УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , представника власника майна - адвоката ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання прокурора відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_5 про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні № 0000368, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23 жовтня 2025 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 111-2, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК України, -

в с т а н о в и в:

11 листопада 2025 року (здано на пошту 07 листопада 2025 року) до Шевченківського районного суду м. Києва надійшло клопотання прокурора відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_5 про накладення арешту у кримінальному провадженні № 0000368, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23 жовтня 2025 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 111-2, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК України, на майно, яке тимчасово вилучене 06 листопада 2025 року під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на:

Пістолет ПМР, к-р 9 мм, № НОМЕР_1 ;

Магазин до пістолету з патронами до нього в кількості 7 одиниць к-р 9мм;

Дозвіл на зброю, виданий 06 квітня 2023 року на ОСОБА_7 , дійсний до 06 квітня 2026 року (посвідчення НОМЕР_2 );

Мобільний телефон марки «Iphone 14 Pro», чорного кольору, з номером моделі НОМЕР_5/A, серійний номер НОМЕР_3 з сім картою до нього НОМЕР_4 .

Своє клопотання прокурор обґрунтовує тим, що Головним слідчим управлінням Служби безпеки України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000368, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23 жовтня 2025 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 111-2, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК України.

06 листопада 2025 року прокурором відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_5 , на підставі ч. 3 ст. 233 КПК України, проведено невідкладний обшук за місцем проживання ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого виявлено та вилучено пістолет ПМР, к-р 9 мм, № НОМЕР_1 ; магазин до пістолету з патронами до нього в кількості 7 одиниць к-р 9мм; дозвіл на зброю, виданий 06 квітня 2023 року на ОСОБА_7 , дійсний до 06 квітня 2026 року (посвідчення НОМЕР_2 ); мобільний телефон марки «Iphone 14 Pro», чорного кольору, з номером моделі НОМЕР_5/A, серійний номер НОМЕР_3 з сім картою до нього НОМЕР_4 .

Постановою прокурора другого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань Київської обласної прокуратури ОСОБА_5 від 07 листопада 2025 року, виявлене та вилучене майно визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 13 листопада 2025 року було надано дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , з метою виявлення, фіксації та вилучення: пістолету 1МР, к-р 9 мм, № НОМЕР_1 ; магазину до пістолету з патропами в кількості 7 одиниць к-р 9 мм; дозволу на зброю, виданого 06.04.2023 на ім?я ОСОБА_7 , дійсного до 06.04.2026 (посвідчення НОМЕР_2 ); мобільного телефону марки «Iphone 14 Pro», чорного кольору, з номером моделі НОМЕР_5/A, серійний номер НОМЕР_3 з сім картою до нього НОМЕР_4 .

На даний час в органу досудового розслідування виникла необхідність у накладенні арешту на вищевказане майно, оскільки воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримав клопотання з підстав наведених у ньому та просив його задовольнити.

Представник власника майна - адвокат ОСОБА_4 заперечувала щодо задоволення клопотання прокурора в частині накладення арешту на пістолет ПМР, магазин до пістолету з патронами до нього, дозволу на зброю, обґрунтовуючи свою позицію тим, що прокурором належним чином не доведено, що вилучене майно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України та має доказове значення у кримінальному провадженні № 0000368 від 23 жовтня 2025 року. Також додала, що зазначене майно не було об`єктом проведення експертного дослідження.

Заслухавши доводи прокурора ОСОБА_3 , представника власника майна - адвоката ОСОБА_4 , дослідивши клопотання та додані до нього матеріали кримінального провадження, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Так, при розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого/прокурора, та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а тому суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Так, згідно зі статтями 131 та 132 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження на підставі ухвали слідчого судді або суду, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Положенням ч. 2 ст. 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Частиною 3 ст. 170 КПК України передбачено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 98 КПК України встановлено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

З огляду на положення частини другої, третьої статті 170 КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Згідно з ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Положенням ч. 2 ст. 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 рік) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 рік), учасником яких є й Україна.

Статтею 1 Протоколу № 1 (1952 рік) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини, найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи постановлення судом незаконного рішення, тоді як ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, стаття 1 Протоколу № 1, яка спрямована на захист особи (фізичної та юридичної) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідних заходів для захисту права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22 червня 2004 року).

При цьому, у своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Протоколу № 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним. У свою чергу, верховенство права, один із фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей Конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», та рішення у справі «Кушоглу проти Болгарії»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»).

Враховуючи правову кваліфікацію кримінальних правопорушень, за ознаками вчинення яких здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000368 від 23 жовтня 2025 року, слідчий суддя з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження майна, яке відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, та визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні, приходить до висновку про наявність достатніх підстав для часткового задоволення клопотання прокурора відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_5 та накладення арешту на майно, яке тимчасово вилучене 06 листопада 2025 року під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на: мобільний телефон марки «Iphone 14 Pro», чорного кольору, з номером моделі НОМЕР_5/A, серійний номер НОМЕР_3 з сім картою до нього НОМЕР_4 , шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування зазначеним майном.

Водночас, на переконання слідчого судді, у клопотанні належним чином не доведено, що пістолет ПМР, к-р 9 мм, № НОМЕР_1 ; магазин до пістолету з патронами до нього в кількості 7 одиниць к-р 9мм; дозвіл на зброю, виданий 06 квітня 2023 року на ОСОБА_7 , дійсний до 06 квітня 2026 року (посвідчення НОМЕР_2 ), мають доказове значення у кримінальному провадженні № 0000368 від 23 жовтня 2025 року, при цьому матеріали клопотання не містять будь-яких даних, які б документально підтверджували той факт, що вказане майно є доказом злочинів, чи зберегло на собі сліди вчинення кримінальних правопорушень, було знаряддям вчинення кримінальних правопорушень, чи є об`єктами проведення експертних досліджень, у зв`язку з чим у цій частині клопотання прокурора не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 98, 131-132, 170-173, 309-310, 392-393, 395, 532 КПК України, слідчий суддя -

п о с т а н о в и в:

Клопотання прокурора відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_5 про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні № 0000368, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23 жовтня 2025 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 146, ч. 4 ст. 189, ч. 2 ст. 146, ч. 1 ст. 111-2, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК України - задовольнити частково.

Накласти арешт на майно, яке тимчасово вилучене 06 листопада 2025 року під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на:

Мобільний телефон марки «Iphone 14 Pro», чорного кольору, з номером моделі НОМЕР_5/A, серійний номер НОМЕР_3 з сім картою до нього НОМЕР_4 , шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування зазначеним майном.

У задоволенні іншої частини клопотання відмовити.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

На ухвалу слідчого судді може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу суду постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Крім того, відповідно до ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасований повністю чи частково за заявленим клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисників, законних представників, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутніми при розгляді питання про арешт майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Слідчий суддя ОСОБА_1