Номер провадження:1-кс/521/3532/25
УХВАЛА

25 вересня 2025 року м. Одеса

Слідчий суддя Хаджибейського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого СВ відділення поліції №3 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні за №0000863 від 19.09.2025 року відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Кошари Роздільнянського району Одеської області, із середньою освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , зі слів раніше не судимого,

який підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з клопотання слідчого, указом від 15 квітня 2025 року №235/2025, (затвердженим Законом України від 16 квітня 2025 року № 4356-ІХ), продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 7 серпня 2025 року строком на 90 діб.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 18.09.2025 року приблизно о 21 годині 50 хвилин, більш точного часу в ході проведення досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , перебували на вулиці Житкова у м. Одесі, де побачили ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які перебували неподалік від будинку №22 по вказаній вулиці. У цей же час у ОСОБА_4 та ОСОБА_7 виник спільний злочинний умисел, спрямований на заволодіння чужим майном, при цьому останні визначили в якості предмета свого злочинного посягання належну ОСОБА_8 сумку, яка у останнього висіла через плече.

Так, реалізуючи свій спільний злочинний умисел, керуючись корисливим мотивом, у вищевказаний час, ОСОБА_4 , діючи у групі зі ОСОБА_7 підійшли до ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та, використовуючи уявний привід для початку спілкування, попрохали у останніх цигарки, при цьому, отримавши неодноразову відмову, ОСОБА_7 з метою реалізації спільного з ОСОБА_4 злочинного умислу, направленого на заволодіння чужим майном, та задля здійснення дезорієнтування ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , розпилив балончик сльозогінної дії у бік останніх, при цьому ОСОБА_4 наніс один удар ногою ОСОБА_8 в область тулуба, від чого останній втратив рівновагу та впав, після чого ОСОБА_8 встав та разом зі ОСОБА_9 почали втікати від нападників, однак ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, направлених на заволодіння чужим майном, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, маючи прямий умисел, направлений на заволодіння чужим майном, діючи у групі, із корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення, в умовах воєнного стану, наздогнали потерпілого ОСОБА_8 та почали наносити йому удари в область тулуба, голови та ніг.

У цей час, ОСОБА_8 для здійснення самозахисту, зняв зі свого плеча належну йому сумку, в якій знаходились: мобільний телефон марки «Самсунг», моделі «А50», у корпусі темно-синього кольору із номером телефону « НОМЕР_1 », навушники марки «Хуавей», сірого кольору, футляр для окулярів, грошові кошти у сумі 400 гривень, паспорт громадянина України на його ім`я, водійське посвідчення на його ім`я, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу від автомобіля марки «Нісан», моделі «Максіма QX», із держаним номерним знаком « НОМЕР_2 », банківська картка «ПриватБанк», із № НОМЕР_3 , ключі від будинку, від автомобіля, від дачі, та інші ключі, які були на зв`язці, та поклавши сумку на землю позаду себе, продовжив чинити опір нападникам.

Надалі, ОСОБА_4 , діючи умисно, у групі зі ОСОБА_7 , із корисливих спонукань, використавши свою значну фізичну перевагу, подолали супротив потерпілого ОСОБА_8 шляхом нанесення останньому тілесних ушкоджень, та ОСОБА_4 в цей момент, неочікувано для потерпілого, схопив із землі належну ОСОБА_8 сумку та разом зі ОСОБА_7 почали тікати з місця вчинення кримінального правопорушення у бік АЗС «БРСМ», що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Хімічна, 1, а потерпілий ОСОБА_8 разом із ОСОБА_9 , у свою чергу, побігли у бік нападників.

У подальшому, ОСОБА_4 діючи спільно зі ОСОБА_7 , усвідомлюючи, що їх намагаються наздогнати потерпілий ОСОБА_8 разом із ОСОБА_9 , при цьому ігноруючи вимоги ОСОБА_9 щодо повернення майна потерпілого ОСОБА_8 , продовжуючи доводити їх спільний злочинний умисел до кінця та, обравши найбільш сприятливий для вчинення злочину момент, з метою закінчення реалізації їх спільного злочинного умислу та утримання викраденого майна потерпілого, діючи з корисливих мотивів, взяв із землі каміння та вчинив напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя та здоров`я осіб, які зазнали нападу, та яке виразилось у киданні вказаного каміння у бік потерпілого ОСОБА_8 , поціливши останньому у скроневу ділянку, тим самим подолавши волю потерпілого до будь-якого подальшого опору.

Після чого, ОСОБА_4 зі ОСОБА_7 місце вчинення кримінального правопорушення покинули, розпорядившись вказаним майном на власний розсуд, чим спричинили потерпілому ОСОБА_8 матеріальну шкоду на загальну суму 9000 гривень та тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струс головного мозку та рублена рана скроневої ділянки голови.

Таким чином, ОСОБА_4 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, тобто у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаним з насильством, небезпечним для здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненому за попередньою змовою осіб, в умовах воєнного стану.

24.09.2025 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.

