Номер провадження 1-кп/201/531/2025
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2025 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

представника потерпілого ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі кримінальне провадження, внесене 18 липня 2024 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001338 за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинськ, Дніпропетровської області, громадянина України, зі слів маючого повну середню освіту, не одруженого, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 10 вересня 2024 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 1 ст. 190 КК України до покарання у вигляді громадських робіт строком на 200 (двісті) годин

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

19.06.2024 року в період часу з 22 години 30 хвилин по 23 годину 40 хвилин точний час не встановлено ОСОБА_5 перебуваючи у парку на лавочці біля колишнього пам`ятника ОСОБА_6 навпроти будинку за адресою: АДРЕСА_3 , побачив на сусідній лавочці ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , котрий мав при собі мобільний телефон Samsung Galaxy A 04 e SM-A042F/DS 3/32 Gb, що належить Благодійній організації «Благодійний Фонд «Хесед Менахем»».

В подальшому ОСОБА_7 залишив вищевказаний телефон на лавочці за вищевказаною адресою та попрямував по своїх справах, в цей момент ОСОБА_5 , розуміючи, що вказаний мобільний телефон перебуває у користуванні ОСОБА_7 , визначив його об`єктом свого злочинного посягання.

Далі, ОСОБА_5 перебуваючи у вказаний час та у вказаному місці, реалізовуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна в умовах воєнного стану, діючи умисно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає і вони є таємними для оточуючих, взяв мобільний телефон Samsung Galaxy A 04 e SM-A042F/DS 3/32 Gb, вартістю 3 281 гривень 46 копійок, та утримуючи вказане майно при собі, покинув місце вчинення злочину, розпорядившись ним на власний розсуд, спричинивши Благодійній організації «Благодійний Фонд «Хесед Менахем»» матеріальну шкоду на вказану суму.

Умисні дії ОСОБА_5 , які виразились у таємному викраденні чужого майна (крадіжці) в умовах воєнного стану, кваліфікуються за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 вину у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України за обставин викладених в обвинуваченні визнав повністю. Суду показав, що 19 червня 2024 року в період часу з 22 години 30 хвилин до 23 години 40 хвилин він перебував біля колишнього пам`ятника ОСОБА_6 в місті Дніпро по проспекту Дмитра Яворницького на лавочці, де побачив бачив невідомого йому літнього чоловіка, який говорив по телефону. Коли невідомий йому чоловік закінчив розмову по телефону, він залишив мобільний телефон на лавочці та пішов в невідомому напрямку. В цей момент він, скориставшись такою нагодою та тим, що літній чоловік не спостерігає за його діями, вирішив викрасти мобільний телефон. З цією метою він підійшов до лавки, на якій сидів невідомий йому чоловік, взяв мобільний телефон «Самсунг» та пішов до своїх товаришив до Чечелівського району міста Дніпра, яким не повідомляв про те, що викрав мобільний телефон у невідомого чоловіка.

Наступного дня вранці він пішов до автовокзалу в місті Дніпрі, де продав викрадений ним мобільний телефон марки Самсунг за 1500 гривень, які витратив на свої власні потреби.

При цьому, обвинувачений не оспорював ні обставини скоєння ним правопорушення, що інкримінується, ні марку викраденого ним мобільного телефону, ні його вартість. У скоєному щиро розкаявся та просив призначити покарання, не пов`язане з позбавленням волі. Також обвинувачений у повному обсязі визнав заявлений до нього цивільний позов та зобов`язався відшкодувати матеріальну шкоду потерпілому.

Оскільки в судовому засіданні обвинувачений повністю визнав свою вину в інкримінованому йому органом досудового розслідування кримінальному правопорушенні, погодився з кваліфікацією вчиненого ним діяння, а так само визнав всі фактичні обставини його вчинення та розмір цивільного позову, а прокурор та представник потерпілого не висловили жодних заперечень щодо встановлених обставин, суд, заслухавши думку учасників судового провадження, за відсутності їх заперечень та сумнівів у добровільності їх позицій, переконавшись у тому, що всі зазначені особи правильно розуміють зміст встановлених обставин, в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів, щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

На підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені показами обвинуваченого, наданими ним безпосередньо в судовому засіданні, які відповідають всім фактичним обставинам інкримінованого ОСОБА_5 діяння і ніким не оспорюються, суд приходить до переконання, що діяння, яке вчинив обвинувачений дійсно мало місце, в його діях наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, оскільки він своїми умисними діями вчинив таємне викрадення майна (крадіжка) в умовах воєнного стану, а тому підлягає покаранню за вчинення такого кримінального правопорушення.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд відповідно до положень ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Насамперед, суд враховує, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів.

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_5 суд визнає його щире каяття у скоєному.

Передбачених ст. 67 КК України обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Дослідивши дані про особу обвинуваченого, встановлено, що ОСОБА_5 зі слів має повну середню освіту, не одружений, офіційно не працевлаштований, на обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває.

Отже, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд насамперед виходить із ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, враховує особу обвинуваченого та обставину, що пом`якшує покарання останнього, наведену вище, та приходить до переконання, що останньому має бути призначено покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції, передбаченої ч. 4 ст. 185 КК України, оскільки саме таке покарання, на думку суду, буде найбільш необхідним і достатнім для його виправлення та попередження скоєння ним нових злочинів.

Разом із цим, виходячи з наведених вище обставин та проаналізованих даних про особу обвинуваченого ОСОБА_5 у їх сукупності, враховуючи щире каяття останнього у скоєному, а також те, що тяжких наслідків від вчиненого злочину не настало, суд приходить до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення за ним постійного та обов`язкового контролю, тобто із застосуванням положень ст. ст. 75, 76 КК України, звільнивши ОСОБА_5 від відбування покарання у вигляді позбавлення волі із випробуванням та поклавши на нього відповідні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації і повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Разом з цим, судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 засуджений вироком Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 10 вересня 2024 року за ч. 1 ст. 190 КК України до покарання у вигляді громадських робіт на строк 200 годин, який набрав чинності та звернутий до виконання.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України обвинувачений ОСОБА_5 вчинив до постановлення означеного вироку.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще й в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, остаточне покарання визначається за правилами, передбаченими частинами 1-3 цієї статті, тобто шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань. У такому випадку за правилами, передбаченими в ст.72 цього Кодексу, в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком.

При цьому, призначаючи покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, суд не вправі змінювати покарання, призначене попереднім (першим) вироком за окреме кримінальне правопорушення. Він також не повинен ще раз призначати (дублювати) це покарання в новому (другому) вироку. У цьому разі діє юридична презумпція законності й обґрунтованості попереднього вироку, яку суд підтверджує, застосовуючи ч. 4 ст. 70 КК України.

Водночас, призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 4 ст. 70 КК України має ряд особливостей, одна з яких полягає в тому, що в разі, коли особа засуджується до покарання, яке належить відбувати реально, а за наступним вироком звільняється від відбування покарання з випробуванням, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.

Таким чином, якщо особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, за вироком суду було призначено покарання, яке ухвалено відбувати реально, а потім було встановлено, що вона винна ще й в інших кримінальних правопорушеннях, за які за новим вироком особі призначається покарання із застосуванням на підставі ст. 75 КК України звільнення від відбування покарання з випробуванням, положення ч. 4 ст. 70 КК України щодо призначення остаточного покарання не застосовуються і кожний вирок попередній, за яким особа має відбувати покарання реально, та новий, за яким її звільнено від відбування покарання з випробуванням, виконуються самостійно.

Аналогічний висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01 квітня 2024 року в справі №183/6854/20 (провадження №51-4885кмо23).

Тож зважаючи на вищевикладене, з огляду на те, що суд дійшов висновку про призначення за цим вироком обвинуваченому ОСОБА_5 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, вирок Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 10 вересня 2024 року відносно ОСОБА_8 , згідно з яким його було засуджено за ч. 1 ст. 190 КК України до покарання у вигляді громадських робіт на строк 200 годин, підлягає самостійному виконанню.

