Єдиний унікальний номер судової справи 201/3026/25
Номер провадження 1-кп/201/793/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року м. Дніпро

вул. Юрія Горовця, буд.13

Соборний районний суд міста Дніпра у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисників обвинуваченого адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Дніпрі клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, подане в межах розгляду кримінального провадження, внесеного 31 січня 2025 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000143 за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, зі слів із вищою освітою, не одруженого, офіційно не працевлаштованого, раніше судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України, -

встановив:

В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська знаходиться обвинувальний акт у кримінальному провадженні, у кримінальному провадженні, внесеному 31 січня 2025 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000143 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України.

В судовому засіданні прокурором ОСОБА_3 подане клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, застосованого в межах вказаного кримінального провадження, без визначення розміру застави.

Необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обумовлюється наявністю передбачених п. п. 1. 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України ризиків, які дотепер не зменшилися.

В обґрунтування доводів клопотання прокурор ОСОБА_3 посилався на те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого та тяжкого кримінального правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115. ч. 1 ст. 263 КК України, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі від семи до п`ятнадцяти років, а тому, усвідомлюючи тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винним, з метою уникнення кримінальної відповідальності, обвинувачений може переховуватись від суду. Тим більше, відносно ОСОБА_6 ухвалений вирок 28.10.2024 року, що набрав законної сили, яким останньому призначено покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки, тож обвинувачений вже усвідомлює реальність відбуття покарання у місцях позбавлення волі.

Посилаючись на практику Європейського суду з прав людини прокурор зазначає, що вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув?язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому, небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв?язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Ризик можливих спроб ОСОБА_6 незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, обґрунтований тим, що свідки є його знайомими, а тому обвинувачений може впливати на останніх, в тому числі, шляхом залякування, з метою зміни ними своїх показань.

Ризик можливих спроб ОСОБА_6 вчинити інше кримінальне правопорушення обґрунтований тими обставинами, що обвинувачений раніше був неодноразово судимий, останній раз - вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська за ч. 4 ст. 185 КК України до 5 років позбавлення волі та на підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання із іспитовим строком на 3 роки, втім, не дивлячись на це, на шлях виправлення та перевиховання не став та продовжив свою протизаконну діяльність.

За викладених підстав у їх сукупності, з огляду на обставини скоєння ОСОБА_6 кримінального правопорушення, його тяжкість, вік та стан здоров`я обвинуваченого сторона обвинувачення вважає, що продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою в повній мірі відповідає меті його застосування - забезпеченню виконання обвинуваченим покладних на нього процесуальних обов`язків та запобіганню спробам вчинити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, а застосування більш м`яких запобіжних заходів до обвинуваченого є недостатніми. Тому просив клопотання задовольнити і продовжити строк дії запобіжного заходу відносно обвинуваченого на 60 днів.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримав подане ним клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, просив його задовольнити та продовжити застосований відносно останнього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою за викладених у ньому підстав.

Потерпілий ОСОБА_4 та його представник адвокат ОСОБА_5 підтримали подане прокурором клопотання у повному обсязі.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 заперечував проти задоволення поданого стороною обвинувачення клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно його підзахисного, посилаючись на його необґрунтованість та недоведеність заявлених прокурором ризиків. Зокрема, зауважив на тому, що наведені у клопотанні ризики з плином часу значно зменшилися, жодних доказів на підтвердження їх існування у тому ступеню, що і на досудовому розслідуванні, або збільшення прокурором не наведено. Тим більше, стороною обвинувачення не додано до клопотання жодних матеріалів та доказів, а також не доведено з яких підстав неможливо застосувати інший більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою. Вважав, що посилання прокурора у клопотанні на практику ЕСПЛ при обґрунтуванні необхідності продовження тримання під вартою є неприпустимим. Зауважив на тому, що лише суд може вирішувати питання щодо визначення застави і це є прерогативою суду. За наведених ним обставин, посилаючись на наявність у ОСОБА_6 міцних соціальних зв`язків та постійного місця проживання, просив змінити застосований до його підзахисного запобіжний захід на інший більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою, зокрема, цілодобовий домашній арешт за місцем фактичного проживання ОСОБА_6 , з носінням електронного засобу контролю, який у достатній мірі забезпечить належну процесуальну поведінку його підзахисного за зможе запобігти заявленим прокурором ризикам, або визначити розмір застави.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 підтримав позицію захисника ОСОБА_7 , у свою чергу, подав письмові заперечення на клопотання прокурора, які оголосив у судовому засіданні.

Посилаючись на практику ЕСПЛ, зауважив на необґрунтованості обвинувачення та недоведеності заявлених прокурором ризиків належними доказами, оскільки лише тяжкістю покарання не може виправдовуватись їх існування. За наведених ним у письмових запереченнях підстав, просив відмовити у задоволенні клопотання прокурора та застосувати більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за місцем фактичного проживання його підзахисного або ж визначити розмір застави. Надав копію заяви ОСОБА_9 , в якій останній, як власник будинку за адресою: АДРЕСА_2 , не заперечував проти проживання ОСОБА_6 у цьому житлі, а також підтвердив, що до арешту останній проживав за вказаною адресою у цивільному шлюбі з його донькою.

Обвинувачений ОСОБА_6 підтримав позицію своїх захисників у повному обсязі.

Вислухавши думки учасників судового провадження, дослідивши доводи прокурора про продовження обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та заперечення сторони захисту, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Так, під час розгляду клопотання встановлено, що відповідно до ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2025 року до ОСОБА_6 застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 31 березня 2025 року, без визначення розміру застави.

При вирішенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з огляду на вимоги ч. 4 ст. 199, ч. 2 ст. 177 КПК України, суд має виходити з наявності обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також продовження існування ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Так, ОСОБА_6 висунуте обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого та тяжкого кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України, тобто у закінченому замаху на вбивство та у незаконному придбанні та носінні вогнепальної зброї, бойових припасів, без передбаченого законом дозволу, за обставин, викладених в обвинувальному акті, що надійшов до суду.

При цьому, не вирішуючи наперед питання щодо доведеності чи недоведеності винності обвинувачених в інкримінованому їм кримінальному правопорушенні, суд вважає, що, в даному випадку, є обов`язкова умова conditionsinequanon правомірності затримання, а саме обґрунтована підозра, що обвинувачені вчинили злочин, що підтверджується скеруванням до суду обвинувального акту.

Отже, у даному випадку, клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою вирішується під час судового розгляду, тобто на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання припинила існувати і на заміну їй було висунуте обвинувачення.

Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акту шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні.

Таким чином, при вирішенні питання доцільності продовження застосування запобіжного заходу на стадії судового провадження вирішальним є питання наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Оцінюючи існування наведених прокурором ризиків, суд приходить до висновку, що стороною обвинувачення у повній мірі доведена висока ступінь ймовірності можливих спроб обвинуваченого ОСОБА_6 переховуватися від суду та вчинити інші кримінальні правопорушення, виходячи з наступного.

Так, обвинуваченому ОСОБА_6 висунуто обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого та тяжкого кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України, найсуворіша санкція з яких передбачає покарання у вигляді позбавлення волі від семи до п`ятнадцяти років, що вже само по собі може бути підставою та мотивом для обвинуваченого переховуватися від суду.

Згідно з ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Тож, суд приймає до уваги практику Європейського суду з захисту прав людини про те, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Поряд із наведеним, судом враховуються і відомості про особу обвинуваченого, його особисті та соціальні обставини життя, зв`язки з суспільством та державою тощо.

Зокрема, обвинувачений ОСОБА_6 офіційно не працевлаштований і не має законного джерела доходу, проживає за місцем мешкання батьків своєї цивільної дружини, що у своїй сукупності свідчить про відсутність достатніх соціальних зв`язків.

Тим більше, встановлено, що ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий, останній раз Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська від 28.10.2024 року, яким призначено покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став і знову обвинувачується у вчиненні умисного, в тому числі, особливо тяжкого злочину.

Отже, наведені обставини можуть характеризувати обвинуваченого ОСОБА_6 , як особу, схильну до вчинення злочинів, а тому дають достатні підстави вважати, що останній, перебуваючи на волі, може вчинити інші кримінальні правопорушення.

Тож, не беручи до уваги виключно саму по собі тяжкість покарання, яке може загрожувати обвинуваченому ОСОБА_6 у разі визнання його винуватим, суд виходить з сукупності встановлених обставин, наведених у цьому рішенні, які дають достатні підстави дійти висновку про наявність реальних ризиків можливих спроб обвинуваченого переховуватися від суду та вчинити інші кримінальні правопорушення, які продовжують існувати дотепер.

Відтак, суд погоджується із заявленими прокурором ризиками, передбаченими п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, і визнає наявність існування цих ризиків доведеними у повній мірі.

Поряд із цим, суд не може врахувати посилання прокурора у клопотанні на наявність передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України ризику можливих спроб обвинуваченого ОСОБА_10 впливати на свідків у даному кримінальному провадженню, з підстав відсутності достатнього обґрунтування на підтвердження існування цього ризику, про що вже зазначалося у попередньому судовому рішенні.

Отже, з урахуванням сукупності встановлених обставин, зокрема, наявності обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України, вагомості наявних доказів про вчинення обвинуваченим злочину, тяжкості покарання, що загрожує останньому, у разі визнання його винуватим, суд приходить до переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім і не зможе запобігти існуючим ризикам та забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, що виправдовує продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Доводи захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про недоведеність заявлених прокурором ризиків, суд вважає необґрунтованими за викладених в цьому рішенні підстав.

Посилання захисника ОСОБА_8 на наявність у його підзахисного міцних соціальних зв`язків, постійного місця проживання із цивільною дружиною у будинку її батька та письмову заяву останнього, суд вважає непереконливими, оскільки не можуть бути визнані такими, що слугуватимуть підставою для зміни запобіжного заходу. Тим більше, виходячи із наданої інформації вказані обставини мали місце і на час вчинення злочинів, які інкримінуються обвинуваченому ОСОБА_6 , втім не стали відповідним стримуючим фактором у протиправній поведінці останнього.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини, суд не знаходить підстав для скасування або зміни застосованого до ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а тому зважаючи на те, що строк дії попередньої ухвали про тримання під вартою закінчується 25 травня 2025 року, до якого судовий розгляд не може бути завершеним, вважає за доцільне продовжити тримання останніх під вартою строком на 60 днів до 18 липня 2025 року включно.

Разом із цим, відповідно до вимог ч. 4 ст. 183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави і обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Отже, вирішуючи питання щодо можливості застосування альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, про що клопочить сторона захисту, суд, зважаючи на те, що ОСОБА_6 обвинувачується, в тому числі, у вчиненні злочину, пов`язаного із застосуванням насильства, з урахуванням конкретних обставин кримінального правопорушення, зокрема, вчинення закінченого замаху на умисне вбивство потерпілого, з огляду на положення ч. 4 ст. 183 КПК України, вважає за недоцільне, у даному випадку, визначати розмір застави обвинуваченим.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 176-178, 183, 194, 196, 331, 369-372 КПК України, -

постановив:

Клопотання прокурора ОСОБА_3 про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.

Застосований під час досудового розслідування запобіжний захід відносно ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою продовжити на строк 60 днів до 18 липня 2025 року включно.

Встановити, що датою закінчення дії цієї ухвали щодо тримання ОСОБА_6 під вартою, є 18 липня 2025 року включно.

Ухвала щодо продовження запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала суду може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту її проголошення, а особою, що тримається під вартою - протягом того ж строку з моменту отримання нею її копії.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали - о 13 годині 00 хвилин 23 травня 2025 року.

Суддя: ОСОБА_1