За переконанням слідчого, обґрунтованість підозри ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, а саме: протоколом огляду місця події від 19.09.2025 року, протоколом допиту потерпілого ОСОБА_8 від 19.09.2025 року, протоколами допиту свідка ОСОБА_9 від 19.09.2025 та 20.09.2025 року, протоколом допиту свідка ОСОБА_10 від 19.09.2025 року, протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 22.09.2025 року, протоколом обшуку від 24.09.2025, протоколом допиту малолітнього (неповнолітнього) свідка ОСОБА_11 від 24.09.2025 року, протоколом обшуку від 24.09.2025 року та іншими матеріалами в сукупності.

Слідчий звернувся до суду з клопотанням, яке погоджено з прокурором Хаджибейської окружної прокуратури міста Одеси про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_4 , мотивуючи клопотання тим, що є об`єктивні причини вважати, що у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу останній матиме можливість вчинити дії, передбачені п.п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Прокурор підтримав клопотання слідчого, оскільки вважав мету і підстави застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обґрунтованими та такими, що дають право слідчому судді задовольнити клопотання слідчого та застосувати найбільш суворий запобіжний захід.

Підозрюваний та його захисник, кожен окремо, просили слідчого суддю відмовити в задоволенні клопотання, оскільки слідчий не довів наявність ризиків, які виправдовують застосування до підозрюваного такого запобіжного заходу. При цьому захисник вказав, що ОСОБА_4 повністю визнає свою вину у вчиненні кримінального правопорушення та останній перебуває на лікуванні у лікаря психіатра, просив суд обрати запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою або визначити розмір застави, як альтернативного запобіжного заходу.

Вивчивши клопотання та матеріали, які обґрунтовують його доводи, а також вислухавши думку учасників судового засідання, слідчий суддя вважає, що клопотання слідчого підлягає задоволенню за наступних підстав.

Частина 1 ст. 177 КПК України закріплює, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Частина 2 ст. 177 КПК України закріплює, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний чи обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) буде здійснювати відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Так, у своєму клопотанні слідчий зазначає, що згідно ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до підозрюваного ОСОБА_4 є забезпечення виконання останнім покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органу досудового розслідування та суду, знищити, сховати або спотворити будь яку із речей, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконного впливу на свідків у даному кримінальному провадженні та вчинення іншого кримінального правопорушення.

Зокрема, слідчий суддя вважає доведеними ризик переховування підозрюваного ОСОБА_4 від органів досудового розслідування та суду, оскільки останній підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, покарання за який передбачено у вигляді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років із конфіскацією майна. Зазначена обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування чи суду.

Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»). Крім того, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови»).

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, слідчий суддя вважає доведеним наявність ризику незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні. Показання свідків мають суттєве значення для доведення обставин, які підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні. В умовах зацікавленості підозрюваного у відверненні негативних наслідків, обумовлених притягненням до кримінальної відповідальності, він може безпосередньо або використовуючи зв`язки з іншими особами, впливати на свідків у різних формах (умовляння, підкуп, заохочення, погрози тощо), з метою їх спонукання до ненадання показань, перекручування або спотворення обставин, які їм відомі, тощо.

Також, на наявність ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України (вчинити інше кримінальне правопорушення), вказує той факт, що підозрюваний ОСОБА_4 ніде не працює, не має законного джерела доходу, що може спонукати його до вчинення нових корисливих злочинів, із метою отримання коштів для забезпечення власного проживання.

При вирішенні питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя також враховує обставини, передбачені ст. 178 КПК України, а саме вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_4 у разі визнання його винуватим, вік та стан здоров`я підозрюваного, міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, у тому числі відсутність в нього родини й утриманців, відсутність у підозрюваного постійного місця роботи, майновий стан підозрюваного, відсутність судимостей.

Крім того, у практиці ЄСПЛ визначено, що існування обґрунтованої підозри щодо вчинення особою тяжкого злочину на початковому етапі розслідування виправдовує тримання його під вартою. Хоча, поряд з цим Суд неодноразово зазначав, що тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою (рішення у справі «Єчус проти Литви»).

Враховуючи вищевикладене, виходячи з характеру та обставин інкримінованого злочину, беручи до уваги особу підозрюваного, можна дійти висновку про те, що у разі застосування менш суворого запобіжного заходу буде неможливо запобігти вищевказаним ризикам та забезпечити виконання підозрюваним своїх обов`язків.

Таким чином, лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою зможе гарантувати належне виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків та перешкодити ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Разом із цим, частина ч. 4 ст. 183 КПК України закріплює, що суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні, зокрема, щодо злочину вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Враховуючи положення п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, суд вважає за необхідне не визначати розмір застави, достатнього для забезпечення виконання підозрюваним його процесуальних обов`язків.

Керуючись ст.ст. 132, 176-178, 183, 193, 194, 196, 197, 369-372 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

Клопотання слідчого СВ відділення поліції №3 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 , задовольнити.

Застосувати до ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою взявши його під варту в залі суду негайно.

Розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним ОСОБА_4 його процесуальних обов`язків, не визначати.

Строк дії ухвали слідчого судді становить 59 (п`ятдесят дев`ять) днів, у межах строку досудового розслідування. Ухвала слідчого судді про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою припиняє свою дію 22.11.2025 року.

Ухвала слідчого судді щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді може бути подана безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом п`яти днів з дня її оголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Подання апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Слідчий суддя: ОСОБА_12