ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/884/25 Справа № 705/5761/24 Категорія: ст. 331 КПК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурораОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси виділені матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_6 на ухвалу Монастирищенського районного суду Черкаської області від 12 грудня 2025 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, з визначенням застави,

в с т а н о в и л а :

В провадженні Монастирищенського районного суду Черкаської області перебувають матеріали кримінального провадження № 0000068 від 07.02.2025 щодо ОСОБА_11 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 1 ст. 14, п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 255-1, ч. 1 ст. 263 КК України, та за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 14, п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 309 КК України.

Прокурор в судовому засіданні заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_10 на 60 днів без визначення розміру застави.

12.12.2025 ухвалою Монастирищенського районного суду Черкаської області клопотання прокурора задоволено частково та продовжено обвинуваченому ОСОБА_10 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, з визначенням застави у розмірі 200 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 605600 грн. з покладанням відповідних обов`язків у разі її внесення.

Не погоджуючись з ухвалою місцевого суду, прокурор ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій просив її скасувати, постановити нову ухвалу, якою продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_10 на строк 60 днів, без визначення розміру застави, з утриманням в ДУ «Черкаський слідчий ізолятор.

Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що в частині визначення застави ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, оскільки не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, чим істотно порушено вимоги кримінального процесуального закону.

В оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції констатував, що ризики, передбачені п. 1,3,5 ч. 1 ст. 177 КК України, які визначені про обранні запобіжного заходу та його продовженні не зменшились та продовжують існувати.

Також суд зазначив, що не змінює позицію з приводу можливості у даному кримінальному провадженні не визначати розмір застави, відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України.

Враховуючи висновок колегії суддів щодо наявності обґрунтованих ризиків продовження злочинної діяльності, зокрема щодо життя та здоров`я особи, рішення про визначення ОСОБА_10 застави істотно суперечить цьому висновку.

Положеннями п. 4 ч.4 ст. 183 КПК України передбачено, що суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою , враховуючи підстави та обставини, передбачені ст. 177 та 178 цього Кодпексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні, оскільки вказаний злочин передбачає застосування насильства і є злочином проти життя і здоров`я особи,

Вважає, що ризик доведення ОСОБА_10 , свого злочинного умислу, спрямованого на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, до кінця, залишається досить високим, а враховуючи розмови між обвинуваченими про готовність це зробити в публічних місцях з використанням зброї та вибухових пристроїв, зокрема про це йдеться з зафіксованих під час аудіо-, відео контролю ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , існує ймовірність вчинення ОСОБА_10 , інших злочинів, що свідчить про ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Також при прийнятті рішення слід врахувати особу обвинуваченого, зокрема його схильність до протиправної поведінки, у тому числі до насильницьких дій, про що свідчить зафіксована під час аудіо-, відео контролю розмова, що прослуховувалася у судовому засіданні..

Визначення судом застави є явно неспівмірним із суспільною небезпекою злочину.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора ОСОБА_6 , який підтримав подану апеляційну скаргу, просив її задовольнити, думки обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_7 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора, просили ухвалу суду залишити без змін; думки потерпілого ОСОБА_8 та його представника - адвоката ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу прокурора, просили її задовольнити; перевіривши доводи апеляційної скарги, виділені матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями КПК України.

Зазначених вимог закону судом першої інстанції дотримано.

Відповідно до положень ч.1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 КПК України цього Кодексу.

При цьому, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з врахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; ризик переховування від суду; можливість вчинення іншого правопорушення особою; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, рішення «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000, рішення «Летельє проти Франції» від 26.06.1991).

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження обвинуваченому ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням відповідного розміру застави, повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.

Під час розгляду клопотання прокурора суд першої інстанції встановив, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим п.п. 1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України, бо є всі підстави вважати, що перебуваючи на волі, обвинувачений ОСОБА_10 може переховуватися від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності, а в умовах воєнного стану, який на теперішній час діє в Україні, ризик втечі лише збільшується; незаконно впливати на свідків та потерпілого в даному провадженні з метою змусити їх до зміни чи відмови від показань, враховуючи проживання обвинуваченого і потерпілого зі свідками в одному місці; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Так, ОСОБА_12 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 14 п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 309 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України, відносяться до категорії в тому числі особливо тяжкого та тяжкого злочинів, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на тривалий строк.

Суд першої інстанції врахував, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

У рішенні по справі «Wпроти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

При апеляційному розгляді встановлено об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_10 та встановлена обґрунтована наявність ризиків, визначених п.1,3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України.

З матеріалів провадження вбачається, що у кримінальному провадженні в суді першої інстанції не завершено судове слідство, свідки не допитані.

Суд першої інстанції, обґрунтовуючи свій висновок щодо доцільності продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, з огляду на стадію судового розгляду, врахував тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_10 , характер і обставини вчинення кримінальних правопорушень, надав оцінку особі останнього, з врахуванням чого дійшов вірних висновків про те, що ризики, наведені прокурором, продовжують існувати і є доведеними, що не дає підстав для обрання обвинуваченому інших, більш м`яких запобіжних заходів, зважаючи на серйозність висунутого йому обвинувачення в тому числі у вчиненні особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я людини, так як він може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, потерпілого, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується.

Перевіряючи доведеність наявних ризиків, суд першої інстанції врахував, що обвинувачений ОСОБА_10 розуміючи тяжкість покарання яке йому загрожує у разі встановлення вини, може ухилитися від суду, де його участь є обов`язковою, що матиме наслідком відкладення судових засідань та порушення тим самим завдань кримінального провадження щодо забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду, незаконно впливати на свідків по даному провадженню, враховуючи, що свідки в судовому засіданні не допитані, а суд приймає до уваги покази надані свідками безпосередньо під час судового розгляду, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальні правопорушення, у яких він обвинувачується.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано продовжив обвинуваченому ОСОБА_10 запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть на даному етапі забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватимуть відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченої особи кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку суд має зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволяють стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Також колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про визначення застави у відповідному розмірі обвинуваченому ОСОБА_10 .

Вирішуючи питання про визначення розміру застави, суд першої інстанції, враховуючи положення ч. 5 ст. 182, ч. 3, 4 ст. 183 КПК України, тривалий час перебування обвинуваченого під вартою з 21.03.2024, характеризуючи дані обвинуваченого, та визначив заставу в розмірі 200 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 605600 грн., та гарантуватиме виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, а також буде пропорційним, співмірним заходом, який не становитиме надмірний тягар.

Колегією суддів також враховано наявність сталих соціальних зв`язків обвинуваченого, перебування на його утриманні малолітньої дитини, стан його здоров`я, а саме захворювання: виразка астрального відділу шлунка з вираженим больовим синдромом, симптоматична вторинно-генералізована форма епілепсії, те, що він обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень за ч. 1 ст. 14 п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 309 КК України, тобто останньому інкримінується вчинення готування до умисного вбивства людини, у незаконному придбанні та зберіганні бойових припасів та вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу та у незаконному придбанні та зберіганні наркотичного засобу без мети збуту у великому розмірі, наявність ризиків.

При цьому колегія суддів враховує, що положення ч. 4 ст. 183 КПК України не містять прямої заборони у застосуванні застави у кримінальному провадженні щодо злочину проти життя та здоров`я особи, не визначення застави, у такій категорії справ є правом, а не обов`язком суду.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано продовжив обвинуваченому ОСОБА_10 запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів із визначенням застави у розмірі 200 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що в грошовому виразі становить 605600 грн., оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть на даному етапі забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Також відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги прокурора про скасування ухвали суду першої інстанції та постановлення нової ухвали, якою продовжити строк дії запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою обвинуваченому на строк 60 днів, без визначення розміру застави, оскільки обставини, на які прокурор посилається в апеляційній скарзі в достатній мірі були враховані судом при прийнятті відповідного рішення.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень вимог КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченим, які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Апеляційна скарга не містять доводів, які би вказували на незаконність ухваленого судом першої інстанції рішення. Порушень вимог КПК України, які б істотно обмежували права обвинуваченого та могли бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції колегією суддів не виявлено. На думку колегії суддів, існування ризиків у ході судового розгляду було доведено прокурором, наявність цих ризиків обґрунтовано відображено в ухвалі суду першої інстанції.

З врахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції, та задоволення апеляційної скарги прокурора.

Керуючись ст. 183, 199, 331, 405, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати

у х в а л и л а :

Ухвалу Монастирищенського районного суду Черкаської області від 12 грудня 2025 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, з визначенням застави, залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді