі судовий розгляд продовжується у загальному порядку. Однак обвинувачений ОСОБА_3 не заперечував проти закриття провадження з відповідних підстав, заявив клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 239-2 КК України.

З`ясувавши позицію обвинуваченого ОСОБА_3 та впевнившись у його добровільності та усвідомленні наслідків закриття кримінального провадження, суд вважає що клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження підлягає задоволенню.

Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000008 відносно ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 239-2 КК України суд вважає необхідним закрити на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, у зв`язку із звільненням від кримінальної відповідальності.

Судові витрати та речові докази відсутні. Арешт не накладався.

На підстав викладеного, керуючись ст.ст. 284-286, 288, 371-372, 376, 395 КПК України, ст. 49 КК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_3 задовольнити.

Звільнити ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 239-2 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінчення строків давності.

Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000008 відносно ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 239-2 КК України - закрити на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, у зв`язку із звільненням від кримінальної відповідальності.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду через Кегичівський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1