Провадження № 11-кп/824/5685/2025 Доповідач в суді ІІ інстанції - ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

05 листопада 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі суддів:

ОСОБА_2 (головуючої), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар - ОСОБА_5

за участю:

прокурора (в режимі ВКЗ) - ОСОБА_6

захисника (в режимі ВКЗ) - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 26 вересня 2025 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 вересня 2025 рокуОСОБА_8 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 24 листопада 2025 року включно, з визначенням застави в розмірі 80 (вісімдесяти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 242 240 (двісті сорок дві тисячі двісті сорок) гривень 00 копійок.

В обґрунтування мотивів ухваленого рішення суд вказав про наявність ризиків, передбачених п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які вказують на необхідність продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, разом з тим, враховуючи тривалість кримінального провадження та термін утримання його під вартою, доцільним є визначення альтернативного запобіжного заходу у виді застави у меншому розмірі, ніж просив прокурор в клопотанні.

В апеляційній скарзі захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 вказано на незаконність ухвали суду першої інстанції. В обґрунтування доводів апеляційної скарги захисник вказав про те, що при встановленні підстав для продовження запобіжного заходу важливим є встановлення не лише наявності ризиків, які існували при обранні запобіжного заходу, а й те, що вони не зменшились, або з`явились нові, які виправдовують подальше утримання обвинуваченого в умовах ізоляції від суспільства, проте суд не навів детального обґрунтування ризиків, що наразі продовжують існування, та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у право ОСОБА_8 на свободу, залишивши поза увагою те, що з часом ризики зменшуються, а у цій справі обвинувачений тривалий час перебуває під вартою (з 18 серпня 2023 року) та йому неодноразово продовжувався запобіжний захід. Також вказав, що наявність ризиків суд обґрунтував тяжкістю кримінального правопорушення та покаранням, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його вини, однак згідно з практикою ЄСПЛ сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не може бути достатньою підставою для тримання особи під вартою, а вирішуючи питання щодо неможливості зміни обраного запобіжного заходу, суд послався на відсутність постійного місця проживання, міцних соціальних зв`язків та законних джерел доходу, однак сім`я та відсутність постійного місця роботи відповідно до позиції ЄСПЛ теж не є доказом вчинення особою нового кримінального правопорушення або ухилення від суду. Крім того, звернув увагу на те, що клопотання прокурора містить формальне посилання на неможливість обрання обвинуваченому більш м`якого запобіжного заходу, без детального обґрунтування ризиків, їх аналізу та посилання на відповідні матеріали кримінального провадження. Вважає, що судом не враховано молодий вік ОСОБА_8 , те, що він є громадянином України та зареєстрований в Україні, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий, має місце проживання в м. Біла Церква на підставі договору оренди, а його подальше утримання під вартою не виправдане. Просив оскаржувану ухвалу змінити та застосувати щодо ОСОБА_8 більш м`який запобіжний захід, передбачений ст. 176 КПК України, не пов`язаний з позбавленням свободи, а саме домашній арешт за місцем проживання, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з забороною залишати житло в період часу з 22-00 год до 06-00 год наступного дня.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення захисника обвинуваченого, які вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити; прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги захисника, вивчивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За змістом ч. 2 ст. 177, ст. 197 КПК України підставою як застосування запобіжного заходу, у тому числі і у виді тримання під вартою, так і продовження строків тримання під вартою є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України. Частиною першою ст. 194 КПК України визначений обов`язок суду встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Як вбачається із матеріалів провадження, питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання обвинуваченого під вартою було вирішено на стадії судового розгляду. Тобто, це питання вирішувалось на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на заміну якої висунуте обвинувачення. Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у вказаному кримінальному провадженні. Таким чином, при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою у суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

У ході судового розгляду, суд першої інстанції визнав, що прокурором доведено наявність ризиків, передбачених п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Оцінивши зазначені ризики, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою, належним чином мотивувавши своє рішення.

Так, колегією суддів визнається доведеним ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від суду. При цьому, вказаний ризик, на думку колегії суддів, є значним. Колегія суддів зважає на те, що ОСОБА_8 обвинувачується, в тому числі, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України, який є особливо тяжким злочином проти власності, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 12 років з конфіскацією майна. Наявність вказаного ризику стверджується суворістю покарання, яке загрожує обвинуваченому у випадку доведеності його вини у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, що суд зобов`язаний враховувати відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 178 КПК України. При оцінці цього ризику, колегією суддів враховуються конкретні обставини вчинення кримінальних правопорушень, поставлених у вину обвинуваченому, а також те, що ОСОБА_8 зареєстрований в с. П`ятихатки Василівського району Запорізької області, яке знаходиться в зоні бойових дій, а тому враховуючи ситуацію, яка існує в державі, яка викликана внаслідок військової агресії з боку Російської Федерації та відсутністю у зв`язку з цим контролю за частиною державного кордону в межах тимчасово окупованих територій, існує реальна можливість переховування від суду, що вказує на наявність підстав для продовження щодо обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Також колегією суддів визнається доведеним ризик вчинення іншого кримінального правопорушення ОСОБА_8 . При оцінці вказаного ризику колегією суддів враховується той факт, що обвинувачений офіційно не працевлаштований та не має постійного джерела доходу, а тому може вчинити аналогічні кримінальні правопорушення з корисливих мотивів. Обраний запобіжний захід у виді тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою, на думку колегії суддів, здатний у повній мірі запобігти зазначеному вище ризику.

Наведене у своїй сукупності вказує на обґрунтованість висновків суду першої інстанції про існування ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, що вказує на наявність підстав для продовження застосованого до ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Таким чином, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження та наявні дані, що характеризують особу обвинуваченого свідчать про неможливість застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_8 іншого запобіжного заходу, передбаченого ст. 176 КПК України, оскільки він не забезпечить належної поведінки останнього під час розгляду кримінального провадження.

Посилання в апеляційній скарзі захисника на дані, які характеризують особу обвинуваченого, а саме на молодий вік ОСОБА_8 , те, що він є громадянином України та зареєстрований в Україні, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий, має місце проживання в м. Біла Церква на підставі договору оренди, є не у повній мірі обґрунтованим, оскільки наявність вказаних даних не може саме по собі свідчити про наявність таких обставин, які зможуть усунути існуючі ризики. При цьому колегія суддів звертає увагу, що договір оренди житла, який долучений до матеріалів справи та на якому міститься підпис, виконаний від імені ОСОБА_8 , був укладений ОСОБА_8 01.03.2025р., тобто під час перебування останнього в умовах ізоляції від суспільства, що викликає обґрунтовані сумніви щодо його дійсного укладення. Також матеріали справи не містять даних про те, що орендодавець за договором ( ОСОБА_9 ) є власником зазначеного в договорі житлового приміщення.

Щодо можливості застосування до обвинуваченого інших альтернативних заходів, то колегія суддів у цьому питанні зважає на наступне.

На думку колегії суддів, запобіжний захід у виді домашнього арешту не в змозі забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_8 та попередити наявні ризики, у зв`язку із їх недостатнім стримуючим впливом за наявності зазначених вище обставин.

Дієвим заходом, який в змозі виконати завдання по мінімізації ризику переховування обвинуваченого від суду є запобіжний захід у виді застави, який застосований судом першої інстанції щодо обвинуваченого і який є альтернативним до запобіжного заходу у виді тримання обвинуваченого під вартою.

При цьому, на думку колегії суддів, відсутні підстави для зміни розміру застави, яка була визначена обвинуваченому, а саме в розмірі 242 240 гривень 00 копійок, враховуючи, що згідно з обвинувальним актом ОСОБА_8 шляхом шахрайства заволодів грошовими коштами потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на загальну суму 58 000 доларів США, що відповідно до курсу НБУ станом на 17.08.2023 року становило 2 120 987, 80 гривень, а тому саме вказаний розмір застави буде достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» де зазначено, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Таким чином, рішення суду першої інстанції прийнято на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, досліджено належним чином всі матеріали провадження та наведено в ухвалі мотиви, з яких прийнято відповідне рішення.

На переконання колегії суддів, таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою може забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у цьому кримінальному провадженні.

Наведене вказує на відсутність підстав для скасування ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 26 вересня 2025 року щодо ОСОБА_8 , у зв`язку із чим колегія суддів вважає за необхідне залишити ухвалу без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційнускаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 26 вересня 2025 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ

______________ _____________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4