ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2982/25 Справа № 199/3640/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000071 від 22.01.2025 року,за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 23 липня 2025 року щодо

ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , у с. Казначеївка, Магдалинівського району, Дніпропетровської області, РНОКПП - НОМЕР_1 , громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, не маючого на утримані малолітніх та непрацездатних осіб, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , та

ОСОБА_10 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Казначеївка, Магдалинівського району, Дніпропетровської області, РНОКПП - НОМЕР_2 , громадянина України, не одруженого, із середньою освітою, не маючого на утримані малолітніх та непрацездатних осіб, офіційно не працевлаштованого, без місця реєстрації, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 просить оскаржений вирок скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції.

Вказує, що він, будучи допитаним в судовому засіданні, надав показання про те, що не мав умислу на скоєння грабежу відносно потерпілої ОСОБА_11 . Зазначений злочин був скоєний одноосібно обвинуваченим ОСОБА_9 , ніяких домовленостей щодо вчинення грабежу між ним та обвинуваченим ОСОБА_9 не було, а його винуватість полягає лише у неповідомленні правоохоронних органів про вказаний злочин.

Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно дійшов переконання про його співучасть у вчиненні злочину, посилаючись на показання допитаних в судовому засіданні потерпілої ОСОБА_11 та обвинуваченого ОСОБА_9 . При цьому судом були залишені поза увагою показання потерпілої ОСОБА_12 , яка зазначила, що ОСОБА_10 ніяких активних дій взагалі не вчиняв, а просто стояв осторонь. Сумку з її рук виривав обвинувачений ОСОБА_9 . Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_9 надав показання про те, що сумкою потерпілої ОСОБА_11 відкрито заволодів саме він.

Зазначає, що суд першої інстанції не відобразив у вироку достовірних показань потерпілої ОСОБА_11 та обвинуваченого ОСОБА_9 , не дав їм належної оцінки та не співставив з іншими доказами у кримінальному провадженні, що є грубим порушенням вимог ст. 94 КПК України.

Під час апеляційного розгляду ОСОБА_10 свою позицію змінив, апеляційну скаргу не підтримав, визнав свою винуватість, висловив каяття та просив його суворо не карати, надавши можливість виправитись без реального відбування покарання.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , просить змінити вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 23 липня 2025 року щодо ОСОБА_9 та призначити останньому покарання із застосуванням ст. 69 КК України нижче нижчої межі передбаченої санкцією ч. 4 ст. 186 КК України, у виді чотирьох років позбавлення волі, відповідно до вимог ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_9 від покарання з іспитовим строком три роки. В іншій частині вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 23 липня 2025 року залишити без змін.

Вважає вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпра від 23 липня 2025 року занадто суворим, а призначене покарання - таким, що не відповідає тяжкості злочину, його наслідкам, не є співмірним діям обвинуваченого та його особі.

Вказує, що ОСОБА_9 свою вину визнав повністю та щиро кається у скоєному. З майна, яке належало потерпілій ОСОБА_11 , він забрав та витратив 400 грн., інше майно повернуто останній та 10.04.2025 року вона подала до суду заяву, у якій повідомила, що ОСОБА_9 відшкодував їй матеріальну та моральну шкоду в сумі 50 000 гривень, тому претензій вона до нього не має та просить суд призначити йому покарання, не пов?язане з позбавленням волі.

Зазначає, що ОСОБА_9 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживав у повній сім?ї в селі Казначеївка, Магдалинівського район Дніпропетровської області, з дитинства приучений до праці, після закінчення середньої школи навчався в Державному професійно-технічному навчальному закладі «Дніпровське вище професійне училище будівництва» за спеціальністю «електрогазозварювальник» по закінченню якого здобув спеціальність «слюсар з ремонту колісних транспортних засобів». На даний час фактично проживає у Дніпрі, за адресою АДРЕСА_2 разом з дівчиною ОСОБА_13 , яка проходила свідком по даній кримінальній справі.

Враховуючи молодий вік ОСОБА_9 , батьки продовжують матеріально підтримувати його. Останній також мав підробітки та працював робітником на посаді зварювальника та механізатора у фермерському господарстві «Фортуна» 2022-2023 р.р., а також вантажником у 2024 р. Має позитивні характеристики з місць навчань, з місця роботи та за місцем проживання.

