У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 183/13110/24

№ 1-кп/183/1452/25

02 грудня 2025 року м. Самар

Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції),

провівши в залі Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області судове засідання у кримінальному провадженні № 0003097 стосовно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Марганець Дніпропетровської області, громадянина України, неодруженого, який має неповну середню освіту, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, перебуває на посаді солдата резерву НОМЕР_1 роти резерву військової частини НОМЕР_2 , раніше судимого: 17.04.2024 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя за ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, на підставі ст. 75 звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки,

обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

встановив:

У провадженні суду перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального провадження, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження ОСОБА_4 запобіжного заходу.

В клопотанні прокурор, посилаючись на те, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, з метою забезпечення виконання обвинувачуваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, визначеним ст. 177 КПК України, а саме спробам переховуватися від органу досудового розслідування та суду (п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України), незаконно впливати на свідків (п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України) та вчиняти інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України) просив продовжити ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів без визначення розміру застави.

Крім того, зазначив, що згідно з ч. 7 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 КК України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто тримання під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_4 заперечував проти задоволення клопотання прокурора, посилаючись на наявність психічного захворювання.

Захисник в судовому засіданні підтримав позицію обвинуваченого, зазначив, що немає підстав для тримання обвинуваченого під вартою, зазначив, що ОСОБА_4 має психічне захворювання, постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки, просив змінити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт за місцем його постійного проживання або визначити альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Суд, вислухавши думку учасників судового провадження, вирішуючи подане прокурором клопотання, дійшов такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування.

29 листопада 2024 року ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська до ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 26 січня 2025 року із визначенням застави у розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 60560 гривень, який в подальшому неодноразово продовжувався.

20 жовтня 2025 року ухвалою Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області ОСОБА_4 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою по 18 грудня 2025 року включно із збереженням визначеного раніше розміру застави у 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 60560 гривень.

Відповідно до ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках та за встановленою процедурою.

За положеннями ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, передбаченим частиною першою цієї статті.

При вирішенні питання доцільності продовження обвинуваченому раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховує вимоги ч. 2 ст. 177 КПК України, відповідно до якої підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Вирішуючи питання доцільності продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_4 під вартою, суд виходить з того, що останній обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, яке у відповідності до ст. 12 КК України є тяжким злочином, за вчинення якого, у разі визнання обвинуваченого винуватим, останньому може бути призначено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років. Тому розуміючи наслідки завершення судового розгляду кримінального провадження, ОСОБА_4 може переховуватися від суду з метою ухилення від можливого покарання у виді позбавлення волі та продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

У зв`язку з цим суд враховує прецедентну практику Європейського суду з прав людини, який у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26.07.2001 року зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування».

У конвенційній судовій практиці вироблено чотири основні прийнятні причини для тримання особи під вартою до винесення вироку: ризик того, що особа не з`явиться до суду, ризик того, що обвинувачений, у разі звільнення, вчинить дії, які перешкоджатимуть відправленню правосуддя, або вчинить нові злочини, або порушить громадський порядок (п. 94. Рішення ЄСПЛ «Пірузян проти Вірменії», п. 119. Рішення ЄСПЛ «Трипедуш проти Республіки Молдова»).

Також обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується, що підтверджується тим, що обвинуваченому загрожує покарання до 10 років позбавлення волі, тому з метою ухилення від покарання у разі визнання його винним або від кримінального переслідування існує реальна можливість вчинення злочинів, передбачених ст. 407, 408 КК України.

За таких обставин суд вважає, що на цей час є наявними та не зменшились ризики, передбачені п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Разом з тим, суд вважає недоведеним наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Суд, при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, крім наявності ризиків, зазначених вище, на підставі матеріалів справи, оцінив у сукупності інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, а саме, що підтверджень наявності у ОСОБА_4 захворювань, які перешкоджають йому утримуватися під вартою суду не надано, дійшов висновку, що будь-який інший, з передбачених законом більш м`яких запобіжних заходів станом на дату розгляду вказаного питання не зможе забезпечити належний розгляд провадження, а перебування ОСОБА_4 на волі буде суперечити інтересам суспільства, що і є підставою для продовження строку тримання обвинуваченого під вартою.

Крім того, відповідно до імперативних вимог, наведених у ч. 8 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто тримання під вартою.

Розглядаючи питання щодо застосування застави, суд виходить з того, що ч. 3 ст. 183 КПК України покладає на слідчого суддю, суд обов`язок при застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Зокрема, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України (ч. 4 ст. 183 КПК України).

Разом з тим, з урахуванням обставин кримінального правопорушення, що інкримінується ОСОБА_4 , майнового стану обвинуваченого, враховуючи ризики, передбачені ст. 177 КПК України, на підставі п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України, суд вважає за необхідне залишити раніше визначений розмір застави в розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб і вважає, що саме такий розмір застави достатньою мірою гарантуватиме виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.

Суд вважає, що обвинуваченим та його захисником не наведено достатніх даних, які б безумовно вказували на необхідність зміни запобіжного заходу або відсутність обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, які раніше слугували підставою для застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Також суду не надано інформації про те, що стан здоров`я обвинуваченого перешкоджає його утриманню під вартою. Так, згідно з висновком судово-психіатричного експерта №45 від 09.07.2025 року, на даний час ОСОБА_4 може усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Таким чином, враховуючи вказані вище обставини та особу обвинуваченого, заслухавши прокурора, вислухавши думку захисника, обвинуваченого, суд приходить до висновку, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 відповідно до вимог ст. ст. 177, 178, 183 КПК України необхідно продовжити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 177, 178, 183,331, 376 КПК України, суд,

постановив :

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити частково.

Продовжити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 30січня 2026 року включно із збереженням визначеного раніше розміру застави у 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить60560 гривень, яка може бути внесена як самим обвинуваченим, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем).

У разі внесення застави звільнити обвинуваченого ОСОБА_4 з-під варти та покласти на нього такі обов`язки:

- за першою вимогою прибувати на виклик прокурора, суду;

- не відлучатися з населеного пункту, в якому він проживає чи перебуває, без дозволу суду;

- повідомляти прокурора, суд про зміну свого місця проживання;

- утримуватися від спілкування зі свідками у кримінальному провадженні;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Роз`яснити обвинуваченому, що у разі невиконання покладених на нього обов`язків, застава звертається в дохід держави.

Копію ухвали направити для виконання начальнику Державної установи "Дніпровська установа виконання покарань (№4)".

Ухвалу може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали оголошено 05 грудня 2025 року о 13.00 год.

Суддя ОСОБА_1