ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/660/25 Справа № 705/3804/25 Категорія: ст. 81 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурора ОСОБА_6 ,

в режимі відеоконференції:

засудженого ОСОБА_7 ,

представника колонії ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23 липня 2025 року про відмову у задоволенні клопотання т.в.о. начальника державної установи «Старобабанівська виправна колонія № 92» про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_7 ,-

в с т а н о в и л а :

Т.в.о. начальника ДУ «Старобабанівська виправна колонія № 92», за погодженням із головою спостережної комісії при Уманській РДА, звернувся до Уманського міськрайонного суду Черкаської області з клопотанням про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 26.04.2024, який приведено у відповідність ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10.01.2025, мотивуючи його тим, що засуджений відбув 2/3 частини строку призначеного покарання і своєю поведінкою та ставленням до праці довів виправлення.

23.07.2025 ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області у задоволенні такого клопотання відмовлено з посиланням на те, що характеризуючі дані на ОСОБА_7 , у тому числі про попередні судимості, його поведінка за весь період відбування покарання та ставлення до праці беззаперечно не вказують на досягнення мети покарання, викликають обґрунтовані сумніви в його подальшій законослухняній поведінці і не дають правових підстав для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23.07.2025 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити клопотання про його умовно-достроково звільнення.

Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що відмовляючи у задоволенні клопотання в порядку ст. 81 КК України, місцевий суд не врахував, що він одружений та має малолітню дитину. За час відбування покарання сумлінною поведінкою (не має жодного стягнення) та ставленням до праці (має заохочення) довів своє виправлення.

Звертає увагу на те, що має бажання вступити до лав ЗСУ, пройшов ВЛК і має відношення командира третьої окремої та 72 механізованої бригад.

Заслухавши суддю-доповідача, думки засудженого ОСОБА_7 в підтримку апеляційної скарги у повному обсязі з наведених в ній підстав, прокурора про законність, обґрунтованість ухвали суду першої інстанції і безпідставність апеляційних вимог засудженого, представника ДУ «Старобабанівська ВК № 92» ОСОБА_8 , який не заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що вона до задоволення не підлягає, з огляду на таке.

Статтею 81 КК України передбачено, що до осіб, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Відповідно до сформованої судової практики «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» № 2 від 26.04.2002, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання має надзвичайно важливе значення для виправлення засуджених та запобігання вчиненню ними нових кримінальних правопорушень, тобто для досягнення мети, передбаченої ст. 50 КК України.

Висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь час відбуття покарання, у тому числі й даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особу засудженого в цілому. При цьому основним та вирішальним не є факт відбуття певної частини покарання, а факт доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції при розгляді клопотання адміністрації установи відбування покарання про звільнення ОСОБА_7 умовно-достроково, наведених вимог закону в повному обсязі дотримано.

Як установлено з матеріалів провадження, вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 26.04.2024 ОСОБА_7 засуджений за ч. 3 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі. Остаточне покарання ОСОБА_7 призначено на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, з урахуванням призначеного покарання за вироком Деснянського районного суду міста Києва від 14.04.2023, у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць. Строк відбування покарання останнього вирішено рахувати з 26.04.2024, а на підставі ст. 72 КК України, зараховано у строк відбутого покарання за цим вироком термін попереднього ув`язнення та відбуте покарання за вироком Деснянського районного суду міста Києва від 14.04.2023.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10.01.2025 вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 26.04.2024 приведено у відповідність до Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» № 3886-ІХ від 18.07.2024 та, зокрема, вирішено вважати ОСОБА_7 засудженим Шевченківським районним судом м. Києва від 26.04.2024 за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі. Початок строку покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з 26.04.2024, а на підставі ч. 2 ст. 72 КК України зараховано у строк відбутого покарання термін попереднього ув`язнення та відбуте покарання за вироком Деснянського районного суду міста Києва від 14.04.2023, а саме з: 07.11.2022 по 14.11.2022, 07.04.2023 по 09.04.2023, 20.06.2023 по 25.04.2024.

Таким чином початком строку відбування покарання ОСОБА_7 є 26.04.2024, а кінцевим строком - 11.06.2026, тобто на момент розгляду відповідного клопотання, він відбув 2/3 призначеного судом покарання.

З характеристики начальника відділення СПС, погодженої заступником начальника відділу СВПР та затвердженої т.в.о. начальника ДУ «Старобабанівська виправна колонія (№92)» на засудженого ОСОБА_7 вбачається, що він неодноразово судимий за вчинення корисливих тяжких та особливо тяжких злочинів, при цьому за першою судимістю, будучи звільненим від відбування призначеного покарання з випробуванням, не виконав покладених судом процесуальних обов`язків, у зв`язку із чим був направлений для реального відбування покарання, а у подальшому вчиняв наступні злочини через короткий проміжок часу після звільнення. За час перебування в ДУ «Київський слідчий ізолятор» характеризувався посередньо, до праці не залучався, стягнень і заохочень не мав. З 05.09.2024 відбуває покарання в ДУ «Старобабанівська виправна колонія (№92)», де характеризується позитивно, працевлаштований на виробництві установи по плетінню малопомітних перешкод (засобів маскування), за що 01.04.2025 заохочений правами начальника установи за виконання покладених обов`язків та дотримання ПВР, стягнень не мав. Приймає активну участь у реалізації програми диференційованого виховного впливу за напрямком «Національно-патріотичне виховання». Ризик вчинення засудженим повторного кримінального правопорушення та ймовірної небезпеки для суспільства оцінений як середній.

Наведене свідчить про досягнення певних позитивних змін у поведінці засудженого ОСОБА_7 . Разом з цим, вирішуючи апеляційні вимоги щодо доцільності застосування до засудженого положень ст. 81 КК України, колегія суддів зауважує про те, що прийняття рішення про умовно-дострокове звільнення не є обов`язковим, а залежить від переконаності суду в тому, що цілі покарання досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком.

Згідно до ст. 6 КВК України виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють готовність до самокерованої правослухняної поведінки, свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства, повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя.

Перевіривши дані про сумлінну поведінку та ставлення особи до праці за весь період відбування покарання, врахувавши тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та особу засудженого в сукупності, в тому числі про те, що він неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, однак по відбуттю покарань у виді реального позбавлення волі належні висновки не робив, вчиняючи нові кримінальні правопорушення через незначний строк після звільнення з місць позбавлення волі, колегія суддів виходить з того, що саме по собі дотримання умов і порядку відбування покарання, не є достатньо переконливим важелем для ствердження про готовність ОСОБА_7 до самокерованої правослухняної поведінки і доведення ним свого виправлення, оскільки дотримання порядку та умов відбування покарання в установі є його обов`язком як засудженого, а виконання робіт по плетінню засобів маскування його обов`язком як громадянина України у підтримці обороноздатності країни.

Судом першої та апеляційної інстанцій не встановлені переконливі дані про те, що процес виправлення ОСОБА_7 досяг тієї стадії, на якій відбування засудженим призначеного покарання перестає бути доцільним і подальше його виправлення можливе в умовах перебування на волі, а сам факт працевлаштування, успішного виконання трудових обов`язків та отримання єдиного заохочення фактично за три місяці до настання пільги передбаченої ст. 81 КК України, не свідчить про його виправлення та сумлінне ставлення до праці.

Викладені ОСОБА_7 в апеляційній скарзі обставини були в повній мірі перевірені та враховані судом першої інстанції при прийнятті рішення про відмову у задоволенні клопотання останнього про умовно-дострокове звільнення і обґрунтовано визнані такими, що не спростовують сумніви в його майбутній законослухняній поведінці після дострокового звільнення з установи виконання покарання.

Додаткових обставин, які б заперечували висновки місцевого суду про передчасність застосування щодо ОСОБА_7 положень ст. 81 КК України, колегією суддів не встановлено.

Бажання ОСОБА_7 долучитися до лав ЗСУ вказує на позитивну спрямованість останнього, однак не нівелює вимоги, передбачені ст. 81 КК України.

Наразі колегія суддів цілком погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що процес виправлення та перевиховання має бути стабільним і послідовним протягом всього періоду перебування засудженого в установі виконання покарання, а позитивні зрушення у свідомості і поведінці ОСОБА_7 вказують лише на те, що він стає на шлях виправлення, однак цього не достатньо для застосування положень ст. 81 КК України.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність, на даний час, підстав для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_7 , оскільки він своєю сумлінною поведінкою та ставленням до праці не довів свого виправлення.

Керуючись ст.404, 407, 537, 539 КПК України, ст.81 КК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23 липня 2025 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання т.в.о. начальника державної установи «Старобабанівська виправна колонія № 92» про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді