Справа № 639/8149/25
Провадження № 1-кп/639/458/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2025 року м. Харків

Новобаварський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова обвинувальний акт по кримінальному провадженню, зареєстрованому 13.10.2025 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань під №0000876 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, українця, із вищою освітою, неодруженого, пенсіонера, офіційно не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

02.10.2025 приблизно о 12 год. 40 хв. ОСОБА_4 перебував перед входом до магазину «АТБ», розташованого за адресою: м. Харків, бульвар Гончарівський, 7, де на підлозі побачив мобільний телефон «Xiaomi Redmi 12» із 2 сім-картами всередині, який випав з кишені сумки потерпілого ОСОБА_5 .

У цей момент у ОСОБА_4 виник раптовий злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення вищевказаного мобільного телефону.

Надалі, ОСОБА_4 , реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, у період воєнного стану, поширеного на території України відповідно до Указу Президента України №64/2022 Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022, який неодноразово продовжувався, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді заподіяння майнової шкоди власнику майна, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу взяв мобільний телефон та здійснивши коло по торгівельній залі магазину «АТБ» поклав мобільний телефон до своєї кишені.

При цьому, ОСОБА_4 усвідомлював, що мобільний телефон не вийшов з володіння ОСОБА_5 , а також, що в телефоні мається 2 сім-картки, які слід розцінювати, як індивідуальну ознаку майна, за якими можна визначити його власника.

Тобто, ОСОБА_4 діючи умисно, з корисливих мотивів, маючи можливості заявити про знахідку охороні магазину «АТБ» та до Національної поліції України, усвідомлюючи, що існує реальна можливість з`ясувати інформацію про законного власника мобільного телефону, не вжив цих заходів.

Після цього, ОСОБА_4 покинув місце вчинення злочину та в подальшому вимкнув вищевказаний мобільний телефон, викинув сім-картки, звернув його на свою користь та розпорядився ним в подальшому на власний розсуд, спричинивши матеріальну шкоду потерпілому ОСОБА_5 на суму 3820 (три тисячі вісімсот двадцять) грн., що підтверджується висновком судово-товарознавчої експертизи № СЕ-19/121-25/26258-ТВ від 23.10.2025.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення за ч.4 ст.185 КК України визнав у повному обсязі, повністю підтверджує фактичні обставини вчиненого злочину, надав пояснення щодо місця, часу, способу його вчинення так, як вони встановлені судом. Суду пояснив, що дійсно 02.10.2025 року приблизно о 12:30 год. він зайшов до приміщення магазину «АТБ», розташованого за адресою: м. Харків, бульв. Гончарівський, буд. 7, де на підлозі побачив мобільний телефон Xiaomi, який був кимось залишений. Скориставшись тим, що біля нього нікого не було, він підняв вказаний мобільний телефон, пройшов по приміщенню магазину, після чого побачивши, що ніхто не шукає загублений мобільний телефон, поклав його у кишеню. Надалі, він повернувся додому, де і залишив викрадений телефон, до його вилучення працівниками поліції. Кваліфікацію злочину та вартість викраденого не оспорює. У вчиненому щиро розкаюється. Просить суд суворо його не наказувати.

Потерпілий ОСОБА_5 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, в порядку вимог ст.135 КПК України, що відповідно до вимог ст.325 КПК України не є перешкодою для проведення судового розгляду. Відповідно до наданої ним заяви до суду просить розглядати справу без його участі, цивільний позов до обвинуваченого не заявляє, завдані збитки відшкодовані йому в повному обсязі, просить призначити покарання на розсуд суду.

Обвинувачений вважав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ним не оспорюються. Цю позицію підтримав і прокурор.

Беручи до уваги повне визнання обвинуваченим ОСОБА_4 своєї вини, а також те, що він не піддає сумніву фактичні обставини справи, відсутність у суду сумніву в правильності розуміння обвинуваченим змісту цих обставин, добровільності та істинності його позиції, суд, заслухавши думку прокурора, який не заперечував проти недоцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які обвинуваченим не оспорюються, розглянув дане кримінальне провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, попередньо роз`яснивши наслідки такого порядку дослідження доказів, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням матеріалів досудового розслідування, зокрема даних, що характеризують особу обвинуваченого.

На виконання вимог ч.3 ст.349 КПК України, учасникам судового провадження роз`яснено про позбавлення права оскаржити визнані обставини в апеляційному порядку.

Аналізуючи обставини, що визнаються учасниками судового провадження, суд дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 в обсязі пред`явленого обвинувачення, є доведеною.

За нормативним визначенням крадіжка - це таємне викрадення майна, яке завідомо є чужим для винного, тобто воно перебуває у власності іншої особи, і винний не має на це майно ні дійсного, ні гаданого права.

Згідно статті 337 Цивільного кодексу України, особа, яка знайшла загублену річ, зобов`язана негайно повідомити про це особу, яка її загубила, або власника речі і повернути знайдену річ цій особі. Особа, яка знайшла загублену річ у приміщенні або транспортному засобі, зобов`язана передати її особі, яка представляє володільця цього приміщення чи транспортного засобу. Особа, якій передана знахідка, набуває прав та обов`язків особи, яка знайшла загублену річ. Якщо особа, яка має право вимагати повернення загубленої речі, або місце її перебування невідомі, особа, яка знайшла загублену річ, зобов`язана заявити про знахідку Національній поліції або органові місцевого самоврядування. Особа, яка знайшла загублену річ, має право зберігати її у себе або здати на зберігання Національній поліції, або органові місцевого самоврядування, або передати знахідку особі, яку вони вказали.

Верховний суд у своїй постанові від 18 липня 2019 рокуу справі №761/31918/14-к зазначив, що якщо привласнення майна відбувається в адміністративних приміщеннях, пунктах здійснення розрахунково-касових операцій та інших громадських місцях з обмеженим простором, слід констатувати презумпцію «забутості» речі її власником. У подібних випадках особа, яка привласнює річ, має розуміти, що зовнішні умови, обстановка, розташування речі свідчать про те, що вона фактично не вийшла з володіння власника, а тільки залишена чи забута ним.

На відміну від крадіжки, привласнене майно може вважатися знахідкою лише за умов, що: а) воно вибуло з володіння власника; б) місцезнаходження цього майна власнику не відоме; в) між втратою майна та його знахідкою пройшов тривалий час, який давав власнику підстави вважати майно остаточно втраченим; г) особа, яка знайшла майно, не була очевидцем події втрати й сама не чинила будь-яких активних дій, спрямованих на вилучення майна з володіння власника; ґ) відсутня можливість виявлення (ідентифікації) законного власника майна.

Верховний Суд під час розгляду справи № 128/984/17 (провадження № 51-1305км20) у постанові від 23.06.2020 р. назвав аналогічні умови, за яких знайдене стає знахідкою та зазначив, що за законодавчим визначенням крадіжка - це таємне викрадення майна, яке завідомо є чужим для винного, тобто воно перебуває у власності іншої особи, і винний не має на це майно ні дійсного, на вигаданого права. Заволодіння майном, яке фактично не вийшло з володіння власника, а опинилося з будь-яких причин у неналежному, але відомому йому місці (залишене чи забуте), особою, яка знала, кому належить це майно, мала підстави вважати, де знаходиться власник речі і усвідомлювала, що він може за нею повернутися, слід розцінювати не як привласнення знахідки, а як крадіжку чужого майна.

У даному випадку, суд зауважує, що мобільний телефон знаходився на підлозі перед приміщенням магазину, тобто у громадському місці. Обвинувачений поклавши мобільний телефон до кишені розумів, що він не вийшов з володіння потерпілого та маючи можливість заявити про знахідку охороні магазину «АТБ» або до Національної поліції України, не вжив цих заходів, тобто не намагався з`ясувати інформацію про законного власника мобільного телефону.

Таким чином, в цьому випадку, мало місце таємне викрадення майна, яке завідомо є чужим для винного.

Отже, дії ОСОБА_4 суд кваліфікує за ч. 4 ст. 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану.

Така юридична оцінка дій обвинуваченого відповідає фактичним обставинам, встановленим по справі.

Перевіркою даних про особу обвинуваченого ОСОБА_4 встановлено, що він раніше не судимий, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, тяжких захворювань, інвалідності немає, неодружений, пенсіонер, не працює, немає будь-яких осіб на утриманні, має постійне місце проживання та реєстрації.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 відповідно до п.1 ч.1 ст. 66 КК України, суд вважає щире каяття, яке виразилося в дачі правдивих показань, жалю про вчинене, готовності понести заслужене покарання.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до 1 ст. 67 КК України, не встановлено.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд виходить із положень ст. ст. 50, 65 КК України, враховує принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно з ч. 5 ст. 12 КК України є тяжким злочином, наявність однієї пом`якшуючої та відсутність обтяжуючих покарання обставин, дані про особу винного, наведені вище,у зв`язку з чим суд вважає можливим призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті, передбаченої ч. 4 ст. 185 КК України.

При цьому, приймаючи до уваги, що обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, у вчиненому щиро розкаявся, критично відноситься до скоєного та засуджує свою поведінку, по справі відсутні обставини, які обтяжують покарання, враховуючи відомості про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, думку потерпілого ОСОБА_5 , який просив призначити обвинуваченому не суворе покарання, а також той факт, що викрадене майно фактично повернуто потерплій стороні, суд приходить до висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 , попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень та досягнення цілей покарання можливе без реального відбування покарання у виді позбавлення волі та без його ізоляції від суспільства.

Таким чином, суд вважає можливим звільнити обвинуваченого ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 1, 4 ст. 76 КК України.

У відповідності до ст.ст.96-1, 96-2 КК України спеціальна конфіскація до ОСОБА_4 не застосовується.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_4 у виді домашнього арешту до набрання вироком законної сили слід залишити без змін.

Цивільний позов не заявлено. Судові витрати підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави згідно вимог ч. 2 ст. 124 КПК України.

Долю речових доказів належить вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України, скасувавши арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді згідно вимог ч. 4 ст. 174, п. 14 ч. 1 ст. 368 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 349, 368, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком на 2 (два) роки, якщо він протягом іспитового строку не скоїть нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього судом обов`язки.

На пі дставі п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

Продовжити стосовно ОСОБА_4 дію запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, до набрання вироком законної сили.

Скасувати арешт з майна, накладеного ухвалою Новобаварського районного суду м. Харкова від 16.10.2025 року, яке було вилучено 13.10.2025 року під час проведення огляду місця події за адресою: м. Харків, просп. Любові Малої, буд. 45.

Після набрання вироком законної сили речові докази по кримінальному провадженню, а саме:

- мобільний телефон «Xiaomi Redmi 12», який переданий потерпілому ОСОБА_5 під збережувальну розписку залишити останньому як законному власнику (к/п а.с. 17, 42);

- DVD-R диск із відеозаписами, який зберігається в матеріалах кримінального провадження залишити зберігати там же (к/п а.с. 33, 34).

Процесуальні витрати в сумі 2228 (дві тисячі двісті двадцять вісім) грн. 50 коп. за проведення судово-товарознавчої експертизи стягнути з ОСОБА_4 на користь держави (к/п а.с. 52).

Вирок може бути оскаржений в порядку статті 392 КПК України до Харківського апеляційного суду через Новобаварський районний суд міста Харкова протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1