Справа № 147/377/25
Провадження № 1-кп/147/46/26
ВИРОК

іменем України

13 січня 2026 року с-ще Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

із секретарем ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, в режимі відеоконференції, в селищі Тростянець Гайсинського району Вінницької області кримінальне провадження №0000748 від 29.11.2024 щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, військовослужбовця військової служби за мобілізацією, який на момент вчинення кримінального правопорушення перебував на посаді курсанта навчального взводу навчальної роти 1 навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «молодший сержант», раніше несудимого, одруженого, на утриманні якого знаходиться неповнолітня дитина,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

ОСОБА_4 21.06.2024 призваний на військову службу за мобілізацією ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 21.06.2024 №193 молодшого сержанта ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення та призначено на посаду курсанта навчального взводу навчальної роти 1 навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 .

24.02.2022 Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 у зв`язку з військовою агресією проти України в Україні уведено воєнний стан із 05:30 24.02.2022, строк дії якого продовжено по теперішній час.

Молодший сержант ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем, відповідно до вимог ст. 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, окрім іншого, зобов`язаний свято та непорушно додержуватись Конституції України та законів України, військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно та чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, удосконалювати свою виучку та майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватись вимог Статутів Збройних Сил України, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, завжди пам`ятати, що за його поведінкою судять не лише про нього, а й про Збройні Сили України в цілому, точно та вчасно виконувати покладені на нього обов`язки та поставлені йому завдання, додержуватись військової дисципліни, не допускати негідних учинків, виконувати розпорядок дня військової частини, точно, вчасно та сумлінно виконувати накази командирів (начальників), у разі потреби відлучитись питати дозволу у командира відділення, а після повернення доповідати йому про прибуття.

Згідно зі ст. 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, окрім іншого, військова дисципліна досягається шляхом особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Конституції та законів України, військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог Статутів Збройних Сил України, а також зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватись Конституції та законів України, військової присяги, неухильно виконувати вимоги Статутів Збройних Сил України, накази командирів.

Водночас у порушення зазначених вище норм законодавства України, курсант навчального взводу навчальної роти 1 навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 учинив кримінальне правопорушення за наступних обставин.

07.07.2024 о 21:30 годині молодший сержант ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби призваним за мобілізацією, діючи з прямим умислом, із особистих мотивів та з метою тимчасового ухилення від проходження військової служби, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, без поважних причин, в умовах воєнного стану, самовільно залишив розташування пункту тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_2 , та до 16.01.2025 проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його із виконанням обов`язків військової служби.

За час відсутності у військовій частині НОМЕР_1 молодший сержант ОСОБА_4 обов`язки військової служби не виконував, перебуваючи поза межами указаної військової частини правоохоронні органи або органи військового управління про свою належність до військової служби, а також учинене ним нез`явлення до військової частини не повідомляв та проводив час на власний розсуд.

Статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Досудовим розслідуванням дії ОСОБА_4 кваліфіковано ч. 5 ст. 407 КК України, тобто як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем без поважних причин, вчинене в умовах воєнного стану, тривалістю понад три доби.

Позиції сторін кримінального провадження.

Позиція сторони обвинувачення.

Позиція сторони обвинувачення відображена в обвинувальному акті, що був складений 28.02.2025 старшим слідчим четвертого слідчого відділу (з дислокацією у м. Вінниці) ТУ ДБР у м. Хмельницькому ОСОБА_6 та затверджений прокурором Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_7 .

За змістом обвинувального акта, який підтримав прокурор, орган досудового розслідування вважав установленим те, що ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене частиною 5 статті 407 КК України.

Під час виступу у судових дебатах прокурор ОСОБА_3 зазначила, що зібраними та дослідженими в судовому засіданні доказами доведено вину ОСОБА_4 . Вина ОСОБА_4 , окрім його показів, підтверджується показами свідків, які підтвердили, що ОСОБА_4 07.07.2024 самовільно залишив місце дислокації військової частини НОМЕР_1 та поїхав до місця свого проживання, повернутися на службу баження не висловив і повідомив, щоб його везли до слідчого, а також вина підтверджується письмовими доказами наданими стороною обвинувачення. В ході судового розгляду не встановлено обставин, що обтяжують чи пом`якшують відповідальність обвинуваченого. За місцем служби ОСОБА_4 характеризується посередньо, водночас раніше несудимий. ОСОБА_4 був обізнаний з порядком залишення військової частини. Не встановлено належних та допустимих доказів щодо надання ОСОБА_4 дозволу на залишення військової частини. Дії ОСОБА_4 правильно кваліфіковані за ч. 5 ст. 407 КК України, а тому просить визнати його винним за вказаною статтею та призначити покарання у виді 6 років позбавлення волі. Запобіжний захід залишити без змін до набрання вироком законної сили. Зарахувати у строк відбування покарання строк перебування під вартою з 16.01.2025 по день внесення застави (27.02.2025). Початок строку відбування покарання рахувати з моменту затримання ОСОБА_4 на виконання вироку. Щодо позиції сторони захисту про відсутність суб`єктивної сторони, зазначила, що така не відповідає доказам наданим у кримінальному провадженні. Стороною захисту не надано доказів, що станом на 07.07.2024 була необхідність залишити військову частину, щоб забезпечити догляд за неповнолітньою дочкою, а надані стороною захисту довідки та акти датовані пізніше. Окрім того, надані стороною захисту документи не відкриті стороні обвинувачення в порядку передбаченому КПК України, а тому ці документи не можуть вважатися належними та допустимими і не можуть бути використані судом. Зазначила, що ми живемо в правовій державі і є певні обставини для звільнення особи від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження, однак таких стороною захисту не надано. Більше того, стороною захисту не надано доказів на підтвердження того, що рішення ВЛК ОСОБА_4 оскаржувалося чи скасоване.

Позиція сторони захисту щодо пред`явленого обвинувачення.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні не оскаржував правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

В судових дебатах захисник зазначив, що прокурором не доведено суб`єктивної частини. Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_4 з прямим умислом, без поважних причин самовільно залишив військову частину, однак ОСОБА_4 діяв у зв`язку із сімейними, невідкладними обставинами, власне його мобілізували, дружина перебувала за кордоном, він був вимушений поїхати до дому і надати догляд за дитиною. Акти обстеження умов проживання надані суду підтверджують факт проживання ОСОБА_4 із неповнолітньою дочкою, якій на той момент виповнилось 14 років. Так вони проживають удвох, мати з ними не проживає, тому захисник просить суд на це звернути увагу. Також вказує те, що довідки і акти не можуть бути складені заднім числом. Не погодився з думкою прокурора щодо відсутності пом`якшуючих обставин, адже такою, на його думку, є вчинення кримінального правопорушення за збігом тяжких сімейних обставин. З огляду на це зазначає, що відсутній склад кримінального правопорушення, а тому просить закрити кримінальне провадження та скасувати запобіжний захід. Наголошує на тому, що прокурори мають між собою розібратися, адже у попередньому судовому засіданні прокурор не заперечував проти долучення до справи документів сторони захисту. Просить врахувати позитивні характеристики ОСОБА_4 , а також відсутність судимостей.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України частково визнав, погодився з тим, що дійсно самовільно залишив військову частину, однак у нього були поважні причини, а саме: неповнолітня дочка залишилась сама, а тому він поїхав до дитини.

У судових дебатах обвинувачений підтримав свого захисника та повідомив, що він проживає із 15-річною дочкою удвох, з дружиною він розлучений, але це взагалі не врахували. Дочка одна вдома, навчається в школі у 9 класі, як він може її залишити, він так не вихований. Зазначив, що у 2015 році він не пройшов медичну комісію в АТО, а хвороби, через які він не пройшов комісію нікуди не зникли. Зник військовий квиток, це все там було зазначено. Свідки підтвердили, що він один із перших залишив військову частину, що підтверджує, що у нього неповнолітня дочка, яка перебуває у нього на утриманні та проживає з ним.

В останньому слові обвинувачений зазначив: хто здатен на те, щоб кинути свою дитину, він на це не здатен.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин.

Показання обвинуваченого.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав частково та зазначив, що їхав в машині, порушив ПДР України, його зупинила поліція з ними були працівники ТЦК. Через три дні повезли його у Вінницю (це було влітку 2024 року). 21.06.2024 його мобілізовано ІНФОРМАЦІЯ_3 та розподілено до військової частини (учбової) АДРЕСА_3 . Згодом його відвезли в навчальний заклад, однак дружина виїхала за кордон і залишилася одна дитина 14 років. Дружина повернулася до України і подала документи на розлучення і знову повернулася за кордон. Скоро дитині має виповнитися 15 років, навчається у 9-му класі, дитина не може бути сама. Самовільно залишив військову частину, бо йшов до дому до дитини. На запитання прокурора повідомив, що проходив строкову військову службу у Радянській армії, а у військовій частині, куди його доставлено присягу не приймав. У навчальному центрі був як і всі курсанти, видали форму, харчували, були кулимети, автомати, вивчали медицину. Харчувалися 3-чі на день. Як солдат підпорядковувався командиру взводу. У навчальному центрі був близько 2-х тижнів з моменту прибуття, і тоді залишив місце розташування військової частини НОМЕР_1 о 16:00 годині 07.07.2024 (у обвинувальному акті зазначено 21:30 годину, час вечірньої перевірки). Нікого не повідомивши, зібрав свої речі і пішов, форму, зброю і боєприпаси залишив. Вийшов одягнений у цивільному одязі, вийшов з території через фірточку, тудою проходили всі. Назад до військової частини не повертався, залишився вдома з дитиною. На запитання захисника повідомив, що потрапив до ТЦК в червні 2024 року, його запитали, чи є в нього військовий квиток, він повідомив, що у 2015 році не пройшов комісію в АТО. Двоє працівників супроводжували його до дому, він взяв військовий квиток і поїхали назад до ТЦК. Троє суток пробув в ТЦК, потім повезли в ОСОБА_8 , згодом у Вінницю, ОСОБА_9 . Коли знаходились в спортзалі (в ТЦК) нічого не повідомляли, куди їх повезуть і що будуть робити. Їхали в цивільному автобусі, номера не бачив, адже було темно, з ним у автобусі їхали всі ті, кого привели працівники ТЦК, а до дому вже не відпустили. Те, що його привезли в ОСОБА_10 в навчальний заклад дізнався лише по прибуттю. Прибули вночі і відразу положили спати, жодних наказів не було і те, що присутні є військовослужбовцями ніхто не повідомляв. Навчальний центр розміщувався у школі, належного паркану там не було, був пропускний пункт, але пройти можна було, коли залишав територію школи, то йшов не через пропускний пункт, а позаду школи там цвинтар сільський. При собі в нього був паспорт, гроші. Він поїхав громадським транспортом до місця проживання. Має двох дочок, одна неповнолітня проживає з ним, його батьки померли, дружина за кордоном, а теща в селі, дружина не з Ізмаїлу. У військовій частині був розпорядок дня, телефон не давали, лише в неділю. Тоді він зателефонував до дому, дізнався, що дружина поїхала за кордон і зважився на самовільне залишення військової частини.

Покази свідків.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснив, що працює на посаді начальника відділення ВЗС ВСП та до його функціональних обов`язків входить, зокрема, розшук осіб, які самовільно залишили частину, він постійно разом з органами національної поліції проводить заходи розшуку. На підставі рішення головнокомандувача було оголошено широкомаштабний розшук військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини. Одного із таких військовослужбовців, а саме: ОСОБА_4 , було розшукано колегами у Одеськіцй області. Йому було запропоновано повернутися до резервного батальйону, або до своєї військової частини для продовження проходження військової служби. Однак військовослужбовець відмовився і зазначив, що не бажає продовжити проходити військову службу, у зв`язку із наявністю кримінального провадження попросив доставити його до слідчого органу. На запитання прокурора повідомив, що військовослужбовці, які проживають за територією Вінницької області, і можуть імовірно там знаходитись, направляються відповідні доручення та повідомлення зі служби «102». 07.07.2024 ОСОБА_4 пішов в СЗЧ, і десь в січні 2025 року доставлений до ВСП. На запитання захисника повідомив, що особисто з ОСОБА_4 не знайомий. При самовільному залишенні військової частини від командування військової частини надходить довідка з інформацією про військовослужбовця. Щодо поважності причин самовільного залишення військової частини ОСОБА_4 свідку не відомо. ОСОБА_4 затримано на території Одеської області, а де саме, свідок не пам`ятає. На запитання, чому обвинувачений самостійно залишив військову частину, свідок не пам`ятає, а на запитання чи бажає він продовжити військову службу, ОСОБА_4 зазначив, що не бажає і попросив відвезти його до слідчого. На запитання суду повідомив, що військовослужбовці, які самовільно залишили військову частину і знаходяться в розшуку, вносяться до списків і ці списки відкриті і працівникам Національної поліції.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_12 суду повідомив, що з ОСОБА_4 познайомився, коли той прибув до військової частини. З військовослужбовцями проводиться бесіда, в тому числі повідомляється про те, що за самовільне залишення військової частини настає кримінальна відповідальність. Свідок заступник командира з морально психологічного забезпечення і по обвинуваченому ОСОБА_4 проводив розслідування. У 2024 році з роти втікло більше 100 військовослужбовців, тому добре про ОСОБА_4 не пригадує, але пам`ятає, що він довго не затримався. На запитання прокурора свідок повідомив, що ОСОБА_4 був зарахований до особового складу військової частини НОМЕР_1 , в АДРЕСА_2 . По прибуттю військовослужбовцям повідомляється про наслідки самовільного залишення військової частини, у ОСОБА_4 поважних причин для самовільного залишення військової служби не було, тиску на військового не чинилося. Після виявлення відсутності військовослужбовця вживалися дії по розшуку ОСОБА_4 , однак такі заходи результатів не дали, однак точно не пам`ятає чи телефонували родичам. Повідомляють про СЗЧ черговому по батальйону, а той командування військової частини, повідомляється поліція, ВСП, СБУ. На запитання захисника повідомив, що військова частина знаходиться у приміщенні школи, за нею кладовище, раніше територія не була огороджена, а згодом натягували сітку, яку може бути пошкоджено ножем. Безперешкодно не можна залишити територію військової частини, однак сітку можна прорізати ножем. Сітку пошкоджують кожен день. Чи після зникнення ОСОБА_4 була пошкоджена сітка, свідок не пам`ятає. Тиску на ОСОБА_4 не було, він самовільно залишив військову частину. НОМЕР_1 це навчальний центр, де надаються ази військової справи у 30-денний строк. Розподіл військовослужбовців по завершенню навчання йде лише в останній день. Проводилося службове розслідування стосовно залишення військової частини ОСОБА_4 , співслужбовці, які безпосередньо проживали з ним, були опитані. Після надходження на навчальний центр особи, проводиться первинний інструктаж. Особа після шикування має можливість вільно вийти, охорони у військовій частині немає, лише з тих самих курсантів, які чергують. Військовослужбовці прибувають з ППОС, з представником військової частини НОМЕР_1 . З ППОС надається список до наказу, і на підставі цього наказу, який оформлюється у військовій частині НОМЕР_1 . У військовому квитку відразу на ППОС у особи зазначається військова частина та вносяться дані з наказу. Військовий квиток вже містить інформацію про те, що особа вже є курсантом, військовий квиток зберігається у командира в сейфі. Після закінчення курсу військовий квиток повертається військовослужбовцю. Як доводиться до відома військовослужбовців наказ про зарахування до військової частини свідку не відомо.

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні суду повідомив, що він перебуває на посаді заступника командира 1 навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 . З ОСОБА_4 особисто не знайомий. Влітку ОСОБА_4 самовільно залишив розташування батальйону, який розташовується у АДРЕСА_2 , про що повідомлено командування військової частини. На запитання прокурора повідомив, що подія відбулася влітку 2024 року. Доповіді з приводу самовільного залишення військової частини направляються до ВСП. Усім військовослужбовцям по прибуттю доводились до відома вимоги відповідних статутів та чинне законодавство, а також про кримінальну та адміністративну відповідальність. Особисто свідку ОСОБА_4 не повідомляв про поважність причин для самовільного залишення військової частини. Безпосередньо до навчального батальйому ОСОБА_4 з приводу повернення до військової служби не звертався. Військова частина знаходиться у приміщенні школи АДРЕСА_2 , територія має КПП. Межі території військової частини встановлені, є паркан і встановлено два КПП. Військові квитки військовослужбовців під час навчання знаходяться в канцелярії. Прибуття військових осіб до військової частини оформлюється наказом, і такий наказ усно доводиться військовослужбовцям. Чи складав ОСОБА_4 присягу свідку не відомо.

Докази зібрані стороною обвинувачення.

Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000748 від 29.11.2024 за ч. 5 ст. 407 КК України, відповідно до короткого викладу обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення: 07.07.2024 курсант 1 навчальної роти 1 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 молодший сержант ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , без дозволу командирів та поважних причин, в умовах воєнного стану, з метою ухилитися від військової служби, не прибув до тимчасового місця розміщення навчального батальйону школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 , що за адресою АДРЕСА_2 (Т.1, а.с. 193).

Рапорт слідчого червертого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Хмельницькому від 29.11.2024 про виявлення кримінального правопорушення, зі змісту якого, зокрема, випливає, що 07.07.2024 курсант 1 навчальної роти 1 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 молодший сержант ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , без дозволу командирів та поважних причин, в умовах воєнного стану, з метою ухилитися від військової служби, не прибув з відпустки до тимчасового місця розміщення 1 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 , що за адресою: АДРЕСА_2 . Таким чином, в діях ОСОБА_4 вбачаються ознаки кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України (Т. 1, а.с. 194).

Повідомлення про кримінальне правопорушення від 13.11.2024 №20/6814 з додатками: копією акту службового розслідування від 26.07.2024 №26/577 за фактом самовільного залишення тимчасового місця розміщення 1 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки молодшим сержантом ОСОБА_4 07.07.2024; копією наказу від 31.07.2024 №783 «Про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення тимчасового місця розміщення 1 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки молодшим сержантом ОСОБА_4 07.07.2024» (Т. 1, а.с. 195-205).

Рапорт адресований командиру 1 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 №8913 від 07.07.2024 (Т. 1, а.с. 206).

Наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) №1400 від 07.07.2024 «Про призначення службового розслідування за фактом самовільного залишення тимчасового місця розміщення 1 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки солдатом ОСОБА_4 07.07.2024 (Т. 1, а.с. 207-208).

Доповідь від 08.07.2024 №915/2116 за фактом самовільного залишення без зброї місця тимчасового розміщення 1 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) ОК « ІНФОРМАЦІЯ_5 » курсантом за призовом за мобілізацією молодшим сержантом ОСОБА_4 (Т. 1, а.с. 209-210).

Витяг із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.07.2024 №212, відповідно до якого молодшого сержанта за призовом по мобілізації ОСОБА_4 , курсанта навчального взводу навчальної роти 1 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 з 07 липня 2024 року виключено з усіх видів забезпечення у зв`язку із самовільним залишенням частини, з котлового забезпечення військової частини виключено з сніданку 07 липня 2024 року в місці тимчасового розташування особового складу, ІНФОРМАЦІЯ_6 , Гайсинський район, Вінницька область (Т. 1, а.с. 211).

Бланк отримання пояснень від 09.07.2024 ОСОБА_14 , зі змісту яких випливає, що 07.07.2024 о 21:00 під час вечірньої перевірки особового складу ОСОБА_4 був відсутній у підрозділі. За наказом командира роти були організовані пошукові заходи на території тимчасового розміщення батальйону та прилеглій місцевості. Пошукові заходи були марними. При знайомстві та спілкуванні з молодшим сержантом ОСОБА_4 він не вказував наміру самовільно залишити тимчасове місце розташування. Мотив вчинку молодшого сержанта ОСОБА_4 йому не зрозумілий (Т. 1, а.с. 212).

Бланк отримання пояснень від 09.07.2024 ОСОБА_15 , зі змісту яких випливає, що 07.07.2024 о 21:00 під час вечірньої перевірки особового складу ОСОБА_4 був відсутній у підрозділі. За наказом командира роти були організовані пошукові заходи на території тимчасового розміщення батальйону та прилеглій місцевості. Пошукові заходи були марними. При знайомстві та спілкуванні з молодшим сержантом ОСОБА_4 він не вказував наміру самовільно залишити тимчасове місце розташування. Мотив вчинку молодшого сержанта ОСОБА_4 йому не зрозумілий (Т. 1, а.с. 213).

Службова характеристика ОСОБА_4 від 08.07.2024, зі змісту якої випливає, що за час проходження служби молодший сержант ОСОБА_4 зарекомендував себе посередньо. За характером: сварливий, впертий, злостивий. В повсякденній службі ставлення до колективу погане. Ігнорував правила з техніки безпеки та виконання вправ на полігоні. Намагався уникати заняття. Учбовий матеріал запам`ятовував повільно, потребував постійного контролю. Дуже метушливий, нахабний. В стройовому відношенні підтягнутий задовільно (Т. 1, а с. 214).

Медична характеристика ОСОБА_4 від 09.07.2024, зі змісту якої випливає, що за час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 молодший сержант ОСОБА_4 за медичною допомогою не звертався, при первинному огляді скарг на здоров`я не пред`являв. На момент надання характеристики військовослужбовець відсутній (Т. 1, а.с. 215).

Довідка №118/16 військово-лікарської комісії молодшого сержанта запасу ОСОБА_4 від 19.06.2024 №758, відповідно до якої на підставі статті графи ІІ Розкладу хвороб: Придатний до військової служби (Т. 1, а.с. 216).

Копія військового квитка серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_4 (Т. 1, а.с. 217-219).

Витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 21.06.2024 №191, відповідно до якого вважається таким, що прибув та приступив до виконання службових обов`язків відповідно до мобілізаційного призначення на посаду курсанта до навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 молодший сержант ОСОБА_4 , курсант навчального взводу навчальної роти 1 навчального батальйону, ВОС-100221А, , який прибув з ІНФОРМАЦІЯ_7 (Т.1, а.с. 221).

Іменний список особового складу 1 Навчальної роти 1 навчального батальйону Військової частини НОМЕР_1 , розпочатий 17.06.2024, за п/н 3 зазначено молодший сержант ОСОБА_4 (Т. 1, а.с. 222-223).

Картка соціально-демографічних даних військовослужбовця ОСОБА_4 (Т. 1, а.с. 224).

Анкета військовослужбовця ОСОБА_4 від 21.06.2024 (Т. 1, а.с. 225).

Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000748 від 29.11.2024 за ч. 5 ст. 407 КК України (Т. 1, а.с. 226).

Протокол затримання особи від 16 січня 2025 року, зі змісту якого випливає, що ОСОБА_4 затримано 16 січня 2025 року о 16:00 годині (Т. 1, а.с. 227-229).

Ухвала слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 17 січня 2025 року про обрання ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням розміру застави (Т.1, а.с.230-232).

Повідомлення прокурору Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону від 28.02.2025 підписане ОСОБА_4 та захисником ОСОБА_5 про відсутність будь-яких речових доказів або їх частин, документів або копій з них, які можливо було б використати в якості доказів у кримінальному провадженні №0000748 від 29.11.2024 (Т. 1, а.с. 243).

Запит прокурора Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_16 щодо виконання вимог ч. 6 ст. 290 КПК України, з яким підозрюваний ОСОБА_4 та захисник ОСОБА_5 ознайомились 28.02.2025 (Т. 1, а.с. 244).

Дані, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_4 , які відображені у: копії паспорта серії НОМЕР_3 , довідки про присвоєння індифікаційного номера (Т.1, а.с. 220), у вимозі УІАП ГУНП у Вінницькій області (Т. 1, а. с. 233-234), відповіді управління інформаційно-аналітичної підтримки ГУ НП у Вінницькій області, щодо притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності (Т. 1, а.с. 295); відповіді з КНП «Центр терапії залежностей «Соціотерапія» Вінницької обласної ради №1028 від 19.02.2025 (а.с. 236), відповіді Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону № 549/3278 від 24.02.2025 (Т. 1, а.с. 237), відповіді КНП «Центральна района лікарня» Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області №208 від 25.02.2025 (Т. 1, а.с. 238), відповіді виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області №13/04-11-901 від 26.02.2025 щодо складу сім`ї ОСОБА_4 (Т. 1, а.с. 239), відповіді КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я Одеської обласної ради» №1112 від 25.02.2025 (Т.1, а.с. 240); довідці про звільнення серії ВІН №021666, видана 27.02.2025 (Т. 1, а.с. 241-242).

Документи надані стороною захисту.

З клопотанням, яке надійшло до суду 11.06.2025 ОСОБА_4 просить долучити до справи документи на підтвердження того факту, що він самостійно виховує та утримує свою неповнолітню дочку ОСОБА_17 , що виразились у копіях паспорта серії НОМЕР_3 , довідці про присвоєння індифікаційного номера, свідоцтві про шлюб серії НОМЕР_4 , свідоцтві про народження ОСОБА_17 , батьками якої зазначені ОСОБА_4 та ОСОБА_18 , серії НОМЕР_5 , Акті обстеження умов проживання від 22.05.2025 за адресою: м. Ізмаїл, вул. Задунайської Січі, 64, Характеристиці учениці 8-В класу Ізмаїльської гімназії №10 з початковою школою Ізмаїльського району Одеської області ОСОБА_17 від 26.05.2025, Протоколу бесіди з ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , довідці Ізмаїльської гімназії №10 з початковою школою Ізмаїльського району Одеської області від 06 травня 2025 року №57 (Т. 1, а.с. 99-108)

Висновки суду.

Дослідивши матеріали кримінального провадження та проаналізувавши зібрані у справі докази, які представлені стороною обвинувачення і докази, які зібрані в ході судового розгляду, докази надані учасниками справи, оцінивши їх в своїй сукупності, вислухавши пояснення свідків та обвинуваченого, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

За правилами ч. 1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Згідно із ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Відповідно до ч. 2 ст. 84 КПК України, процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

У п.274 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Нечипорук і Йонкало проти України зазначено: якість доказів також береться до уваги, а також те, чи породжують обставини, за яких вони були здобуті, будь-які сумніви щодо їхньої надійності й точності.

За змістом статтей 21, 22, 30 КПК України у кримінальному провадженні правосуддя здійснюється судом на основі змагальності, безпосередності дослідження судом показань, речей та документів. Державне обвинувачення в суді підтримує прокурор, захист обвинуваченого здійснює він сам і його захисник, а функція розгляду справи покладається на суд. При цьому суд, зберігаючи незалежність, неупередженість і об`єктивність, створює необхідні умови для виконання учасниками їх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав.

Відповідно до ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Виходячи зі змісту вказаної норми закону, вирок є обґрунтованим, якщо він ухвалений на матеріалах, повністю зібраних, всебічно досліджених і правильно оцінених судом, а висновки суду про подію кримінального правопорушення або про її відсутність з достовірністю випливають із матеріалів провадження. Для цього у вироку повинні бути проаналізовані й оцінені всі розглянуті в судовому засіданні докази, які як підтверджують висновок суду, так і спростовують його.

Водночас суду належить дати аналіз усіх зібраних у провадженні доказів, тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, у висновках експертів та інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано, не обмежуючись лише зазначенням прізвищ свідка або назви процесуального документа.

Крім цього, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди умотивовувати свої рішення, але він не може тлумачитись як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (довід). Об`єм цього обов`язку може змінюватись залежно від природи рішення.

Суд обґрунтовує вирок виключно на доказах, розглянутих у судовому засіданні. За допомогою дослідження на суді всіх доказів відбувається і формування внутрішнього суддівського переконання про винність або невинність обвинуваченого.

Доказування - це єдиний спосіб встановлення об`єктивної істини в кримінальному судочинстві. Поки не доведені обставини скоєння злочину, не можна сказати, що вони були, мали місце насправді.

З приводу того, що доведення є єдиним способом для встановлення істини у Кримінальному процесуальному кодексі України вказано: "Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановляється лише при умові, коли в ході судового розгляду винність підсудного у вчиненні злочину доведена».

«Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону «(Постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 09 квітня 2020 року у справі №761/43930/17).

Попри часткове визнання вини обвинуваченим, його вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України, за викладених вище обставин, повністю підтверджено зібраними на досудовому слідстві та безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами, яким судом надано ретельну оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Надані стороною обвинувачення і досліджені безпосередньо в суді докази взаємопов`язані і в сукупності підтверджують всі обставини, що підлягають доказуванню, ними встановлено подію злочину, вину обвинуваченого та інші обставини зазначені у ст. 91 КПК України, та вони зібрані у порядку, встановленому ст. 93 КПК України, жодних обставин, передбачених ст. 87 КПК України, з якими закон пов`язує недопустимість доказів як таких, що отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, судом не встановлено, у зв`язку з чим підстави для визнання цих доказів недопустимими відсутні.

Оцінюючи здобуті у справі та досліджені в судовому засіданні докази, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у КПК України, зібрані відповідно до чинного кримінально-процесуального законодавства.

Зазначені докази є узгодженими між собою та іншими доказами у справі та сумніву у своїй належності та допустимості, не викликають.

Щодо витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, суд зазначає таке: у постанові Верховного Суду у справі №761/28347/15-к від 09.09.2020, суд вказав, що реєстр є лише електронною базою даних, відповідно до якої здійснюється збирання, зберігання, захист, облік, пошук, узагальнення даних, зазначених у пункті 1 Глави 2 Розділу І Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України № 69 від 17 липня 2012 року, які використовуються для формування звітності, а також надання інформації про відомості, внесені до реєстру та, згідно з частиною 2 статті 84 КПК України, витяг з ЄРДР не є процесуальним джерелом доказів.

А тому, витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000748 від 29.11.2024, відповідно до якого у ЄРДР зареєстровано провадження з правовою кваліфікацією ч. 5 ст. 407 КК України та наступним коротким викладом обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення: суд вважає електронною базою даних, а не процесуальним джерелом доказів.

Відповідно до ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім як у випадках зміни судом правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

За змістом ст. 8 Конституції України в державі визначено принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти, приймаються на основі Конституції і повинні відповідати її змісту.

Згідно зі ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку та встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. При цьому не можна покладати на обвинуваченого доведення своєї невинуватості, а всі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитись на користь останньої. Визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за доведеності її вини. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а також доказах одержаних незаконним шляхом.

Відповідно до ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість даної особи.

Розглядаючи кримінальне провадження про обвинуваченого ОСОБА_4 суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Окрім показів самого обвинуваченого ОСОБА_4 , який підтвердив факт самовільного залишення військової частини 07.07.2024 зі сторони кладовища, а також те, що він поїхав до місця свого проживання на громадському транспорті у цивільному одязі, показів свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , вина обвинуваченого ОСОБА_4 доводиться наданими стороною обвинувачення та дослідженими в судовому засіданні доказами в їх сукупності, а саме: повідомленням про кримінальне правопорушення від 13.11.2024 №20/6814 з додатками: копією акту службового розслідування від 26.07.2024 №26/577 за фактом самовільного залишення тимчасового місця розміщення 1 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки молодшим сержантом ОСОБА_4 07.07.2024; копією наказу від 31.07.2024 №783 «Про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення тимчасового місця розміщення 1 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки молодшим сержантом ОСОБА_4 07.07.2024»(Т. 1, а.с. 195-205); рапортом адресованим командиру 1 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 №8913 від 07.07.2024 (Т. 1, а.с. 206); наказом командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) №1400 від 07.07.2024 «Про призначення службового розслідування за фактом самовільного залишення тимчасового місця розміщення 1 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки солдатом ОСОБА_4 07.07.2024 (Т. 1, а.с. 207-208); доповіддю від 08.07.2024 №915/2116 за фактом самовільного залишення без зброї місця тимчасового розміщення 1 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) ОК « ІНФОРМАЦІЯ_5 » курсантом за призовом за мобілізацією молодшим сержантом ОСОБА_4 (Т. 1, а.с. 209-210); витягоміз наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 07.07.2024 №212, відповідно до якого молодшого сержанта за призовом за мобілізацією ОСОБА_4 , курсанта навчального взводу навчальної роти 1 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки військової частини НОМЕР_1 з 07 липня 2024 року виключено з усіх видів забезпечення у зв`язку із самовільним залишенням частини, з котлового забезпечення військової частини виключено з сніданку 07 липня 2024 року в місці тимчасового розташування особового складу, ІНФОРМАЦІЯ_6 , Гайсинський район, Вінницька область (Т. 1, а.с. 211); поясненнями від 09.07.2024 ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , зі змісту яких випливає, що 07.07.2024 о 21:00 під час вечірньої перевірки особового складу військової частини ОСОБА_4 був відсутній у підрозділі. За наказом командира роти були організовані пошукові заходи на території тимчасового розміщення батальйону та прилеглій місцевості. Пошукові заходи були марними. При знайомстві та спілкуванні з молодшим сержантом ОСОБА_4 він не вказував наміру самовільно залишити тимчасове місце розташування. Мотив вчинку молодшого сержанта ОСОБА_4 їм не зрозумілий (Т. 1, а.с. 212, 213); службовою характеристикою ОСОБА_4 від 08.07.2024, зі змісту якої випливає, що за час проходження служби молодший сержант ОСОБА_4 зарекомендував себе посередньо (Т. 1, а с. 214); медичною характеристикою ОСОБА_4 від 09.07.2024, зі змісту якої випливає, що за час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 молодший сержант ОСОБА_4 за медичною допомогою не звертався, при первинному огляді скарг на здоров`я не пред`являв (Т. 1, а.с. 215); довідкою №118/16 військово-лікарської комісії молодшого сержанта запасу ОСОБА_4 від 19.06.2024 №758, відповідно до якої на підставі статті графи ІІ Розкладу хвороб: Придатний до військової служби (Т. 1, а.с. 216); копією військового квитка серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_4 , у якому зазначено А1890, курсант, 21.06.2024 №193 (Т. 1, а.с. 217-219); витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 21.06.2024 №191, відповідно до якого вважається таким, що прибув та приступив до виконання службових обов`язків відповідно до мобілізаційного призначення на посаду курсанта до навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 молодший сержант ОСОБА_4 , курсант навчального взводу навчальної роти 1 навчального батальйону, ВОС-100221А, , який прибув з ІНФОРМАЦІЯ_7 (Т. 1, а.с. 221); Іменним списком особового складу 1 Навчальної роти НОМЕР_6 навчального батальйону Військової частини НОМЕР_1 , розпочатий 17.06.2024, за п/н 3 зазначено молодший сержант ОСОБА_4 (Т. 1, а.с. 222-223); карткою соціально-демографічних даних військовослужбовця ОСОБА_4 (Т. 1, а.с. 224); анкетою військовослужбовця ОСОБА_4 від 21.06.2024 (Т. 1, а.с. 225).

За таких обставин суд вважає, що вина ОСОБА_4 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні повністю підтверджується належними та допустимим доказами, дослідженими в судовому засіданні, а його дії необхідно кваліфікувати за ч. 5 ст. 407 КК України, тобто як самовільне залишення військової частини, вчинене військовослужбовцем крім строкової служби) без поважних причин, тривалістю понад три доби, вчинені в умовах воєнного стану.

Вказаний висновок суд робить поза розумним сумнівом, а отже, враховуючи зазначене вище, вина ОСОБА_4 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні за ч. 5 ст. 407 КК України повністю доведена. Підстав для кваліфікації вчиненого за іншими статтями Кримінального кодексу України суд не вбачає.

Такий висновок узгоджується з п.43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» (заява №1637/04), у якому зазначено, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення у справі «Авшар проти Туреччини» п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Підстав, передбачених ч. 3 ст. 337 КПК України не встановлено.

Натомість, позицію обвинуваченого, який свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні частково не визнав, суд розцінює як спосіб самозахисту та визнає його показання сумнівними та такими, що направлені на ухилення від відповідальності за скоєне кримінальне правопорушення, не бажання нести відповідальність за дії, що вчинив.

Твердження ОСОБА_4 про те, що він вимушено залишив розташування військової частини та поїхав до дому адже там сама залишилася 14-річна дочка, не були підтверджені в ході судового розгляду. Так, стороною захисту надано суду документи, які підтверджують, що за адресою проживання ОСОБА_4 в АДРЕСА_4 , разом з ним проживає дочка ОСОБА_17 , 2010 року народження, водночас у характеристиці на ім`я ОСОБА_17 від 26.05.2025 зазначено про те, що мати останні два місяці знаходиться за кордоном, згідно з Актом обстеження умов проживання випливає, що станом на 22.05.2025 мати ОСОБА_18 з сім`єю не проживає, оскільки перебуває за кордоном, однак суду не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_18 не бере участі у вихованні чи утриманні неповнолітньої дочки, або ж позбавлена батьківських прав. Стороною захисту не надано доказів на підтвердження того, що під час мобілізації обвинуваченого та/або його знаходження у розташуванні військової частини НОМЕР_1 , дочка ОСОБА_17 , 2010 року народження, проживала одна без опіки дорослих, як і не надано доказів перебування матері ОСОБА_18 за кордоном у цей період. Крім того, суду не надано доказів на підтвердження розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_18 , в той час як рішення суду не може грунтуватися на припущеннях.

Окрім того, стосовно документів на підтвердження факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дочки наданих стороною захисту суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 6 ст. 290 КПК України сторона захисту за запитом прокурора зобов`язана надати доступ та можливість скопіювати або відобразити відповідним чином будь-які речові докази або їх частини, документи або копії з них, а також надати доступ до житла чи іншого володіння, якщо вони знаходяться у володінні або під контролем сторони захисту, якщо сторона захисту має намір використати відомості, що містяться в них, як докази у суді.

Сторона захисту має право не надавати прокурору доступ до будь-яких матеріалів, які можуть бути використані прокурором на підтвердження винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Вирішення питання про віднесення конкретних матеріалів до таких, що можуть бути використані прокурором на підтвердження винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення і, як наслідок, прийняття рішення про надання чи ненадання прокурору доступу до таких матеріалів, може бути відкладено до закінчення ознайомлення сторони захисту з матеріалами досудового розслідування.

Згідно із ч. 12 ст. 290 КПК України, якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.

Під час долучення до матеріалів справи клопотання про долучення доказів проживання дочки ОСОБА_4 в якості доказів на спростування вини обвинуваченого, стороною захисту не виконано вимоги ст. 290 КПК України. Водночас надані стороною захисту документи не спростовують вини ОСОБА_4 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України. Більше того, інформація щодо наявності неповнолітньої дочки ОСОБА_17 не заперечується матеріалами кримінального провадження, та знайшла своє відображення у документах наданих стороною обвинувачення.

Під час судового розгляду не встановлено, що ОСОБА_4 має підстави для відстрочки, передбачені ст. 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (зокрема відсутні відомості, що ОСОБА_4 заброньований, перебуває на спеціальному військовому обліку, має дружину, яка проходить військову службу, має родичів, які загинули чи зникли безвісти під час стримування військової агресії проти України під час воєнного стану тощо). Суду не надано також і доказів про те, що ОСОБА_4 звертався до ІНФОРМАЦІЯ_9 з приводу надання йому відстрочки та не оскаржував рішення ВЛК від 19.06.2024.

Таким чином, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що вина ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення доведена поза розумним сумнівом та його дії правильно кваліфіковані за ч. 5 ст. 407 КК України, оскільки він своїми умисними діями вчинив самовільне залишення місця служби, вчинене в умовах воєнного стану військовослужбовцем (крім строкової служби).

Суд також враховує, що в ході судового розгляду стороною захисту не доведено належними, достовірними та допустимими доказами факт того, що безпосередньою поважною та істотною причиною для самовільного залишення обвинуваченим 07.07.2024 місця служби (військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) стали невідкладні сімейні обставини, які унеможливлювали проходження ним військової служби, внаслідок чого він самовільно залишив місце служби.

Доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_4 не доведено до відома те, що відповідно до наказу командира військової частини він є військовослужбовцем, не заслуговують на увагу, адже вони спростовуються доказами дослідженими судом, як і показами самого обвинуваченого, який підтвердив факт самовільного залишення військової частини.

Стосовно незадовільного стану здоров`я ОСОБА_4 , що слугувало непроходженню медичної комісії в АТО, варто зазначити, що суду не надано жодних доказів на підтвердження цих обставин. Більше того, після призову ОСОБА_4 на військову службу, останній не ініціював проходження повторної ВЛК для визначення ступеня його придатності до військової служби, за наслідками проведення якої йому був би наданий відповідний висновок про неможливість проходження військової служби в подальшому.

Також, стороною захисту не надано жодних доказів про те, що ОСОБА_4 з часу призначення на посаду курсанта Навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 (21.06.2024) до самовільного залишення місця служби 07.07.2024, звертався на консультацію до лікарів медичної частини у військовій частині, та суду не було надано будь-яких доказів, що у період самовільного залишення місця служби у нього існували істотні проблеми зі здоров`ям, які змусили його залишити місце служби з метою відповідного лікування через неможливість його утримання у військовій частині.

Крім того, суд звертає увагу на те, що навіть у випадку наявності у військовослужбовця, призваного на військову службу під час мобілізації, будь-яких проблем зі здоров`ям під час проходження ним військової служби в умовах воєнного стану, це не надає йому права самовільно залишати місце служби всупереч встановленому порядку проходження та несення військової служби, оскільки подібні дії підривають боєздатність підрозділів Збройних Сил України та інших формувань, залучених до захисту держави від збройної агресії РФ, а також викликають у інших військовослужбовців виникнення відчуття вседозволеності та безкарності за вчинені всупереч інтересам служби діяння, які полягають, зокрема, у самовільному залишенні місця служби.

Обставини, які пом`якшують, обтяжують покарання.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 судом не встановлено.

Суд не визнає обставиною, яка пом`якшує відповідальність обвинуваченого відповідно до ст. 66 КК України, зазначену у судових дебатах захисником: вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин, оскільки така обставина не підтверджена належними та допустимими доказами.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, під час досудового розслідування та судового розгляду не встановлено.

Мотиви призначення покарання обвинуваченому.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В той же час згідно зі ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та межі покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Згідно із п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд відповідно до вимог ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно зі ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, є тяжким злочином.

Водночас судом враховано, що ОСОБА_4 вперше вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч. 5 ст. 407 КК України та раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку в лікаря - психіатра та лікаря - нарколога не перебуває, має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки.

Щодо доводів сторони захисту про відсутність суб`єктивної сторони складу злочину, то такі нічим не підтверджені, тому суд оцінює їх критично.

Дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на те, що головною метою покарання є виховання та соціальна реабілітація винного, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 покарання в межах санкції ч.5 ст.407 КК України у виді позбавлення волі.

Призначаючи покарання, суд, окрім вимог ст. 65 КК України також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Суд наголошує, що згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У п. 113 рішення ЄСПЛ в справі «Коваль проти України» від 19.10.2006 суд вказав, що «основна мета статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у межах кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь - якого кримінального обвинувачення».

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Вважаю за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, і на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 у справі №1-33/2004.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, на переконання суду, захід примусу визначений судом, є адекватним характеру вчинених дій та даним про особу винного, та зможе забезпечити виконання завдань кримінального судочинства, слугуватиме цілям його застосування, встановленим ст. 2 КПК України, та буде необхідним, справедливим та достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, водночас, не порушить справедливий баланс між вказаними інтересами суспільства та правами ОСОБА_4 .

При призначенні покарання суд враховує висновки, викладені у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12.04.2023 у справі № 606/1059/22, згідно з якими «положеннями ч. 2 ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Реалізація такої мети є одним з аспектів виконання визначених у ст. 2 КПК завдань кримінального провадження, якими, зокрема, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, а також охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, у тому числі потерпілих. Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню».

Водночас висновки суду про неможливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням узгоджуються з висновками, викладеним у постанові Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 608/67/23, згідно з якими «звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, за обставин цього провадження, не зможе забезпечити реалізацію приписів статей 50, 65 КК України. В умовах воєнного стану, коли військовослужбовці виконують свій військовий обов`язок безпосередньо у регіонах ведення бойових дій, ризикуючи своїм життям, захищаючи суверенітет України, звільнення військовослужбовців, які ухиляються від виконання таких обов`язків, від відбування покарання з випробуванням демотивує та знижує рівень військової дисципліни і боєготовність підрозділів Збройних Сил України та інших військових формувань, що є неприпустимим наслідком такого правозастосування».

