ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/528/24 (1-кр/643/241/25) Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1908/25 Суддя доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

обвинуваченого - ОСОБА_6 ,

захисників - адвоката , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу Салтівського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2025 року, якою продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 0004144 від 30.11.2023 року за ч.4 ст. 296, ч.1 ст. 121 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою продовжено запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою в ДУ «Харківський слідчий ізолятор» до 10 жовтня 2025 року включно, без визначення розміру застави.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 просила ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою обрати йому більш м`який запобіжний захід, а саме тримання під вартою з визначенням розміру застави або домашній арешт, обґрунтовуючи це тим, що потерпілий у цьому кримінальному провадженні був допитаний в судовому засіданні в суді першої інстанції та вказував, що не має до обвинуваченого будь-яких претензій, відмовився від цивільного позову та просив призначити покарання не пов`язане з триманням під вартою. Вказувала також про те, що ОСОБА_6 раніше не судимий, офіційно працевлаштований, а також на відомості позитивної характеристики. Посилалась також на те, що він є одруженим, має малолітню дитину2024 року народження, а його дружина має інвалідність 3 групи. Посилалася на практику ЄСПЛ.

В судове засідання в суд апеляційної інстанції прокурор не з`явився, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив.

Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 405, ч.2 ст. 422 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проведення апеляційного перегляду ухвали слідчого судді за відсутністю сторони, оскільки неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про можливість проведення апеляційного розгляду без участі прокурора.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження, перевіривши ухвалу, у відповідності з нормами ст.404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, з наступних підстав.

З матеріалів провадження вбачається, що в провадженні Салтівського районного суду м. Харкова перебуває кримінальне провадження № 0004144 від 30.11.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 296, ч.1 ст. 121 КК України.

12 серпня 2025 року до суду першої інстанції надійшло клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 , без визначення розміру застави.

В обґрунтування клопотання прокурор посилалася на обґрунтованість обвинувачення у вчиненні тяжких злочинів. Вказувала на продовження існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст.177 КПК України. Також посилалась на недостатність застосування до ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Вирішуючи питання про продовження дії запобіжного заходу стосовно ОСОБА_6 суд першої інстанції зазначив, що на даний час ризики, передбачені п.п. 1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України є актуальними та достатньо високими. Вказувала на тяжкість покарання, яке може бути призначено обвинуваченому ОСОБА_6 у разі визнання його винуватим у вчиненні злочинів, які йому інкримінуються. Посилався на характер кримінальних правопорушень. Суд першої інстанції дійшов висновку, що на цьому етапі кримінального провадження жодний інший вид запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку.

Дослідивши відомості цього кримінального провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , колегія суддів не погоджується з рішенням та висновками суду першої інстанції в частині продовження дії запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до вимог ст.2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того, стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику суду.

Відповідно до ч.2 ст.29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовується в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного вбачається, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою або продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

При розгляді апеляційної скарги, колегія суддів перевіряє дотримання судом першої інстанції вимог ст.177, 183, 184, 197, 199 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Належить врахувати, що Конвенцією покладається обов`язок вжити заходи до забезпечення прав людини, яка тримається під вартою.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Свершов проти України» тяжкість злочину, в якому обґрунтовано підозрюється особа, має суттєве значення, однак не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою.

Статтею 177 КПК України встановлено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

ЄСПЛ наголосив, що пунктом 3 статті 5 Конвенції гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження. Зокрема, ЄСПЛ послався на практику застосування статті 5 Конвенції у рішення «Кудла проти Польщі», «МакКей проти Сполученого Королівства», «Зогландт проти Недерландів» «Харченко проти України», «Ігнатов проти України», «Макаренко проти України» . У вказаних рішеннях ЄСПЛ констатував, що основною метою статті 5 Конвенції є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи. ЄСПЛ підкреслив, що саме на національні судові органи покладається обов`язок дотримання розумності строків тримання під вартою та встановлення існування вказаного суспільного інтересу з одночасним врахуванням принципу презумпції невинуватості.

Зокрема, у рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Бережна проти України» суд констатував порушення п.1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у зв`язку з надмірною тривалістю тримання заявниці під вартою. Судом встановлено, що коли постає питання про «законність» взяття під варту лише дотримання національного законодавства недостатньо будь-яке позбавлення свободи має відповідати меті захисту особи від свавілля.

Крім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень (зокрема «Харченко проти України», «Єлоев проти України», «Фельдман проти України») неодноразово акцентував увагу на тому, що доцільність продовження строків тримання під вартою, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у право особи на свободу.

Також, положення чинного Кримінального процесуального кодексу України вказують, що важливим елементом при встановленні підстав для продовження строку дії запобіжного заходу є не лише наявність ризиків, які існували при обранні запобіжного заходу, а і ті обставини, що до завершення дії попереднього судового рішення про обрання запобіжного заходу вони не зменшилися або з`явилися нові. Доведення таких обставин покладається на слідчого, прокурора.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що зі спливом певного часу саме тільки існування пред`явленого обвинувачення перестає бути підставою для позбавлення свободи, і прокурор має навести інші обґрунтовані підстави продовження запобіжного заходу. Тобто, такі підстави мають бути чітко вказані у клопотанні про продовження строку дії запобіжного заходу з наведенням певних фактичних відомостей на підтвердження цих підстав.

Належить врахувати, що ОСОБА_6 05.12.2023 року було повідомлено про підозру у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст. 296, ч.1 ст. 121 КК України.

Отже вочевидь вбачається, що ОСОБА_6 перебуває під вартою майже півтора року.

Крім того, в судовому засіданні в суді першої інстанції був допитаний потерпілий ОСОБА_8 , який просив не обирати ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки претензій до нього не має та відмовився від цивільного позову.

Пояд з цим в матеріалах справи міститься характеристика на ОСОБА_6 видана старшим ДОП СДОП ВП ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області, відповідно до відомосте якої ОСОБА_6 зарекомендував себе з позитивного боку. На критичні зауваження відносно себе реагує правильно, вживає необхідні заходи щодо усунення вказаних недоліків. У побуті скромний, користується повагою серед співмешканців.

Такі відомості вочевидь вказують на можливість позитивної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_6 у цьому кримінальному провадженні.

Враховуючи ці відомості, колегія суддів дійшла висновку, що ризики, передбачені п.п. 1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України істотно зменшились з огляду на таке.

Суд першої інстанції вказував на існування ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст. 177 КПК України, обґрунтовуючи це тим що ОСОБА_6 може здійснити незаконний вплив на потерпілих та свідків.

Проте, належить врахувати, що один з потерпілих відмовився від будь-яких претензій щодо ОСОБА_6 , а також прокурором не доведено, що ОСОБА_6 будь-яким чином може здійснювати такі дії особисто або через сторонніх осіб.

Поряд з цим, належить врахувати, що судом першої інстанції було допитано свідків сторони обвинувачення, що значно мінімізує ризик, передбачений п.3 ч.1 ст. 177 КПК України.

Крім того, належить врахувати, що з перебігом певного часу обставини, що стали підставою для продовження та обрання запобіжного заходу, згідно до зазначених конвенціальних норм, практики ЄСПЛ та вітчизняного законодавства мають бути істотно переглянуті, оскільки особа має право на розгляд кримінального провадження щодо неї впродовж розумного строку, що є складовою права особи на справедливий суд, тобто держава в особі судових органів повинна забезпечити виконання цих приписів, а обвинувачені не повинні в такій ситуації нести тягар такого найбільш обтяжуючого примусу в умовах невиправданої тяганини та невизначеності без вагомих об`єктивно доведених підстав.

Проте, в цьому кримінальному провадженні, обвинувачений перебуває під вартою вже понад півтора року, судовий розгляд справи по суті триває, що свідчить про порушення п.3 ст.5 Конвенції, яка наголошує про гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження.

Враховуючи тривалість строку перебування обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, колегія суддів дійшла висновку про необхідність розгляду можливості застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (правова позиція, викладена у п. 80 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України").

Отже, колегія суддів погоджується з доводами прокурора та висновками суду першої інстанції, що встановлені ними ризики дійсно існували і певною мірою продовжують існувати, однак вищезазначені обставини, на думку колегії суддів, вказують на зменшення тих ризиків, які були підставою для застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Відомості про наявність нових ризиків у поведінці останнього доводи клопотання прокурора та додані до нього матеріали не містять.

З відомостей, що містяться в матеріалах цього судового провадження вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачуються у вчиненні тяжких злочинів, однак, враховуючи обсяг судового розгляду (фактично проведено судовий розгляд), відомості про особу обвинуваченого, який судимостей не має, характеризується позитивно, має на утриманні дружину з 3 групою інвалідності та малолітню дитину з уродженими вадами здоров`я, постійне місце проживання, до затримання був офіційно працевлаштований, тобто має міцні соціальні зв`язки, а також враховуючи відомості позитивної характеристики старшого ДОП СДОП ВП Харківського РУП № 1 ГУНП в Харківській обалсті, колегія суддів дійшла висновку, що подальше тримання обвинуваченого під вартою не викликано об`єктивною необхідністю і не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи цієї особи.

Зважаючи на викладене, враховуючи кожну обставину в їх сукупності, оцінюючи надані прокурором докази, приймаючи до уваги мету, підстави та обставини для застосування запобіжних заходів, передбачених ст.177, 178 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що необхідність обмеження права особи на свободу, передбаченого кримінальним процесуальним законом України, ст. 5 Конвенції, в контексті зазначеного кримінального провадження, шляхом застосування найсуворішого виду процесуального примусу, як тримання під вартою, відсутня. Щодо обвинуваченого ОСОБА_6 можливо застосувати менш суворий запобіжний захід, а саме домашній арешт у певний період доби, з покладенням на нього певних процесуальних обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, який буде достатнім для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні прокурора та встановлених судом першої інстанції, так як зазначені вище відомості є стримуючим фактором при обранні відповідного способу подальшої процесуальної поведінки обвинуваченого.

Відповідно до положень ст.181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Колегія суддів враховує відомості про особу обвинуваченого, фактичні обставини кримінального провадження, пояснення потерпілого, які він надавав в суді першої інстанції, а також відомості позитивної характеристики, - дійшла висновку про можливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу у виді домашнього арешту у певний період доби, який буде достатнім для запобігання встановленим ризикам на даному етапі кримінального провадження з покладенням на нього процесуальних обов`язків, передбачених п.5 ст. 194 КПК України, а саме: прибувати до суду за кожною вимогою; не відлучатись з м. Харкова без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання; утримуватись від спілкування зі свідками, понятими, експертами, потерпілими у цьому кримінальному провадженні; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну; під час оголошення повітряної тривоги обвинувачений має право перейти до найближчого укриття та перебувати там до закінчення відповідної тривоги, з обов`язковим поверненням до визначеного місця відбування домашнього арешту.

Поряд з цим, колегія суддів враховує, що на території країни оголошено військовий стан у зв`язку із повномасштабним військовим вторгненням російської федерації на території України. Необхідно врахувати, що м. Лозова Харківської області перебуває у безпосередній близькості до лінії бойового зіткнення, а тому застосування засобу електронного контролю стосовно обвинуваченого є недоцільним, оскільки обвинувачений має право переходити до найближчого укриття під час оголошення повітряної тривоги, що зумовить некоректну роботу цього приладу.

Натомість, у випадку недотримання ОСОБА_6 умов визначеного запобіжного заходу, колегія суддів роз`яснює, що прокурор не позбавлений права звернутись з відповідним клопотанням до суду в порядку визначеному КПК України щодо зміни запобіжного заходу.

Враховуючи наведене, а також враховуючи положення ч.3 ст.407 КПК України, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню та необхідно постановити нову ухвалу для застосування зазначених вимог кримінального процесуального закону.

Керуючись ст.ст. 182, 376, 392, 393, 404, 405, 407 ч. 3 п. 1, 418, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів, -

П О С ТА Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Салтівського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2025 року скасувати.

Клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у певний період доби за адресою: АДРЕСА_1 , на строк 60 днів, тобто до 10 жовтня 2025 року включно.

Відповідно до ч.5 ст. 194 КПК України, покласти на ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обов`язки:

-заборонити обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 - з 22:00 годин до 06:00 год наступної доби;

-прибувати до суду за кожною вимогою;

-не відлучатись з м. Харкова без дозволу суду;

-повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

-утримуватись від спілкування зі свідками, понятими, експертами, потерпілими у цьому кримінальному провадженні;

-здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

-під час оголошення повітряної тривоги обвинувачений має право перейти до найближчого укриття та перебувати там до закінчення відповідної тривоги, з обов`язковим поверненням до визначеного місця відбування домашнього арешту.

У разі невиконання вищевказаних процесуальних обов`язків щодо обвинуваченого ОСОБА_6 може бути застосований більш суворий запобіжний захід.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_6 , що працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього процесуальних обов`язків.

Звільнити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з-під варти негайно.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді :