Справа № 132/2811/24
Провадження №1-кп/132/176/25
Вирок

Іменем України

03 жовтня 2025 року місто КАЛИНІВКА

КАЛИНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарях ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Хмільницького району Вінницької області, об`єднане кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000091 від 02 березня 2024 року, та № 000418 від 20 листопада 2024 року, за обвинувальними актами, складеними у відношенні:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Іванів Калинівського району Вінницької області, громадянина України, із базовою загальною середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні двох малолітніх дітей, працевлаштованого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.191, ч.1 ст.246 КК України,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_8 на підставі наказу директора Дочірнього підприємства «Калинівський райагроліс» Вінницького обласного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства «Віноблагроліс» (надалі ДП «Калинівський райагроліс») від 06 січня 2017 року № 1-к, з 06 січня 2017 року був призначений на посаду лісника обходу № 14, та за ним закріплено обхід № 14, до якого входять квартали за №№ 51, 52, 53, 54, 55, 56, 57, 58, 62, 63, 64, 65, 66, які розташовуються навколо села Мізяків Хмільницького району Вінницької області, які він прийняв під охорону. Лісові насадження у обході № 14 кварталу № 51 виділу 5, лісництва закріплені за ДП «Калинівський райагроліс», як за постійним лісокористувачем, на основі матеріалів лісовпорядкування. У відповідності до статті 93 ЛК України, завданнями контролю за охороною, захистом, використанням та відтворенням лісів є: забезпечення додержання лісового законодавства власниками лісів, постійними і тимчасовими лісокористувачами; запобігання порушенням законодавства у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів, своєчасне виявлення таких порушень і вжиття відповідних заходів щодо їх усунення. Згідно положень пунктів 1, 4 Посадової інструкції лісника лісу ДП «Калинівський райагроліс», затвердженої 02 січня 2018 року директором цього підприємства ОСОБА_9 (надалі Посадова інструкція), із якою ОСОБА_8 того ж дня ознайомлений під розпис, лісник відноситься до категорії робітників, зайнятих в лісовому господарстві, та у своїй діяльності керується чинним законодавством України, Статутом підприємства, колективним договором, правилами внутрішнього трудового розпорядку, цією робочою інструкцією, а також наказами та розпорядженнями керівника. За пунктом 2.1 Посадової інструкції, лісник здійснює охорону лісів і довіреного йому майна у закріпленому обході з прийняттям заходів до попередження і припинення порушень правил пожежної безпеки, незаконних вирубок, сінокосіння, випасання худоби, різних розкрадань та інших порушень користування землями лісового фонду, та відповідно до положень пунктів 4.2, 4.6 Посадової інструкції, лісник несе відповідальність: за порушення, скоєні в процесі здійснення своєї діяльності, в межах, визначених чинним адміністративним, кримінальним та цивільним законодавством України; за неправомірне використання наданих службових повноважень, а також використання їх в особистих цілях. Так, ОСОБА_8 достовірно знаючи, що на території держави Україна, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, з 24 лютого 2022 року в Україні був введений воєнний стан, строк дії якого неодноразово продовжено, зокрема на підставі Указу Президента України від 05 лютого 2024 року №49/2024, затвердженого Законом України від 06 лютого 2024 року № 3564-ІХ, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 14 лютого 2024 року, строком на 90 діб, до 13 травня 2024 року, будучи особою, якій ввірене майно ДП «Калинівський райагроліс», та відповідно до пункту 2.1 Посадової інструкції, розуміючи про відповідальність за довірені йому лісові ресурси у обході № 14 кварталу № 51 виділу 5 ДП «Калинівський райагроліс», порушуючи покладені на нього завдання та обов`язки, визначені посадовою інструкцією лісника щодо охорони лісів і довіреного йому майна у ДП «Калинівський райагроліс», діючи умисно, з корисливих мотивів, в особистих інтересах, вчинив кримінальне правопорушення проти власності за наступних обставин. Так, ОСОБА_8 , працюючи на посаді лісника ДП «Калинівський райагроліс», та будучи особою, якій довірені лісові ресурси ДП «Калинівський райагроліс», діючи умисно, з корисливих мотивів, в особистих інтересах, в умовах воєнного стану, усвідомлюючи протиправність своїх дій та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення матеріальної шкоди, всупереч Посадової інструкції, 02 березня 2024 року приблизно о 12 годині 00 хвилин, перебуваючи на території кварталу № 51 виділі 5 ДП «Калинівський райагроліс» здійснив незаконну порубку 5 сироростущих дерев лісу, виділивши стовбур дерев від коріння. Зокрема зрізав: 1) Пень дерева породи «дуб» діаметром на зрізі 30 см.; 2) Пень дерева породи «дуб» діаметром на зрізі 34 см.; 3) Пень дерева породи «берест» діаметром на зрізі 26 см.; 4) Пень дерева породи «дуб» діаметром на зрізі 38 см.; 5) Пень дерева породи «дуб» діаметром на зрізі 34 см. Вподальшому, вказану деревину, зокрема: дуб звичайний класу С, колоди діаметром 20-24 см., об`ємом 1,071 м3; дуб звичайний класу С, колоди діаметром 25-29 см., об`ємом 0,709 м3; дуб звичайний класу В, колоди діаметром 30-34 см., об`ємом 1,186 м3; берест (клен) гостролистий класу С, колоди діаметром 20-24 см., об`ємом 0,157 м3, без жодних правовстановлюючих документів реалізував ОСОБА_10 , тим самим вчинив розтрату вказаного ввіреного йому майна. Відповідно до висновку судової товарознавчої експертизи № 3388/24-21 від 05 грудня 2024 року, загальна ринкова вартість станом на 02 березня 2024 року вищевказаної лісопродукції на умовах франко-верхнього складу, складала 27648грн.80коп. Своїми діями ОСОБА_8 заподіяв Калинівській міській раді Вінницької області матеріальну шкоду на загальну суму 27648грн.80коп.

Він же, на підставі наказу директора Дочірнього підприємства «Калинівський райагроліс» Вінницького обласного комунального спеціалізованого лісогосподарського підприємства «Віноблагроліс» (надалі ДП «Калинівський райагроліс») від 06 січня 2017 року № 1-к, з 06 січня 2017 року був призначений на посаду лісника обходу № 14, та за ним закріплено обхід № 14, до якого входять квартали за №№ 51, 52, 53, 54, 55, 56, 57, 58, 62, 63, 64, 65, 66, які розташовуються навколо села Мізяків Хмільницького району Вінницької області, які він прийняв під охорону. Лісові насадження у обході № 14 кварталу № 51 виділу 5, лісництва закріплені за ДП «Калинівський райагроліс», як за постійним лісокористувачем, на основі матеріалів лісовпорядкування. ОСОБА_8 , працюючи на посаді лісника ДП «Калинівський райагроліс» та будучи обізнаним в силу своїх службових обов`язків про розташування лісових насаджень у обході № 14 кварталу № 51 виділу 5 ДП «Калинівський райагроліс», та про встановлений порядок спеціального використання лісових ресурсів на виділеній лісовій ділянці за спеціальним дозволом, діючи умисно, з корисливих мотивів, в особистих інтересах, розуміючи протиправність своїх дій, та настання суспільно небезпечних наслідків, реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на незаконну порубку дерев на вищевказаній лісовій ділянці, діючи всупереч статті 69 ЛК України, пунктів 2, 3 Порядку видачі спеціальних дозволів на використання лісових ресурсів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 761 від 23 травня 2007 року «Про врегулювання питань щодо спеціального використання лісових ресурсів», без будь-якого дозвільного документа на спеціальне використання лісових ресурсів, тобто не маючи права здійснювати порубку дерев, 02 березня 2024 року приблизно о 12 годині 00 хвилин, перебуваючи на території кварталу № 51 виділу 5 ДП «Калинівський райагроліс», здійснив незаконну порубку 5 сироростущих дерев лісу, виділивши стовбур дерев від коріння. Зокрема зрізав: 1) Пень дерева породи «дуб» діаметром на зрізі 30 см.; 2) Пень дерева породи «дуб» діаметром на зрізі 34 см.; 3) Пень дерева породи «берест» діаметром на зрізі 26 см.; 4) Пень дерева породи «дуб» діаметром на зрізі 38 см.; 5) Пень дерева породи «дуб» діаметром на зрізі 34 см. Відповідно до висновку судової інженерно-екологічної експертизи № 2212/24-21 від 29 липня 2024 року, загальний розмір шкоди в результаті незаконної вирубки 5 сироростущих дерев породи «дуб» та «берест» на території ДП «Калинівський райагроліс», становить 41189грн.13коп.

Обвинувачений ОСОБА_8 в судовому засіданні при розгляді вказаної справи, свою вину в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях визнав повністю, зазначивши, що дійсно працюючи на посаді лісника обходу № 14, до якого входять квартали за №№ 51, 52, 53, 54, 55, 56, 57, 58, 62, 63, 64, 65, 66, прийняв їх під охорону, та відповідно до Посадової інструкції, зобов`язаний був здійснювати охорону ввіреного йому майна та вживати відповідних заходів щодо попередження та припинення правопорушень, зокрема стосовно незаконних вирубок, а також нести відповідальність. Так, 02.03.2024 року приблизно о 12год.00хв., він діючи умисно, з корисливих мотивів, та в особистих інтересах, не маючи права здійснювати порубку дерев, незаконно здійснив незаконну порубку 5 сироростущих дерев лісу, виділивши стовбур дерев від коріння, які без жодних документів, реалізував ОСОБА_10 .

Потерпілі особи уповноважені представники Калинівської міської ради Вінницької області та Державної екологічної інспекції у Вінницькій області в судове засідання не з`явилися, надавши письмові заяви, згідно яких просили справу розглянути за їх відсутності, до обвинуваченого застосувати покарання згідно вимог закону, а цивільні позови задовольнити.

Враховуючи те, що обвинувачений не оспорював фактичні обставини справи і судом було встановлено, що він правильно розуміє зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності його позиції, заслухавши думку учасників судового розгляду та роз`яснивши їм положення ч.3 ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження інших доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Оцінюючи викладене, суд приходить до висновку, що винність ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведені повністю, а його дії за ч.4 ст.191 КК України, а саме розтрата чужого майна, яке було ввірене особі, вчинене в умовах воєнного стану, та за ч.1 ст.246 КК України, а саме незаконна порубка дерев у лісах, що заподіяла істотну шкоду, правильно кваліфіковані органами досудового слідства.

Положення частини 2 статті 50 КК України встановлюють, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.

Відповідно до змісту статті 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Згідно пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимог статті 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

За роз`ясненнями, викладеними у пункті 3 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (стаття 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо). Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Прокурор ОСОБА_11 у своїй промові, під час виступу у судових дебатах, просив визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.191, ч.1 ст.246 КК України, та призначити йому покарання: за ч.4 ст.191 КК України 5 (п`ять) років позбавлення волі з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною із охороною лісів та здійсненням заходів з попередження і припинення його незаконних вирубок строком на 2 (два) роки; за ч.1 ст.246 КК України 1 (один) рік позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною із охороною лісів та здійсненням заходів з попередження і припинення його незаконних вирубок строком на 2 (два) роки. На підставі ст.75 КК України, звільнити засудженого ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, із іспитовим строком, визначеним судом. Відповідно до п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України, покласти обов`язки на ОСОБА_8 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Іспитовий строк обчислювати з моменту проголошення вироку суду.

Суд погоджується з такою позицією, та призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , враховує ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують його покарання.

Обвинувачений ОСОБА_8 вчинив кримінальні правопорушення, які відповідно до вимог статті 12 КК України, віднесені до тяжкого злочину (ч.4 ст.191 КК України), та нетяжкого злочину (ч.1 ст.246 КК України).

Як вбачається з матеріалів даного кримінального провадження, ОСОБА_8 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Іванів Калинівського району Вінницької області, є громадянином України, має базову загальну середню освіту, одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей: дочку ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , сина ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , працевлаштований, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1

Згідно відомостей персонально-довідкового обліку, отриманих з Єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України про притягнення осіб до кримінальної відповідальності, відсутність (наявність) судимості або обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України від 22.08.2024 року, ОСОБА_8 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, судимостей не має.

За довідкою-характеристикою № 1213, виданою 22.08.2024 року Іванівською сільською радою Вінницької області, ОСОБА_8 за місцем проживання характеризується з позитивної сторони.

Як слідує з консультативних висновків спеціалістів, складених 28.08.2024 року Комунальним підприємством «Калинівська центральна районна лікарня» Калинівської міської ради, ОСОБА_8 на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Відповідно до статті 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім як у випадках зміни судом правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Згідно пункту 5 частини 1 статті 368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання, зокрема, чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме.

За пунктом 4 частини 1 статті 91 КПК України обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Обов`язок доказування перелічених обставин згідно зі статтею 92 КПК України покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках, на потерпілого.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що органом досудового розслідування визначено обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого: щире каяття. Обставин, які обтяжують його покарання не встановлено

Статтею 66 КК України визначено, що при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують, визнаються: 1) з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення; 2) добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди; 2-1) надання медичної або іншої допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення; 3) вчинення кримінального правопорушення неповнолітнім; 4) вчинення кримінального правопорушення жінкою в стані вагітності; 5) вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин; 6) вчинення кримінального правопорушення під впливом погрози, примусу або через матеріальну, службову чи іншу залежність; 7) вчинення кримінального правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного жорстоким поводженням, або таким, що принижує честь і гідність особи, а також за наявності системного характеру такого поводження з боку потерпілого; 8) вчинення кримінального правопорушення з перевищенням меж крайньої необхідності; 9) виконання спеціального завдання з попередження чи розкриття злочинної діяльності організованої групи чи злочинної організації, поєднане з вчиненням кримінального правопорушення у випадках, передбачених цим Кодексом. При призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 25.07.2019 року у справі № 156/98/18 (провадження № 51-9408км18), наведений у статті 66 КК України перелік не є вичерпним. При призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, й інші обставини, не зазначені у цій статті. Ними, зокрема, можуть бути: вчинення злочину вперше; визнання вини особою, що вчинила злочин; молодий вік цієї особи; позитивна характеристика за місцем праці; навчання чи проживання; стан її здоров`я; наявність малолітніх дітей чи інших осіб на її утриманні та інше.

За рекомендаціями, викладеними в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз`яснено, що визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивоване у вироку.

З урахуванням вищезазначених вимог закону та роз`яснень щодо застосування його норм, суд ретельно дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про можливість визнання обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 : вчинення кримінального правопорушення вперше; визнання вини особою, що вчинила кримінальні правопорушення; щире каяття; часткове відшкодування завданої шкоди (збитку); позитивне характеризування за місцем проживання; наявність малолітніх дітей на утриманні.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_8 , судом не встановлено.

Санкція частини 4 статті 191 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.

Санкція частини 1 статті 246 КК України передбачає покарання у виді штрафу від тисячі до тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або пробаційного нагляду на строк до трьох років, або обмеження волі на строк до трьох років, або позбавлення волі на той самий строк.

За приписами частини 1 статті 70 КК України, при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого рішення в цій частині.

Первинним етапом повинна бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду і розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду у постанові від 19 березня 2020 року у справі № 290/932/19 зазначив, що призначення покарання у межах, встановлених у санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, означає, що суд має виходити із санкції тієї статті, за якою кваліфіковано вчинений злочин. У санкції такої статті (частини чи пункту статті) визначається один чи кілька основних видів покарання і, як правило, його межі. Всі санкції статей КК України є альтернативними або відносно визначеними. У них передбачено кілька основних, різних за своєю суворістю покарань. Суд, виходячи з принципу справедливості покарання, має застосувати більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин лише тоді, коли менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження нею нових злочинів.

Враховуючи ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_8 покарання за кожне кримінальне правопорушення окремо, та визначити остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Абзацами 1, 2 пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» визначено, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимоги статті 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Водночас суди мають враховувати й вимоги Кримінально-процесуального кодексу України стосовно призначення покарання.

Частиною шостою статті 368 КПК України встановлено, що обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09 жовтня 2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

А дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

За змістом статті 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

За приписами статті 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вказані положення підлягають застосуванню у взаємозв`язку із приписами статей 50, 65 КК України, за якими особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Системне тлумачення правових норм, визначених у статтях 50, 65 та 75 КК України, дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням можливості досягти мети покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. За приписами статті 75 КК України, рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням приймається з урахуванням можливості досягнення цілей покарання.

Для застосування положень статті 75 КК України, суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується в тому разі, коли є відповідні умови і підстави.

Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст протиправної поведінки. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які перебувають на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири збігаються із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо.

При цьому в аспекті застосування положень статті 75 КК України, законодавець підкреслює важливість досягнення такої цілі покарання, як виправлення засудженої особи, прямо вказавши, що звільнення з випробуванням застосовується, якщо суд дійде висновку про можливість її виправлення без відбування покарання, де суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, а й інші обставини справи.

В аспекті досягнення мети покарання виправлення є таким впливом покарання на свідомість особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, за допомогою якого усуваються ті її негативні риси, які призвели до вчинення кримінального правопорушення, що виявляється, зокрема, у внесенні коректив у її соціально-психологічні характеристики, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, в тому числі і кримінального.

Досягнення мети виправлення означає, що в особистості засудженого в результаті застосування до нього покарання відбулися такі зміни, які фактично унеможливлюють вчинення ним нового кримінального правопорушення з огляду на зміни його ціннісних орієнтирів, що неможливо без усвідомлення і засудження вчиненої суспільно небезпечної дії та своєї винуватості.

З урахуванням наведеного, враховуючи характер та ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень; особи обвинуваченого ОСОБА_8 та способу його життя, беручи до уваги наявність декількох обставин, які пом`якшують його покарання, суд прийшов до висновку, що вищезазначені судом обставини у їх сукупності не свідчать про ОСОБА_8 , як про особу, яка схильна до продовження злочинної діяльності, та не свідчать про неможливість звільнення його від покарання з випробуванням.

За таких обставин, суд приходить до висновку про можливість виправлення ОСОБА_8 без відбування покарання, а тому приймає рішення про звільнення від відбування остаточного основного покарання з випробуванням, із іспитовим строком на 3 (три) роки, та покладенням обов`язків, передбачених п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України.

Положеннями статті 77 КК України визначено, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.

Згідно роз`яснень, викладених в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», при звільненні з випробуванням від відбування основного покарання суд відповідно до ст.77 КК України, може призначити додаткові покарання: штраф (за умови, що він передбачений санкцією закону, за яким засуджується особа); позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю; позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу. Додаткові покарання підлягають реальному виконанню, про що суд зазначає в резолютивній частині вироку.

З урахуванням цього, призначене додаткове покарання ОСОБА_8 у виді позбавлення права займатися діяльністю, пов`язаною із охороною лісів та здійсненням заходів з попередження і припинення його незаконних вирубок строком на 2 (два) роки, необхідно виконувати самостійно.

При визначенні судом покарання, враховано, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Конституційний Суд України у рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та межі покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного (абзац п`ятий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення).

Такий висновок узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року, заява №10249/03) (рішення Конституційного Суду від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011).

З урахуванням вищенаведеного, визначене даним вироком покарання, відповідає принципам справедливості.

Відповідно до частини дев`ятої статті 100 КПК України, питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили.

Речові докази, вилучені в ході розслідування кримінального провадження, а саме трактор МТЗ, реєстраційний номер « НОМЕР_1 », із причепом без номерного знаку; 11 колод різного діаметру та довжини, які відповідно до постанови слідчого СВ відділення поліції №1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області лейтенанта поліції ОСОБА_14 від 02.03.2024 року, передані на відповідальне зберігання директору ДП «Калинівський райагроліс» ВОКСЛП «Віноблагроліс», після набуття вироком законної сили, необхідно залишити у власника (законного володільця).

Згідно вимог частини 4 статті 174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Як вбачається з матеріалів даного кримінального провадження, на вилучене в ході досудового розслідування кримінального провадження майно накладався арешт, а саме на 11 колод різного діаметру та довжини /ухвала слідчого судді Калинівського районного суду Вінницької області ОСОБА_15 від 12.03.2024 року у справі № 132/704/24/.

З урахуванням вимог процесуального закону, та беручи до уваги, що в застосуванні цього заходу забезпечення кримінального провадження відпала потреба, суд вважає за необхідне скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Калинівського районного суду Вінницької області ОСОБА_15 від 12.03.2024 року у справі №132/704/24.

Відповідно до частини 2 статті 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Згідно з пінкту 2 частини 4 статті 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою, у резолютивній частині вироку зазначається рішення про відшкодування процесуальних витрат.

За роз`ясненнями, викладеним в пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 07.07.1995 року «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат», у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Витрати на залучення експерта згідно висновку експерта № 2212/24-21 від 29.07.2024 року у розмірі 6815грн.52коп.; № 3388/24-21 від 05.12.2024 року у розмірі 1893грн.20коп., а всього 8708грн.72коп., підлягають стягненню з ОСОБА_8 на користь держави.

Заходи забезпечення кримінального провадження відносно обвинуваченого в ході досудового розслідування та судового розгляду не застосовувались.

Положеннями статей 127, 128 КПК України передбачено право особи на відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, шляхом її стягнення за судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до частини п`ятої статті 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно пункту 3 частини першої статті 91 КПК України, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Вказані обставини можуть бути елементами складу відповідних злочинів, а також впливати на визначення міри відповідальності винної особи.

За пунктом 7 частини першої статті 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку.

Згідно з частиною другою статті 24 ЛК України збитки, завдані внаслідок порушення прав власників лісів, лісокористувачів та громадян, підлягають відшкодуванню в повному обсязі відповідно до закону.

Пунктом 1 частини першої статті 105 ЛК України передбачено, що порушення лісового законодавства тягне за собою дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність відповідно до закону. Відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні у незаконному вирубуванні та пошкодженні дерев і чагарників.

Статтею 107 ЛК України встановлено, що підприємства, установи, організації і громадяни зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України.

За змістом статей 68, 69 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі.

Відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди визначено у статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Отже, підставою деліктної відповідальності є протиправне шкідливе винне діяння особи, яка завдала шкоду. Для відшкодування завданої шкоди необхідно довести такі факти як неправомірність поведінки особи; вина завдавача шкоди; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою.

Наявність всіх зазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди. Тобто діє презумпція вини завдавача шкоди.

За змістом положень статей 127, 128 КПК України, статті 22 ЦК України, сума відшкодування за цивільним позовом у кримінальному провадженні не обов`язково має збігатися з розміром завданої злочином шкоди, вказаним в обвинуваченні, яке суд визнав доведеним. Заподіяна кримінальним правопорушенням шкода як обставина, що впливає на його кваліфікацію та вирішення інших питань, пов`язаних із притягненням особи до кримінальної відповідальності, та відшкодування збитків як спосіб захисту порушеного цивільного права і компенсаційний механізм мають неоднакову юридичну природу, відрізняються за критеріями визначення і правовими наслідками.

Зокрема, розмір відшкодування збитків є предметом позовних вимог у межах заявленого цивільного позову, доводиться цивільним позивачем (потерпілим) самостійно за правилами цивільного судочинства з дотриманням приписів частини п`ятої статті 128 КПК України, і не охоплюється межами обвинувачення, яке висувається прокурором в обвинувальному акті або постанові про зміну обвинувачення в суді і обов`язок доказування якого покладається на державного обвинувача.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, Державною екологічною інспекцією у Вінницькій області заявлено цивільний позов до ОСОБА_8 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища на суму 41189грн.13коп., розмір якої визначений висновком судової інженерно-екологічної експертизи № 2212/24-21 від 29.07.2024 року.

Обвинувачений ОСОБА_8 дані позовні вимоги визнав у повному обсязі і до постановлення цього вироку, в межах заявленого цивільного позову, перерахував на користь держави в особі Державної екологічної інспекції у Вінницькій області суму у розмірі 10000грн.00коп., на підтвердження чого надав суду оригінал квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № , видану 25.09.2025 року ТОВ «НоваПей».

Таким чином, невідшкодованою сумою за цивільним позовом Державної екологічної інспекції у Вінницькій області, залишається сума у розмірі 31189грн.13коп. (41189грн.13коп. - 10000грн.00коп.).

Окрім цього, Калинівською міською радою Вінницької області також заявлений цивільний позов до ОСОБА_8 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням внаслідок заподіяння матеріальної шкоди у розмірі 27648грн.80коп., розмір якої визначений висновком судової товарознавчої експертизи № 3388/24-21 від 05.12.2024 року.

Обвинувачений ОСОБА_8 дані позовні вимоги визнав, тому відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (частина четверта статті 206 ЦПК України).

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про задоволення позову Державної екологічної інспекції у Вінницькій області на суму у розмірі 31189грн.13коп., та про задоволення позову Калинівської міської ради Вінницької області на суму у розмірі 27648грн.80коп.

Керуючись ст.ст. 349, 368, 370, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 визнати винним у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.191, ч.1 ст.246 КК України та призначити йому покарання у виді:

-за ч.4 ст.191 КК України 5 (п`ять) років позбавлення волі з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною із охороною лісів та здійсненням заходів з попередження і припинення його незаконних вирубок строком на 2 (два) роки;

-за ч.1 ст.246 КК України 1 (один) рік позбавлення волі;

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у вигляді 5 (пяти) років позбавлення волі з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною із охороною лісів та здійсненням заходів з попередження і припинення його незаконних вирубок строком на 2 (два) роки.

На підставі ст.75 КК України, звільнити засудженого ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, із іспитовим строком на 3 (три) роки.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України, покласти обов`язки на ОСОБА_8 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Іспитовий строк обчислювати з моменту проголошення вироку суду, тобто з 03 жовтня 2025 року.

Додаткове покарання у виді позбавлення права займатися діяльністю, пов`язаною із охороною лісів та здійсненням заходів з попередження і припинення його незаконних вирубок, підлягає реальному виконанню.

Початок строку відбування додаткового покарання обчислювати з моменту набрання вироком законної сили.

Речові докази, вилучені в ході розслідування кримінального провадження, а саме трактор МТЗ, реєстраційний номер « НОМЕР_1 », із причепом без номерного знаку; 11 колод різного діаметру та довжини, які відповідно до постанови слідчого СВ відділення поліції №1 Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області лейтенанта поліції ОСОБА_14 від 02.03.2024 року, передані на відповідальне зберігання директору ДП «Калинівський райагроліс» ВОКСЛП «Віноблагроліс», після набуття вироком законної сили, залишити у власника (законного володільця).

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Калинівського районного суду Вінницької області ОСОБА_15 від 12.03.2024 року у справі № 132/704/24, на 11 колод різного діаметру та довжини скасувати.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта згідно висновку експерта № 2212/24-21 від 29.07.2024 року у розмірі 6815грн.52коп.; № 3388/24-21 від 05.12.2024 року у розмірі 1893грн.20коп., а всього 8708грн.72коп.

Цивільний позов Державної екологічної інспекції у Вінницькій області до ОСОБА_8 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь держави в особі Державної екологічної інспекції у Вінницькій області шкоду, завдану кримінальним правопорушенням внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища в сумі 31189грн.13коп.

Цивільний позов Калинівської міської ради Вінницької області до ОСОБА_8 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням внаслідок заподіяння матеріальної шкоди задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь Калинівської міської ради Вінницької області шкоду, завдану кримінальним правопорушенням внаслідок заподіяння матеріальної шкоди в сумі 27648грн.80коп.

Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

З підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час розгляду і дослідження яких було визначено судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України, вирок суду першої інстанції не може бути оскаржений в апеляційному порядку.

Роз`яснити засудженому, що він має право подати та/або заявити клопотання про помилування, про ознайомлення із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Копію цього вироку негайно після його проголошення вручити під розписку засудженому та прокурору.

Суддя