В той же час, суд не може погодитися з позицію прокурора ОСОБА_3 у судових дебатах, яка орієнтувала суд на призначення обвинуваченому ОСОБА_8 остаточного покарання із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України та часткове приєднання невідбутої частини покарання за вироком Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 10 вересня 2024 року в розмірі 128 годин громадських робіт, у вигляді 5 років позбавлення волі із подальшим звільненням від відбування остаточного покарання на підставі ст. 75 КК України, оскільки така позиція суперечить положенням кримінального та кримінального процесуального закону.

В межах даного кримінального провадження потерпілим - юридичною особою Благодійна організація «Благодійний Фонд «Хесед Менахем» заявлений цивільний позов про стягнення з ОСОБА_5 матеріальної шкоди у розмірі 3 281 гривень 46 копійок.

При вирішенні даного цивільного позову суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Отже, з огляду на те, що вина ОСОБА_5 у таємному викраденні чужого майна (крадіжці) в умовах воєнного стану за викладених у цьому вироку обставин є цілком доведеною, обвинувачений визнав розмір заявлених до нього потерпілим позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди, спричиненою його протиправними діями у повному обсязі, суд приходить до висновку, що сума матеріальної шкоди у розмірі 3281 гривень 46 копійок є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 118, 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

В межах даного кримінального провадження під час досудового розслідування судовим експертом ОСОБА_9 проведено судову-товарознавчу експертизу № 3221 від 12 вересня 2024 року та відповідно до звіту про фактичні затрати на проведення цієї експертизи вартість виконаних робіт склала 200 гривень.

Водночас, виходячи з того, що вищезазначений експерт не є експертом державної установи, судові витрати на проведення вказаної експертизи в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 124 КПК України не можуть бути стягнуті з обвинуваченого на користь держави.

Долю речового доказу в порядку п. 9 ст. 100 КПК України слід вирішити наступним чином:

- мобільний телефон марки «Samsung» моделі «Galaxy A04e» чорного кольору, який відповідно до розписки про відповідальне зберігання від 06.09.2024 року переданий на зберігання ОСОБА_7 необхідно повернути Благодійній організації «Благодійний Фонд «Хесед Менахем»», як власнику вказаного майна.

З урахуванням викладеного, керуючись ст. ст. 21, 24, 100, 118, 124, 349, 368, 370- 374, 394, 395 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України і призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного йому покарання з випробуванням строком на 3 (три) роки, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на неї відповідно до положень ст. 76 КК України обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вирок Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 10 вересня 2024 року виконувати самостійно.

Цивільний позов потерпілого - Благодійної організації «Благодійний Фонд «Хесед Менахем»» про стягнення з ОСОБА_5 на її користь матеріальної шкоди у розмірі 3281 (трьох тисяч двохсот вісімдесяти однієї) гривні 46 копійок задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь Благодійної організації «Благодійний Фонд «Хесед Менахем»» матеріальну шкоду в розмірі 3 281 (трьох тисяч двохсот вісімдесяти однієї) гривні 46 копійок.

Речовий доказ:

- мобільний телефон марки «Samsung» моделі «Galaxy A04e» чорного кольору, який відповідно до розписки про відповідальне зберігання від 06.09.2024 року переданий на зберігання ОСОБА_7 повернути Благодійній організації «Благодійний Фонд «Хесед Менахем»», як власнику вказаного майна.

Вирок суду набирає законної сили після спливу тридцятиденного строку, встановленого ст. 395 КПК України для його оскарження. Подання апеляційної скарги на вирок суду зупиняє набрання ним законної сили та його виконання.

Вирок може бути оскаржений в порядку ст. 395 КПК України.

Апеляційну скаргу на вирок може бути подано до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копія вироку в порядку ст. 376 КПК України негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору і не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1