Відповідно, у даному провадженні, на переконання суду, звільнення від відбування покарання з випробуванням особи, яка, будучи військовослужбовцем, самовільно залишила місце служби, сприятиме тому, що інші громадяни України, які проходять військову службу, зокрема під час мобілізації, на особливий період, та самовільно залишатимуть місце служби, будуть впевненими у безкарності за залишення місця служби під час мобілізації, на особливий період, для виконання обов`язку із захисту Батьківщини, що є неприпустимим та сприятиме погіршенню обороноздатності та захисту держави в умовах ведення війни з країною-агресором російською федерацією.

Крім того, положеннями статей 69, 75 КК України (в редакції Закону України № 2839-IX від 13.12.2022, що набрав чинності 27.01.2023) визначено, що до винної особи, яка засуджується за кримінальне правопорушення, передбачене ст. 407 КК України, вчинене в умовах воєнного стану, не можна призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення, а також звільнити її від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Стосовно доводів сторони захисту про закриття кримінального провадження, суд оцінює їх критично, виходячи з такого.

Так, суд звертає увагу, що вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення з об`єктивної сторони характеризується вчиненням такого діяння, як самовільне залишення місця служби, вчинене в умовах воєнного стану військовослужбовцем (крім строкової служби), яке полягає в тому, що, самовільно залишивши військову частину або місце служби, військовослужбовець до місця служби не з`являється і перебуває поза його межами.

При триваючому злочині особа вчиняє один раз певну дію і впродовж тривалого часу перебуває безперервно в злочинному стані. Для цього виду злочинів характерним є незбіг моменту закінчення складу злочину і моменту фактичного завершення протиправних дій. Завершення триваючого злочину (тобто момент фактичного завершення протиправних дій) може бути зумовлений різними обставинами: як об`єктивними, так і суб`єктивними. Об`єктивні обставини це такі події, що не залежать від волі винної особи, і до їх числа можна віднести викриття особи у вчиненні злочину. У поняття «час вчинення триваючого злочину» має включатися увесь проміжок часу, протягом якого особа безперервно вчиняла триваюче діяння на стадії закінченого злочину.

Встановлення того, що злочин є триваючим, забезпечує його правильну кваліфікацію, обумовлює можливість чи неможливість застосувати до особи амністію, інститут давності притягнення до кримінальної відповідальності, а також вирішити питання про призначення покарання за сукупністю злочинів чи вироків.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, є триваючим та характеризується безперервним здійсненням протягом визначеного часу злочинного діяння, об`єктивна сторона якого розтягнута в часі, а звершеним вважається у момент його виявлення або примусового чи добровільного припинення.

Аналогічні висновки викладені у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 13.12.2021 у справі 161/10545/19.

За такого, оскільки вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення є триваючим та було припинене (завершене) під час його затримання 16.01.2025, тобто після набрання чинності Законом України № 2839-IX від 13.12.2022, тому до ОСОБА_4 неможливо застосувати положення статей 69 та 75 КК України в редакції вказаного Закону.

Також право суду призначати покарання на власний розсуд підтверджується висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 29.10.2020 у справі №487/5034/18, згідно з якими «поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо».

Разом з тим, у суду відсутні передбачені ч. 5 ст. 401 КК України підстави для звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством України, для продовження проходження військової служби, у зв`язку з відсутністю письмової згоди командира (начальника) будь-якої військової частини (установи) на продовження проходження ним військової служби, а також бажання ОСОБА_4 на продовження проходження військової служби.

Більше того, положеннями ст. 69 КК України встановлено, що призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, можливе лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення особі навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

Отже, підставами призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, визнані дві групи чинників, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винуватого, та мають враховуватися в їх сукупності, а саме: а) наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину; б) дані, які певним чином характеризують особу винуватого.

Як зазначалось вище, обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого судом не встановлено, як і не встановлено обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Обставини, на які посилається сторона захисту в частині відсутності судимостей, міцних соціальних зв`язків та перебування матері ОСОБА_17 за кордоном, ретельно проаналізовані судом при вирішенні питання про вид та міру покарання та стали підставою для призначення йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років в мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 5 ст. 407 КК України.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 вчинив злочин, відповідальність за який передбачена ч. 5 ст. 407 КК України, будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, суд не вбачає підстав для призначення йому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України.

Разом з тим, обвинувачений може скористатись правом, яке надає йому стаття 81-1 КК України, яка передбачає, що під час проведення мобілізації та/або дії воєнного стану до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк, судом може бути застосовано умовно-дострокове звільнення для проходження ними військової служби за контрактом.

Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання для проходження військової служби за контрактом може бути застосовано судом, якщо засуджений виявив бажання проходити військову службу за контрактом та відповідає вимогам проходження військової служби за контрактом, визначеним статтею 21-5 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Як вбачається із протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 16.01.2025 ОСОБА_4 було затримано о 16:10 год.

Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 17 січня 2025 року ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою та визначено розмір застави.

Відповідно до довідки про звільнення серії ВІН №021665 від 27.02.2025 ОСОБА_4 звільнено з ДУ «Вінницька УВП №1» на підставі внесеної застави в сумі 60560 грн відповідно до ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 17.01.2025.

За змістом ч. 5 ст. 72 КК України, попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

Отже, суд вважає за необхідне відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати обвинуваченому у строк відбування покарання термін його попереднього ув`язнення з моменту затримання з 16.01.2025 до дня звільнення під заставу (27.02.2025), із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Запобіжний захід у виді застави, як захід забезпечення кримінального провадження, потрібно залишити без змін до набрання вироком законної сили, після чого, відповідно до положень ч. 11 ст. 182 КПК України, дію цього запобіжного заходу припинити, а застава підлягає поверненню заставодавцю.

Потерпілі у кримінальному провадженні відсутні.

Викривачі у кримінальному провадженні відсутні. Винагорода викривачу не пропонувалась.

Діями ОСОБА_4 шкоди не завдано. Інші заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися, цивільний позов не заявлявся. Процесуальні витрати та речові докази відсутні.

Підстав для застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичних осіб немає.

На підставі наведеного та керуючись ст. 337, 368, 369, 371, 374, 394, 615 КПК України, ст. 1, 12, 50, 65-67, 69, ч.5 ст. 407 КК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з дня затримання на виконання вироку.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_4 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 16 січня 2025 року по 27 лютого 2025 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_4 у виді застави залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Після набрання вироком законної сили заставу в розмірі 60560 грн (шістдесят тисяч п`ятсот шістдесят гривень 00 коп.), яка сплачена за ОСОБА_4 на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 17 січня 2025 року заставодавцем ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , повернути заставодавцю.

Вирок може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Вирок якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Копія вироку негайно після його проголошення вручити прокурору та обвинуваченому.

Суддя ОСОБА_1