Сторона захисту вказує, що ОСОБА_9 є раніше не судимою особою та вперше скоїв кримінальне правопорушення, що у кримінальному проваджені може бути враховане для надання йому можливості виправитися та стати на вірний шлях без позбавлення волі, щиро кається у скоєному, відшкодував шкоду потерпілій та примирився з нею, публічно приніс свої вибачення у судовому засіданні за вчиненні ним дії та спричинення їй шкоди.

Також зазначає, що ОСОБА_9 починаючі з досудового слідства давав правдиві показання, чим сприяв розкриттю даного кримінального правопорушення, та зазначена обставина також може бути визнана такою, що може пом`якшити покарання.

Вважає, що у зв?язку із виключними обставинами по даній справі, є доцільним застосувати до ОСОБА_9 покарання, не пов?язане з позбавленням його волі, та призначити йому іспитовий строк для його виправлення без ізоляції від суспільства, що буде краще сприяти меті кримінального покарання, для розвитку людини з направленням її життя у вірному напрямку, ніж позбавити його волі на сім років та повністю зруйнувати його життя.

Оскарженим вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.

Початок строку відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_9 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Вирішені питання про запобіжний захід та про зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання щодо цього обвинуваченого.

ОСОБА_10 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.

Початок строку відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_10 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Вирішені питання про запобіжний захід та про зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання щодо цього обвинуваченого

Витрати, пов`язані із проведенням експертиз, в сумі 1591,80 гривень, стягнуто з обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в рівних частинах, тобто по 795.9 гривень.

Вирішено питання щодо речових доказів в порядку ст. 100 КК України.

Обвинувачених визнано винуватими та засуджено за вчинення інкримінованого їм кримінального правопорушення за наступних обставин, встановлених судом та детально викладених у мотивувальній частині вироку.

Так, ОСОБА_9 спільно з ОСОБА_10 , прямуючи поблизу будинку №116 по вулиці Донецьке шосе у м. Дніпрі, приблизно о 20 годині 10 хвилин, побачили раніше незнайому їм потерпілу ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка йшла перед ними, та мала при собі жіночу сумку зеленого кольору.

В цей час ОСОБА_9 запропонував ОСОБА_10 заволодіти майном, що може перебувати у жіночій сумці ОСОБА_11 , а ОСОБА_10 , в свою чергу надав згоду на пропозицію ОСОБА_9 , а саме на вчинення відкритого викрадення чужого майна (грабежу), за попередньою змовою групою осіб, вчиненому в умовах воєнного стану.

Так, за розподілом ролей ОСОБА_9 повинен був зірвати з плеча потерпілої ОСОБА_11 сумку, а ОСОБА_10 повинен був знаходитись поруч з ОСОБА_9 та слідкувати за тим, щоб дії останнього не були помічені сторонніми особами.

При цьому ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , будучи обізнаними, що 24.02.2022 на підставі Указу Президента України № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської федерації, на території України введено воєнний стан, а також те, що у подальшому, відповідно до Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 29.10.2024 № 4024-ІХ, строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 10 листопада 2024 року продовжено строком на 90 діб (тобто до 07 лютого 2025 року), приступили до реалізації спільного злочинного умислу.

Так, діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , діючи відповідно до заздалегідь розподілених ролей, реалізуючи спільний злочинний умисел направлений на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), з корисливих мотивів, перебуваючи у вказаному місці та вказаний час, тобто 21 січня 2025 року о 20 годині 10 хвилин на дорозі поблизу будинку № 116, по вулиці Донецьке шосе у м. Дніпро, слідували позаду потерпілої ОСОБА_11 , наздогнавши останню поблизу під`їзду №8, ОСОБА_9 підбіг до потерпілої з лівої сторони та своєю правою рукою схопив сумку зеленого кольору, яка знаходилась на лівому плечі потерпілої та шляхом ривку намагався зірвати її. В свою чергу потерпіла ОСОБА_11 , бажаючи припинити протиправні дії ОСОБА_9 , продовжувала утримувати належну їй сумку, однак не втримавши рівновагу впала на асфальтне покриття.

В цей момент ОСОБА_9 , доводячи спільний з ОСОБА_10 злочинний умисел до кінця, тримаючи своєю правою рукою жіночу сумку, яка належить потерпілій ОСОБА_11 , продовжив застосовувати фізичні зусилля, щоб вирвати у потерпілої ОСОБА_11 жіночу сумку, в результаті чого потерпіла ОСОБА_11 випустила належне їй майно.

Після чого ОСОБА_9 , утримуючи при собі жіночу сумку зеленого кольору, яка належить потерпілій ОСОБА_11 , спільно із ОСОБА_10 з місця вчинення злочину з викраденим майном зникли, обернувши його на свою користь і розпорядившись ним на власний розсуд.

Таким чином, ОСОБА_9 спільно з ОСОБА_10 відкрито, в умовах воєнного стану, заволоділи майном ОСОБА_11 , а саме: жіночою сумкою зеленого кольору в середині якої знаходились особисті речі, серед яких: мобільний телефон марки Samsung Galaxy A04, в корпусі червоного кольору, об`ємом пам`яті 32 GB/2GB RAM, imei1: НОМЕР_3 , imei 2: НОМЕР_4 , грошовими коштами у сумі 400 гривень, пенсійним посвідченням на ім`я ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та банківськими картами АТ КБ «Приватбанк», чим спричинив потерпілій матеріальну шкоду.

Умисні дії ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , кожного окремо, кваліфіковані у вироку за ч. 4 ст. 186 КК України за ознаками відкритого викрадення чужого майна (грабіж), вчиненого за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинувачених та захисників, які на задоволенні апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 наполягали та підтримали змінену позицію обвинуваченого ОСОБА_10 ; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційних скаргах доводи, колегія суддів, з урахуванням положень ст. 404 КПК України, згідно із якими суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, приходить до наступного.

Так, вирок суду в частині, що стосується обвинуваченого ОСОБА_9 , оскаржений лише щодо призначеного покарання, а також під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_10 свою позицію змінив, визнав свою винуватість, висловив каяття та просив його суворо не карати, надавши можливість виправитись без реального відбування покарання, у зв`язку із чим, зважаючи на положення ст. 404 КПК України, вирок не переглядається в частині встановлених фактичних обставин, кваліфікації дій обвинувачених за ч. 4 ст. 186 КК України та доведеності їх винуватості.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Також суд у своєму рішенні повинен навести належні й достатні мотиви та підстави для його ухвалення.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_9 , а також позицію захисту обвинуваченого ОСОБА_10 в суді апеляційної інстанції, колегія суддів виходить із того, що відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно із ч. 1 ст. 69 КК України за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може за особливо тяжкий, тяжкий злочин або злочин середньої тяжкості призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання нижче від найнижчої межі, встановленої для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 716/1224/19 надав роз`яснення про те, що під «явно несправедливим покаранням» належить розуміти не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду, надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року) та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принцип «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Належить додатково зазначити, що інкриміноване обвинуваченим кримінальне правопорушення не було пов`язане із застосуванням насильства до потерпілої та заподіяло їй матеріальну шкоду, яка не була значною та у подальшому була повністю відшкодована. Обвинувачені вчинили кримінальне правопорушення вперше та є особами молодого віку, які нещодавно досягли повноліття, а відтак при призначенні їм покарання слід враховувати не тільки ступінь тяжкості вчиненого злочину, відомості про їх особи та обставини, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а й вікові особливості, які значно впливають на мотивацію їхніх вчинків, а саме: недостатній життєвий досвід; схильність до наслідування; вплив на них оточуючих, особливо дорослих осіб; бажання показати себе самостійним; специфічне трактування таких понять, як сміливість, чесність, дружба; неправильна оцінка конкретних життєвих ситуацій; недостатній розвиток, а інколи і повна відсутність критичного ставлення до своїх вчинків та вчинків інших.

З огляду на сукупність вищенаведених обставин призначення обвинуваченим, кожному окремо, покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років, з реальним його відбуванням, що відповідає нижчій межі покарання, встановленого санкцією ч. 1 ст. 115 КК України за умисне вбивство іншої людини, - колегія суддів вважає явно непропорційним втручанням у їх основоположні права у розумінні практики ЄСПЛ, а покарання - таким, що не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особам обвинувачених внаслідок суворості, у зв`язку із чим вирок у цій частині не може залишатися в силі та підлягає зміні.

Оцінюючи фактичні обставини справи у контексті вищенаведеного, колегія суддів приходить до переконання про те, що судом першої інстанції не було враховано достатньою мірою наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_9 , а саме його щирого каяття та відшкодування потерпілій заподіяної шкоди, та приходить до висновку про достатність підстав для застосування при призначенні йому покарання положень ч. 1 ст. 69 КК України.

Обговорюючи питання про розмір покарання, яке підлягає призначенню цьому обвинуваченому, колегія суддів приймає до уваги ступень тяжкості та фактичні обставини вчиненого діяння; наявність вищезазначених обставин, що пом`якшують його покарання; наявність одної обставини, що його обтяжує, - вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку; відомості про особу цього обвинуваченого, а саме те, що останній є особою молодого віку, раніше не судимий та вперше вчинив кримінальне правопорушення, примирився з потерпілою, відшкодував їй матеріальну та моральну шкоду й приніс свої вибачення, працевлаштований, характеризується позитивно та має міцні соціальні зв`язки. Потерпіла просила суд призначити ОСОБА_9 не суворе покарання, не пов`язане з позбавленням волі (т. 1 а.с. 67).

Зважаючи на вищенаведені обставини у сукупності, колегія суддів вважає за необхідне призначити цьому обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, яке є справедливим за видом та розміром, достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Також суд апеляційної інстанції, з урахуванням фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення та відомостей про особу ОСОБА_9 , зокрема того, що останній є особою молодого віку, вперше притягається до кримінальної відповідальності, є соціалізованою особою та позитивно характеризується, приходить до висновку про можливість виправлення цього обвинуваченого без реального відбування ним покарання, у зв`язку з чим вважає за можливе застосувати до нього правила, передбачені ст. 75 КК України, та звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк максимальної тривалості у три роки та поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Щодо ОСОБА_10 колегія суддів у межах свої повноважень, передбачених ч. 1, ч. 2 ст. 66 КК України, вбачає наявність таких обставин, що пом`якшують покарання, як визнання вини та щирого каяття, молодий вік цього обвинуваченого, відносно незначну його роль у скоєному діянні, та приходить до висновку про достатність підстав для застосування при призначенні йому покарання положень ч. 1 ст. 69 КК України.

Так, ОСОБА_10 на час вчинення інкримінованого йому діяння нещодавно виповнилося 19 років, згідно із встановленими судом фактичними обставинами він ініціатором скоєння кримінального правопорушення не був, об`єкт злочинного посягання не обирав та погодився на пропозицію старшого за віком ОСОБА_9 вчинити злочин, при цьому активних дій, спрямованих на заволодіння майном потерпілої, безпосередньо не вчиняв.

Обговорюючи питання про розмір покарання, яке підлягає призначенню цьому обвинуваченому, колегія суддів приймає до уваги ступень тяжкості та фактичні обставини вчиненого діяння; наявність вищезазначених обставин, що пом`якшують його покарання; наявність одної обставини, що його обтяжує, - вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку; відомості про особу цього обвинуваченого, а саме те, що останній є особою молодого віку, раніше не судимий та вперше вчинив кримінальне правопорушення, матеріальна та моральна шкода потерпілій відшкодована.

Зважаючи на вищенаведені обставини у сукупності, колегія суддів вважає за необхідне призначити цьому обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, яке є справедливим за видом та розміром, достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Також суд апеляційної інстанції, з урахуванням фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення та відомостей про особу ОСОБА_10 , зокрема того, що останній є особою молодого віку, вперше притягається до кримінальної відповідальності, його роль у вчиненні злочину була відносно незначною та активних дій, спрямованих на заволодіння майном потерпілої, він не вчиняв, - приходить до висновку про можливість виправлення цього обвинуваченого без реального відбування ним покарання, у зв`язку з чим вважає за можливе застосувати до нього правила, передбачені ст. 75 КК України, та звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк максимальної тривалості у три роки та поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

У зв`язку із вищенаведеним апеляційні скарги сторони захисту підлягають частковому задоволенню, а вирок суду підлягає зміні в частині призначення покарання.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 405, 407, 412, 415, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 23 липня 2025 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, - змінити в частині призначення покарання.

Вважати ОСОБА_9 засудженим за ч. 4 ст. 186 КК України, із застосуванням положень ч. 1 ст. 69 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з випробуванням, встановивши іспитовий строк 3 (три) роки, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, а саме:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Вважати ОСОБА_10 засудженим за ч. 4 ст. 186 КК України, із застосуванням положень ч. 1 ст. 69 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_10 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з випробуванням, встановивши іспитовий строк 3 (три) роки, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, а саме:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В решті вирок суду - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4