Номер провадження: 11-кп/813/1000/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2024 року, у кримінальному провадженні №0002432, внесеному до ЄРДР 30 вересня 2019 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеса, громадянина України, неодруженого, офіційно непрацевлаштованого, із неповною середньоюосвітою, раніше судимого 7 серпня 2020 року Малиновським районним судом міста Одеси за ч. 2 ст. 307 КК України до 5 років позбавлення волі з конфіскацією частини майна, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою; АДРЕСА_2 ,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтями ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України,

установив:

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Зазначеним вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, та призначено йому покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання покарання за вироком Малиновського районного суду міста Одеси від 7 серпня 2020 року - більш суворим покаранням покаранням за даним вироком, остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі, з конфіскацією частини майна, що є власністю ОСОБА_7 , у вигляді мобільного телефону «Самсунг».

Запобіжний захід засудженому ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили вважати продовженим і залишено без змін.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 обчислювати з дня набрання вироком чинності. В строк відбування покарання ОСОБА_7 зараховано строк частково відбутого покарання за вироком Малиновського районного суду міста Одеси від 7 серпня 2020 року з 1 серпня 2020 року по день набрання даним вироком законної сили.

Також вказаним вироком вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження та долю речових доказів.

Відповідно до вироку суду першої інстанції 30 вересня 2019 року, приблизно о 03 годині 30 хвилин, більш точного часу судом не встановлено, ОСОБА_7 разом зі своїм знайомим ОСОБА_9 , знаходились за місцем тимчасового мешкання за адресою АДРЕСА_2 .

У ході розмови, між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , виник словесний конфлікт у зв?язку з тим, що ОСОБА_7 не розрахувався за орендну плату квартири, де вони тимчасово мешкали.

Під час конфлікту вони почали висловлюватися на адресу один одного нецензурними словами, що сильно обурило та образило ОСОБА_7 , у зв?язку з чим у нього на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин виник злочинний умисел на умисне вбивство ОСОБА_9 , шляхом нанесення йому ударів ножем в різні частини тіла.

ОСОБА_7 , діючи умисно, з мотивів явної неповаги до охоронюваних законом цінностей життя та здоров?я людини, розуміючи протиправний характер своїх дій в момент спричинення тілесних ушкоджень, з метою заподіяння смерті ОСОБА_9 , дістав заздалегідь приготовлене знаряддя вчинення злочину, а саме ніж та направився в кімнату потерпілого ОСОБА_9 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на умисне вбивство ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , діючи умисно, з метою доведення свого умислу на умисне вбивство до кінця, лезом ножа, який тримав в правій руці, наніс ОСОБА_9 два удари в життєво важливе розташування органів тіла, в область грудної клітки, проникаюче колото - різане поранення грудної клітки зліва; проникаюче колото - різане поранення черевної стінки з ушкодженням печінки.

Однак довести свій злочинний намір, направлений на позбавлення життя ОСОБА_9 , до кінця ОСОБА_7 не вдалось можливим у зв?язку з обставинами, які не залежали від його волі, так як його дії були припинені потерпілим ОСОБА_9 , який відштовхнув ОСОБА_7 від себе та вибіг з приміщення квартири.

ОСОБА_7 , після нанесення тілесних ушкоджень з метою умисного протиправного заподіяння смерті ОСОБА_10 (вбивства), втік з місця скоєння злочину.

В результаті протиправних дій ОСОБА_7 , потерпілому ОСОБА_9 , були спричинені тілесні ушкодження, а саме, проникаюче колото-різане поранення грудної клітки зліва, що ускладнилося накопиченням повітря та крові в лівій плевральній порожнині, яке згідно з п.2.1.3 «й» «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995 року, відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя; проникаюче колото-різане поранення черевної стінки з ушкодженням печінки, що ускладнилося накопиченням крові в черевній порожнині, яке згідно з п.2.1.3 «к» «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995 р., відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

Вимоги апеляційної скарги.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, захисник ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , звернулась до суду із апеляційною скаргою, якій зазначала, що оскаржуваний вирок є незаконним та необґрунтованим, та підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження. В обґрунтування своїх доводів посилається на наступне:

- дослідженими доказами не встановлено суб`єктивну сторону складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України,з огляду на те, що: виниклий між обвинуваченим та потерпілим конфлікт, у ході якого останній перший наніс обвинуваченому тілесні ушкодження; підручне знаряддя злочину, вибране обвинуваченим ніж, а також, кількість та локалізація нанесених тілесних ушкоджень; поведінка обвинуваченого безпосередньо після вчинення злочину, а саме те, що, маючи можливість продовжити наносити тілесні ушкодження, обвинувачений залишив його та сприяв виклику швидкої допомоги;

- висновок суду про зміст та спрямованість умислу обвинуваченого на заподіяння в процесі бійки з мотивів неприязних відносин смерті потерпілому нічим не підтверджується, є припущенням, оскільки під час судового розгляду свідки та потерпілий не допитувались, а, вирішуючи питання про кваліфікацію дій обвинуваченого, суд критично поставився до показань обвинуваченого стосовного того, що він оборонявся від потерпілого, проте, вказане підтверджується дослідженими письмовими доказами.Отже, обвинувачений ОСОБА_7 діяв з непрямим умислом, тому він не може нести відповідальність за замах на вбивство;

- після подій, які відбулись 30 вересня 2019 року, обвинувачений та потерпілий спілкувались (до смерті потерпілого) та у останнього були відсутні претензії до обвинуваченого.

На підставі викладеного, захисник просить оскаржуваний вирок скасувати та перекваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_7 на ч.1 ст. 121 КК України та призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Позиція учасників судового розгляду в судовому засіданні.

У судовому засіданні захисник та обвинувачений підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор заперечувала проти апеляційної скарги сторони захисту.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що суд першої інстанції під час судового розгляду у повній мірі дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального Закону та Конвенції.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який встановив, що, незважаючи на позицію обвинуваченого, його вина у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, як закінчений замах на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, при виконанні обвинуваченим всіх дій, які він вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, підтверджується поясненнями обвинуваченого та долученими до матеріалів кримінального провадження та дослідженими в судовому засіданні доказами.

Так, у ході судового розгляду справи в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду, обвинувачений ОСОБА_7 не оспорює факту причетності до нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 , однак стверджував, що умислу на вбивство потерпілого не мав. Водночас, у ході допиту у суді першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 , пояснив, що біля 3-х років орендує кімнату за адресою: АДРЕСА_2 . 30 вересня 2019 року, вночі, ближче до ранку, ОСОБА_11 забіг до нього у кімнату і почав з`ясовувати стосунки з приводу оплати за квартиру. ОСОБА_11 тричі вдарив його палицею по голові і вони почали битися, перейшли в іншу кімнату. ОСОБА_7 був сонний, у шоці, він дістав з кишені ніж і двічі вдарив ОСОБА_12 - один раз в бік, інший не пам`ятає. Чому бив ножем, не знає, це вийшло автоматично. Якби він не вдарив ОСОБА_11 ножем, то той би забив його палицею. Умислу на вбивство ОСОБА_13 у нього не було, якби він хотів його вбити, то нічого йому б не заважало це зробити. Метою нанесення ударів ОСОБА_9 було припинення його дій. Вважає, що його дії були самообороною.

Показання ОСОБА_7 щодо механізму нанесення удару узгоджуються зі слідчим експериментом проведеним за участю потерпілого ОСОБА_9 від 23 листопада 2019 року, відповідно до якого, під час слідчого експерименту потерпілий, у присутності понятих та статиста на місці злочину відтворив дії та обставини нанесення йому тілесних ушкоджень обвинуваченим ОСОБА_7 (а.с. 136-141 т.2). Потерпілий ОСОБА_9 пояснив, що 30.09.2019 року, біля 4-ї години ранку, він прийшов додому за адресою: АДРЕСА_2 , де він винаймав кімнату. Між ним та ОСОБА_7 , кімната якого знаходить навпроти його кімнати, виник словесний конфлікт, з приводу чого він не пам`ятає. Після чого, потерпілий ОСОБА_9 пішов до себе у кімнату та ліг на ліжко. Надалі, ОСОБА_7 забіг до нього у кімнату та почав наносити йому удари ножем. Точно пам`ятає два удари: перший удар він наніс позаду у бік, але потерпілий встиг відвернутися, а другий удар - спереду, було багато крові, тому він вибіг і почав стукати до сусідів на сьомому поверсі, щоб викликали швидку. Сусідка викликала швидку допомогу, а ОСОБА_7 покинув квартиру після приїзду господаря квартири ОСОБА_14 .

Щодо належності як доказу протоколу слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_11 суд апеляційної інстанції зауважує на наступному.

Статтею 84 КПК України встановлено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Належними, відповідно до ч. 1 ст. 85 КПК України, є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

В свою чергу, ст. 86 КПК України встановлено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Однією із основних засад кримінального провадження є безпосередність дослідження показань, речей та документів, зміст якої розкрито в ст. 23 КПК України, відповідно до положень якої суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

За загальним правилом, встановленим ч. 4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому у цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного ст. 615 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 97 КПК України визначено, що суд має право визнати неможливим допит особи, зокрема, якщо вона відсутня під час судового засідання внаслідок смерті або через тяжку фізичну чи психічну хворобу.

У даному контексті колегія суддів зауважує на тій обставині, що на час судового розгляду вказаного кримінального провадження потерпілий ОСОБА_9 помер, що підтверджується актовим записом про смерть від 1 грудня 2020 року Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (а.с.209-213 т.1), внаслідок чого його показання не могли безпосередньо сприйматися у судовому засіданні.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції в оскаржуваному вироку послався на показання потерпілого ОСОБА_9 отриманні під час слідчого експерименту. При цьому інші докази, покладені в основу обвинувального вироку, судом досліджувались безпосередньо та з дотриманням норм процесуального закону.

За приписами ст. 240 КПК України з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. До участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник. Про проведення слідчого експерименту слідчий, прокурор складає протокол згідно з вимогами цього Кодексу. Крім того, у протоколі докладно викладаються умови і результати слідчого експерименту.

Метою слідчого експерименту відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Проведення за участю потерпілого слідчого експерименту з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, на відміну від допиту, крім отримання відомостей, передбачає також здійснення учасниками слідчого експерименту певних дій, спрямованих на досягнення мети цієї слідчої (розшукової) дії.

Отримання від потерпілого відомостей під час проведення слідчого експерименту (з дотриманням установленого законом порядку) є складовою належної правової процедури цієї процесуальної дії, що разом з іншими її сутнісними компонентами дозволяє досягнути її мети і вирішити поставлені завдання.

Як випливає з дослідженого судом першої інстанції та покладеного в основу обвинувального вироку відеозапису слідчого експерименту, проведеного за участю потерпілого ОСОБА_9 , останній на місці події розповів про обставини спричинення йому тілесних ушкоджень і показав місце, де і як це відбулося.

Таким чином, колегія суддів робить висновок, що неможливість для суду безпосередньо сприймати показання потерпілого через його смерть не спричиняє порушення принципу безпосередності дослідження доказів, що узгоджується з практикою Верховного Суду, яка викладена у постанові ККС ВС від 10 вересня 2020 року у справі №766/19891/17 (провадження №51-1797км20).

У свою чергу, тілесні ушкодження, які утворились у результаті протиправних дій ОСОБА_7 , підтверджуються висновком експерта № 2618 від 18.11.2019 року, згідно якого у ОСОБА_9 виявлені наступні тілесні ушкодження: проникаюче колото-різане поранення грудної клітки зліва, що ускладнилося накопиченням повітря та крові в лівій плевральній порожнині; проникаюче колото-різане поранення черевної стінки з ушкодженням печінки, що ускладнилося накопиченням крові в черевній порожнині, колото-різана рана лівого передпліччя з частковим ушкодженням м?язів розгиначів. Дані ушкодження утворилися від дії предмета, який має колючо-ріжучі властивості. Не виключено, що дані ушкодження могли утворитися від ударів ножем. Враховуючі дані медичної документації, слід вважати, що ушкодження могли бути спричинені 30.09.2019 року. Проникаюче колото-різане поранення грудної клітки зліва, що ускладнилося накопиченням повітря та крові в лівій плевральній порожнині, згідно з п. 2.1.3 «й» «Правила судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 р., відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя. Проникаюче колото-різане поранення черевної стінки з ушкодженням печінки, що ускладнилося накопиченням крові в черевній порожнині, згідно з п. 2.1.3 «к» «Правила судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 р., відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя (а.с. 72-74 т.2).

Нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 також підтверджується:

- протоколом огляду місця події від 30.09.2019 року та таблицею ілюстрацій до нього, згідно якого, за адресою: АДРЕСА_2 , було виявлено та вилучено 3 змиви з нашаруванням речовини бурого кольору, з поверхні підлоги кімнати №1, на підлозі сходинкової площадки на 7-му поверсі будинку, на підлозі сходинкової площадки на 1-му поверсі будинку (а.с.13-24 т.2);

- протоколом впізнання за фотознімками за участю потерпілого ОСОБА_9 , який впізнав ОСОБА_7 , який наніс йому ножові поранення 30.09.2019, приблизно о 03.30 год., за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.60-62 т.2);

- протоколом прийняття заяви про вчиненні кримінального правопорушення від ОСОБА_9 , в якій останній повідомив, що 30.09.2019, приблизно о 03.30 год., за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_7 , в ході конфлікту наніс йому ножові проникаючі поранення в область грудної клітки та черевної порожнини (а.с. 53-54 т.2).

Своїми показаннями обвинувачений не заперечував, що завдав ножем потерпілому ОСОБА_9 кількох ударів, проте стверджував, що умислу на позбавлення життя потерпілого не мав та вказував на те, що захищався від насильства під час бійки, яку почав потерпілий.

Виходячи із законодавчого визначення необхідної оборони в ч. 1 ст. 36 КК, її сутність полягає у правомірному заподіянні шкоди особі, яка здійснює суспільно небезпечне посягання, особою, яка реалізує своє право на захист інтересів, що охороняються законом. Визначальним для поняття необхідної оборони є правомірність захисту і протиправність посягання. Дії, спрямовані на зупинення суспільно небезпечного посягання, вважаються правомірними, якщо вони зумовлені потребою негайного відвернення чи припинення посягання.

До умов правомірності необхідної оборони відносяться умови, які характеризують суспільно небезпечне посягання: наявність суспільно небезпечного посягання; його дійсність (реальність), та умови правомірності необхідної оборони, що характеризують захисні дії: можливість захищати лише цінності, безпосередньо названі в ч. 1 ст. 36 КК; шкода має заподіюватись лише особі, яка вчиняє посягання, а не будь-якій іншій особі; захист не має перевищувати меж необхідної оборони. При цьому, наявність посягання передбачає, що посягання вже почалося (чи близьке до цього) і ще не закінчилося. Ця ознака наявності посягання визначає межі необхідної оборони в часі початковий і кінцевий моменти суспільно небезпечного посягання, у межах якого можлива правомірна оборона. Разом з цим, оборона не може вважатися правомірною, коли посягання закінчилося і небезпека вже не загрожує особі. Момент фактичного закінчення суспільно небезпечного посягання свідчить про те, що в застосуванні заходів захисту явно відпала потреба. У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч. ч. 1, 2, 6 вказаної статті).

У свою чергу, апеляційний суд акцентує увагу, на наступних обставинах: 1) матеріали справи не місять та стороною захисту, як під час судового розгляду, так і під час апеляційного розгляду, не надано доказів щодо виявлення у обвинуваченого ОСОБА_7 тілесних ушкоджень голови, які нібито були заподіяні потерпілим, про спричинення яких обвинувачений зазначав під час свого допиту; 2) місцем злочину є кімната потерпілого, що підтверджує показання останнього, що після словесного конфлікту, обвинувачений зайшов до його кімнати; 3) відповідно до протоколу огляду місця події від 30 вересня 2019 року з фототаблицею, у ході огляду місця злочину - не було виявлено палиці, якою нібито потерпілий завдав тілесні ушкодження обвинуваченому.

Виходячи із фактичних обставин кримінального провадження, судом першої інстанції правильно встановлено відсутність акту суспільно - небезпечного посягання зі сторони потерпілого, який би за своїми об`єктивними ознаками міг створити реальну та безпосередню загрозу заподіяння шкоди для обвинуваченого, що в свою чергу могло викликати у ОСОБА_7 невідкладну необхідність у заподіянні шкоди потерпілому.

Разом з цим, аналізуючи апеляційні доводи сторони захисту про відсутність в діях ОСОБА_7 умислу на заподіяння смерті ОСОБА_9 та неправильну кваліфікацію його дій за ч. 3 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з положеннями ст. 24 КК України наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.

Умисел має дві характерні ознаки інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків. Вольова наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.

Згідно з ч. 1 ст. 15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Тобто із суб`єктивної сторони замах на злочин можливий лише з прямим умислом.

Отже, визначальним для відмежування замаху на умисне вбивство від умисного завдання тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження умислом винного охоплюється лише заподіяння таких ушкоджень за відсутності прямого наміру на вбивство. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони передбачалися ціллю його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальності за замах на вбивство. У випадку, коли особа, завдаючи іншій особі тілесні ушкодження, свідомо припускає настання будь-яких наслідків, у тому числі смерті, вона також не може бути притягнута до кримінальної відповідальності за замах на вбивство. Крім того, злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство і у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках настає лише за наслідки, які фактично настали.

Визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин справи. Порушення цієї вимоги породжує серйозні помилки щодо кваліфікації злочину. Про це неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх постановах та вказував на необхідність врахування суб`єктивного ставлення винного до наслідків своїх дій (постанови від 09 жовтня 2018 року у справі № 760/4968/15-к, від 18 жовтня 2018 року у справі №348/1153/17, від 08 листопада 2018 року у справі № 360/718/16-к, від 18 грудня 2018 року у справі № 569/2944/16-к, від 17 вересня 2020 року у справі № 286/4163/19 тощо).

Чинний КПК України не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин за сукупністю непрямих (стосовно конкретного факту) доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 07 грудня 2020 року у справі № 728/578/19, провадження № 51-3411км20).

Обґрунтовуючи наявність у діях обвинуваченого ОСОБА_7 умислу саме на протиправне заподіяння смерті потерпілому, апеляційний суд враховує наступні обставини:

- обставини, що передували вчиненню злочину (між обвинуваченим ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_9 , на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, виникла сварка);

- місце, знаряддя та спосіб заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень (як зазначалось вище, місцем злочину є кімната потерпілого, до якої обвинувачений зайшов з ножем, тобто, заздалегідь узяв із собою; обвинувачений ОСОБА_7 , будучи дорослою людиною, який не страждає на хронічне психічне захворювання та недоумство (висновок судово-психіатричного експерта № 563 від 03.12.2020 року(а.с. 163-168 т.2), не міг не знати, що контактування ножа із застосуванням достатньої сили, зокрема, у ділянці грудної клітини потерпілого,з послідуючим пошкодженням, може призвести до настання смерті останнього);

- поведінку ОСОБА_7 після завдання ним вказаних тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 (не намагався вжити заходів задля збереження життя останнього, адже не надав йому жодної допомоги, не викликав медичну допомогу, а навпаки покину місце вчинення злочину, та у подальшому переховувався від органів досудового розслідування у зв`язку з чим постановою від 09 жовтня 2019 року був оголошений у розшук, а місце перебування останнього було встановлено лише через рік - 21.10.2020 року).

Та обставина, що між обвинуваченим та потерпілим до вказаного злочину були доброзичливі стосунки, не впливає на правову оцінку його дій з урахуванням конкретних обставин цього кримінального провадження, та не спростовує наведених вище висновків суду про його винуватість у вчиненні злочину.

Колегія суддів вважає, що перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено достатньо належних, допустимих доказів, які у своїй сукупності та взаємозв`язку підтверджують наявність у ОСОБА_7 умислу на вбивство потерпілого ОСОБА_9 , проте його дії не призвели до настанню тяжких наслідків смерті, завдяки діям потерпілого, який відштовхнув обвинуваченого та вибіг з квартири.

За таких обставин, з урахуванням обсягу досліджених доказів, їх ретельний аналіз, перевірки на предмет допустимості та належності, на думку колегії суддів, дають беззаперечні підстави вважати правильними висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини обвинуваченого саме у злочині, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України,- за кваліфікуючими ознаками: закінчений замах на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції та зауважує на тому, що стороною обвинувачення на підставі наданих у зазначеному провадженні доказів була доведена суб`єктивна сторона інкримінованого ОСОБА_7 злочину, а саме форма вини у виді прямого умислу, з мотивів раптово виниклих неприязних стосунків, оскільки обвинувачений безумовно усвідомлював суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачав їх суспільно-небезпечні наслідки у вигляді смерті потерпілого та бажав їх настання.

Переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність та вмотивованість наведених висновків суду першої інстанції апеляційна скарга сторони захисту не містить.

Висунута стороною захисту позиція, яка полягає у запереченні умислу на вбивство потерпілого є способом самозахисту, оскільки вона об`єктивно спростовується дослідженими судом першої інстанції усними, письмовими та речовими доказами, не довіряти яким об`єктивних підстав немає.

Апеляційний суд зазначає, що судом першої інстанції при призначені міри покарання враховані всі вимоги кримінального закону та положень судової практики: ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу обвинуваченого, а також конкретні обставини справи.

За вказаних вище підстав, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції покарання є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, а також попередження нових злочинів та підстав для пом`якшення покарання, не вбачає.

Колегія суддів вважає таке рішення суду першої інстанції справедливим та достатнім для досягнення мети покарання, таким, що відповідає принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на правильність, і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, та які є безумовною підставою для його скасування, колегія суддів не вбачає.

За таких обставин колегія суддів вважає, вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його зміни чи скасування та задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Керуючись ст. ст. 370, 372, 376, 404, 405, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргузахисника ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

ВирокПриморського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2024 року, у кримінальному провадженні №0002432, внесеному до ЄРДР 30 вересня 2019 року, щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4