Провадження по справі № 1-кп/522/2052/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Приморського районного суду м. Одеси № 106 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000400 від 28.05.2024 року, стосовно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактичного проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 24.04.2024 року вирком Приморського районного суду м. Одеси за ч. 3 ст. 307, ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді 7 років 3 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна,

за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч.1 ст. 263, ч.3 ст. 309 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

представника власника майна ОСОБА_6 ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИВ:

В проваджені Приморського районного суду м. Одеси на розгляді перебуває кримінальне провадження №0000400 від 28.05.2024 року, стосовно ОСОБА_3 , за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч.1 ст. 263, ч.3 ст. 309 КК України.

Від прокурора надійшло клопотання про продовження стосовно обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, строком на 60 діб, із альтернативою внесення застави, проти якого сторона захисту заперечувала та просила зменшити розмір застави, який є непомірним для обвинуваченого.

Крім того, від представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 надійшло клопотання про скасування арешту майна з автомобіля «RENAULT MEGANE», д/н НОМЕР_1 , накладеного ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18.07.2024 року.

В обґрунтування клопотання представник зазначив, що він неодноразово звертався до слідчого судді з клопотаннями про скасування арешту з вказаного майна, однак йому було відмовлено в їх задоволенні.

Вказав, що на цей час проведенні усі відповідні експертизи, з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 , не має певного процесуального статусу, хоча всі строки для проведення усіх процесуальних дій завершені, проте власник майна автомобілю, який було вилучено, користуватись ним немає можливості.

Таким чином, на думку представника, зняття арешту з вказаного автомобіля не приведе до втрати або будь-якого пошкодження майна, та настання інших наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Крім того, зазначив представник, ОСОБА_6 не має іншого автомобілю, який їй на цей час крайнє потрібний, так як вона нещодавно народила дитину.

Крім того, зазначив, що вказаний транспортний засіб був переданий ОСОБА_8 на підставі Договору оренди №1 від 22.05.2024 року, у тимчасове користування та вчасно не був повернутий власнику в порушення умов Договору.

В судовому засіданні представник власника майна ОСОБА_7 підтримав вказане клопотання та просив суд його задовольнити.

Прокурор заперечував проти клопотання представника ОСОБА_7 , що діє в інтересах ОСОБА_6 , про скасування арешту майна, посилаючись на те, що вказаний автомобіль є речовим доказом у кримінальному провадженні, а доля речових доказів вирішується вироком суду, однак судовий розгляд даного кримінального провадження ще не завершено. Крім того, прокурор зазначив, що згідно обвинувального акту даний транспортний засіб використовувався для незаконного переправлення осіб чоловічої статі через державний кордон України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 за ч. 3 ст. 332 КК України.

Сторона захисту не заперечувала проти клопотання про скасування арешту майна.

Заслухавши пояснення учасників кримінального провадження, подані клопотання, суд доходить таких висновків.

Щодо клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу обвинуваченому.

Ухвалою Приморського районного суду м Одеси від 08.09.2025 року було задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з визначенням розміру застави.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України при застосуванні запобіжного заходу суд враховує наявність обґрунтованої підозри, доведених прокурором ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, а також інші обставини, зазначені ст. 178 КПК України.

Згідно ч. 3 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Крім того, суд враховує положення ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинувачених, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Доцільність тримання обвинуваченого під вартою повинна забезпечувати не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Так, у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем ймовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилитись від слідства.

Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції» зазначав, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторно вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Зважаючи на стадію судового провадження та враховуючи, що судом ще не завершено розгляд кримінального провадження, тому суд не переглядає наявність обґрунтованості висунутого обвинувачення у вчиненні інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень.

Згідно обвинувального акту ОСОБА_3 на даній стадії судового провадження обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332 КК України за кваліфікуючими ознаками: організація незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництво такими діями, а також сприяння їх вчиненню порадами, вказівками та наданням засобів, за попередньою змовою групою осіб, вчинене з корисливих мотивів; ч. 1 ст. 263 КК України за кваліфікуючими ознаками: придбання та зберігання вогнепальної зброї та бойових припасів без передбаченого законом дозволу; ч. 3 ст. 309 КК України за кваліфікуючими ознаками: незаконне придбання та зберігання особливо небезпечних психотропних речовин у особливо великому розмірі та наркотичних засобів у особливо великому розмірі без мети збуту, вчинене повторно.

Вирішуючи питання про продовження стосовно ОСОБА_3 запобіжного заходу, суд враховує дані щодо особи обвинуваченого, який є громадянином України, із середньою освітою, не працевлаштований, не одружений, зареєстрований та проживаючий в м. Одеса, раніше судимий, що свідчить про відсутність у нього міцних соціальних зв`язків.

Враховуючи в сукупності дані щодо особи обвинуваченого, а також тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_3 , санкція найбільш тяжкого з яких передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до дев`яти років, тому, на думку суду, існує ризик того, що обвинувачений, розуміючи наслідки покарання, яке йому загрожує у разі визнання його винуватим, може вдатися до спроб переховуватися від суду, з метою уникнення відповідальності, що доводить заявлений прокурором у клопотанні ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Суд вважає, що прокурором також доведений ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, який полягає у впливі обвинуваченого на свідків у даному кримінальному провадженні, які судом ще не допитані, з метою зміни, спотворення їх показань чи відмови від дачі показань.

Також на думку суду, прокурором доведений ризик, передбачений п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, який полягає у можливому перешкоджанні обвинуваченим кримінальному провадженню, оскільки обвинувачений ОСОБА_3 обвинувачується у організації незаконного перетину кордону разом з іншими невстановленими в ході досудового розслідування особами, тому є ризик того, що останній може перешкоджати розслідуванню кримінального правопорушення та розкриття інших учасників, як іншим чином так і самостійно, або через невстановлених осіб.

Крім того, суд вважає, що ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, тобто можливе вчинення ОСОБА_3 інших кримінальних правопорушень, доведений, оскільки останній офіційно не працевлаштований, грошові кошти отримував від організації незаконного перетину державного кордону, у зв`язку із чим не має постійного джерела доходу, що в свою чергу може свідчити про можливість вчинення нових злочинів, зокрема той факт, що ОСОБА_9 вчиняв вказане кримінальне правопорушення, переслідуючи корисливий мотив, з метою матеріальної наживи і отримання за свої послуги грошових коштів.

Разом з тим, суд вважає, що прокурором не доведений ризик, передбачений п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України. Так, прокурор обґрунтував наявність вказаного ризику тим, що на даний момент органом досудового розслідування встановленні не всі речові докази, таким чином ОСОБА_3 безпосередньо або через інших осіб може знищити їх або змінити на свою користь.

Проте, згідно ч. 1 ст. 290 КПК України, визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний повідомити підозрюваному, його захиснику, законному представнику та захиснику особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування.

З урахуванням того, що докази у даному кримінальному провадженні відкрито сторонами, в порядку ст. 290 КПК України, та обвинувальний акт з додатками скеровано до суду, що свідчить про відсутність наведеного прокурором у клопотанні ризику, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України, на що у попередніх ухвалах, суд звертав увагу прокурора на ці обставини.

Таким чином, з урахуванням того, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів, та наявності доведених прокурором ризиків, передбачених п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а судовий розгляд у даному кримінальному провадженні ще не завершено, суд вважає можливим задовольнити клопотання прокурора та продовжити стосовно обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судом не встановлено.

Водночас, згідно ч. 3 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 309 КК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Пунктом 2 ч. 5 ст. 182 КПК України передбачено, що розмір застави щодо особи, обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно

У своєму рішенні у справі «Гафа проти Мальти» ЄСПЛ відзначив, що гарантія, передбачена статтею 5 §3 Конвенції (право на свободу) покликана забезпечити явку обвинуваченого у судовому засіданні. Тому розмір застави повинен бути встановлений з огляду на особу підсудного, належну йому власність, його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на впевненість у тому, що перспектива втрати застави або заходів проти його поручителів у випадку його неявки до суду буде достатньою для того, щоб утримати його від втечі.

Суд, виходячи з практики ЄСПЛ, враховуючи майновий стан обвинуваченого, вважає за можливе визначити розмір застави, як альтернативний запобіжний захід, у розмірі 600 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, який було визначено на стадії досудового розслідування, що буде достатнім та зможе забезпечити виконання покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, у даному кримінальному провадженні, та зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Підстав для зменшення розміру застави наразі судом не встановлено.

Дотримуючись завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК України, суд враховує необхідність дотримання справедливого балансу між інтересами суспільства та держави та забезпечення охоронюваних прав та свобод і законних інтересів учасників кримінального провадження.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає за необхідне задовольнити клопотання прокурора та продовжити стосовно обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із визначенням альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, у розмірі 600 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що наразі з урахуванням даних про особу обвинуваченого, відповідає вимогам кримінального процесуального закону, ґрунтується на матеріалах кримінального провадження, тяжкості та кількості епізодів кримінальних правопорушень, у вчиненні яких останній обвинувачується, що у сукупності дає достатні підстави вважати, що наразі застосування більш м`якого запобіжного ніж тримання під вартою не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та запобігти можливим ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, оскільки ризики, які стали підставою для обрання даного виду запобіжного заходу не зменшились та не перестали існувати.

Щодо клопотання про скасування арешту майна.

Від представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 надійшло клопотання про скасування арешту майна з автомобіля «RENAULT MEGANE», д/н НОМЕР_1 , накладеного ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18.07.2024 року.

У клопотанні представник ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 зазначає, що на даний час у подальшому застосуванні арешту майна відпала потреба, а перебування вказаного транспортного засобу під арештом перешкоджає законному праву власності особи та неможливості у його користуванні.

Перевіряючи на предмет обґрунтованості доводи клопотання, суд виходить з того, що у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального закону, арешт майна це один із заходів забезпечення кримінального провадження та є важливим елементом здійснення завдань кримінального провадження, своєчасне застосування якого може запобігти непоправним негативним наслідкам при розслідуванні кримінального правопорушення.

Зокрема положення ст. 2 КПК України визначають завдання кримінального судочинства, а саме: захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень; охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження; забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Вимогами статті 170 КПК України, передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті.

Згідно ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Крім того, з аналізу положень ст. 167, ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідує, що арешт майна в даному кримінальному провадженні по суті являє собою форму забезпечення дієвості цього провадження та не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні власнику арештованого майна і, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, не пов`язує особу обвинуваченого з можливістю арешту такого майна, яке взагалі, в деяких випадках, може перебувати не тільки у обвинуваченого, але і в інших фізичних та юридичних осіб.

Згідно положень абзацу першого частини першої статті 174 КПК України, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час судового провадження розглядається судом.

Абзацом 2 частини 1 статті 174 КПК України передбачено, що арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Відповідно до частини 4 статті 174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Відтак, суд констатує, що в даному конкретному випадку станом на день розгляду клопотання не відпала потреба в застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження шляхом накладення арешту на автомобіль, який можливо використовувався як засіб вчинення злочину, а заявник не довів перед судом, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Враховуючи те, що з об`єктивних не залежних від суду причин, судовий розгляд даного кримінального провадження не завершено, даний транспортний засіб є речовим доказом у кримінальному провадженні, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні клопотання представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 про скасування арешту на транспортний засіб марки «RENAULT MEGANE», д/н НОМЕР_1 , накладений ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 18.07.2024 року.

Керуючись ст. 110, 132, 174, 176, 177, 178, 182, 183, 194, 199, 331, 372, 376, 395 КПК України,

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , в порядку ст. 174 КПК України, про скасування арешту автомобіля марки «RENAULT MEGANE», д/н НОМЕР_1 , накладений ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 18.07.2024 року відмовити.

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_3 задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ «ОСІ», з визначенням розміру застави, достатнього для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України, а саме у розмірі 600 (шістсот) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 1 816 800 (один мільйон вісімсот шістнадцять тисяч вісімсот) гривень 00 (нуль) копійок, строком на 60 (шістдесят) днів.

Обвинувачений або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу на рахунок ТУ ДСА України в Одеській області, з призначенням платежу: застава за обвинуваченого; провадження по справі № 1-кп/522/2052/25.

Обвинувачений звільняється з-під варти після внесення застави.

У разі внесення застави, покласти на обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 60 (шістдесят) днів обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України:

1) прибувати за кожною вимогою до суду в розумні строки;

2) не відлучатися із населеного пункту, в якому зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу суду;

3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

4) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Роз`яснити обвинуваченому наслідки невиконання вказаних обов`язків, а саме: у разі, якщо обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явився за викликом до суду, без поважних причин не повідомив про причину своєї неявки, або якщо порушив інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору. У разі звернення в дохід держави суд вирішує питання про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді застави у більшому розмірі або іншого запобіжного заходу.

Строк дії ухвали суду становить 60 (шістдесят) днів і обчислюється з моменту її постановлення, тобто з 04.11.2025 року, який діє до 02.01.2026 року включно.

Ухвала суду підлягає негайному виконанню.

Копію ухвали суду вручити обвинуваченому, прокурору та направити ДУ «ОСІ».

Ухвала суду може бути оскаржена протягом п`яти днів до Одеського апеляційного суду з моменту її оголошення, а обвинуваченим, який утримується під вартою, з моменту вручення її копії.

Повний текст ухвали суду буде проголошено 07.11.2025 року о 15 год. 45 хв. в залі судового засідання Приморського районного суду м. Одеси № 106.

Суддя Приморського районного

суду м. Одеси ОСОБА_10