ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 619/1116/21 Номер провадження 11-кп/814/1336/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з секретарем ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження №0001195 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Котелевського районного суду Полтавської області від 26 лютого 2025 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Дворічний Кут Дергачівського району Харківської області, мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, одружений, пенсіонер, судимий,

визнаний винуватим та засуджений за ч.2 ст.15 та п.13 ч.2 ст.115 КК України на 10 років позбавлення волі.

Вирішене питання про речові докази.

Згідно з вироком, ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, що будучи особою раніше судимою за умисне вбивство (судимість на даний час не знята та не погашена), вчинив закінчений замах на умисне вбивство за таких обставин.

08 грудня 2020 року близько 13 год 45 хв обвинувачений перебував у приміщенні кімнати житлового будинку АДРЕСА_1 разом із ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , де вони вживали алкогольні напої.

Під час спілкування між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 відбулася сварка, на ґрунті якої у обвинуваченого виник прямий умисел, спрямований на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_10 .

У подальшому ОСОБА_8 , реалізуючи такий умисел, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з мотивів особистих неприязних стосунків, що склалися на ґрунті виниклого конфлікту, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, дочекався коли ОСОБА_10 від вжитого спиртного ляже спати і не зможе чинити будь-який супротив.

Після чого обвинувачений взяв молоток, що лежав неподалік, яким з метою убивства наніс потерпілому декілька ударів в область життєво важливих органів, а саме: один удар в область тім`яної ділянки голови, один удар в скроневу ділянку голови, а також декілька ударів по грудній клітині, спричинивши тяжкі тілесні ушкодження за критерієм небезпеки для життя у виді важкої сукупної травми, яка включає відкриту черепно-мозкову травму, а також відкритий втиснутий перелом лівої тім`яної кістки, закриту травму грудної клітини у вигляді перелому 7 ребра справа та 8, 9 ребер зліва зі зміщенням.

Таким чином ОСОБА_8 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, оскільки потерпілий був госпіталізований до Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. О.І. Мещанінова» Харківської міської ради, що запобігло настанню смерті ОСОБА_10 .

За змістом апеляційної скарги обвинувачений не погоджується із вироком суду першої інстанції та прохає повторно переглянути кримінальне провадження.

В апеляційній скарзі, з урахуванням уточнень в засіданні апеляційного суду, захисник просить суд перекваліфікувати дії обвинуваченого з ч.2 ст.15 та п.13 ч.2 ст.115 КК України на ч.1 ст.121 КК України і призначити мінімальну міру покарання.

Вказує, що ОСОБА_8 не мав наміру вбивати потерпілого, а лише хотів йому спричинити біль з метою перевиховання, оскільки той без належної поваги відносився до його сімейного статусу та поважного віку.

Звертає увагу, що потерпілий був співмешканцем доньки цивільної дружини обвинуваченого і під час конфлікту вдарив підзахисного в обличчя головою.

Зазначає, що швидка допомога та поліція викликані на прохання ОСОБА_8 .

Наголошує, що потерпілий не пам`ятає обставин нанесення йому ударів, позовних вимог про відшкодування шкоди не заявляв і не має претензій до обвинуваченого, а при визначенні міри покарання покладався на розсуд суду.

Крім того, захисник вбачала у діях ОСОБА_8 склад кримінального правопорушення, передбаченого ст.124 КК України, проте від цих доводів відмовилася в засідання апеляційного суду за згодою із обвинуваченим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримання доводів апеляційної скарги, думку прокурора про законність та обґрунтованість вироку суду, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до такого.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні закінченого замаху на вбивство особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, за винятком вбивства, передбаченого статтями 116-118 цього Кодексу, за наведених у вироку обставин підтверджуються сукупністю достатніх, допустимих та належних доказів, зібраних у встановленому законом порядку і досліджених судом, яким надана належна оцінка.

Факт нанесення обвинуваченим у приміщенні житлового будинку АДРЕСА_1 потерпілому молотком кількох ударів в область голови та ребер ніким із учасників провадження не оспорюється.

Доводи сторони захисту про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч.1 ст.121 КК України, оскільки він не мав умислу на вбивство, а спричинив тілесні ушкодження потерпілому, оскільки той без належної поваги відносився до нього, а перед цим ще й ударив в обличчя, є непереконливими.

З системного аналізу закону випливає, що при відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим.

Для з`ясування змісту та спрямованості умислу особи при дослідженні доказів необхідно виходити з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин справи.

Характерною ознакою прямого умислу є також бажання настання злочинного наслідку, що був задуманий, щодо матеріальних злочинів, і бажання вчинення злочинного діяння - щодо формальних злочинів. У такого роду бажанні знаходить своє вираження вольова ознака умислу як його найважливіша і відмінна риса. Наявністю бажання настання злочинного наслідку при вчиненні злочину з матеріальним складом прямий умисел відрізняється від інших форм і видів вини. Бажання, як вольове начало, перебуває в нерозривній єдності із свідомістю особи, яка діяла з прямим умислом, і її здатністю передбачити наслідки свого діяння.

Згідно з ч.2 ст.15 КК України замах на вчинення кримінального правопорушення є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо вони були включені в ціль її діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.

Як вбачається з матеріалів провадження, 08 грудня 2020 року ОСОБА_8 разом із донькою своєї цивільної дружини та її співмешканцем ОСОБА_10 за місцем спільного проживання вживали алкогольні напої.

Під час сварки на ґрунті виниклого конфлікту ОСОБА_10 вдарив обвинуваченого головою, розбивши йому ніс.

З показань обвинуваченого у судовому засіданні суду першої інстанції видно, що після того, як ОСОБА_10 зі ОСОБА_9 пішли до своєї кімнати та почали сваритися, він вирішив припинити це раз і назавжди, взяв молоток, зайшов до потерпілого та наніс йому молотком удар по ребрах та два удари в область голови.

В даному випадку про спрямованість умислу на вбивство свідчить те, що обвинувачений молотком наніс потерпілому два удари в життєво важливий орган голову з такою силою, що внаслідок цього спричинив відкриту черепно-мозкову травму та відкритий втиснутий перелом лівої тім`яної кістки, а ударом в область грудної клітини - переломи 7 ребра справа та 8, 9 ребер зліва зі зміщенням. При цьому побиття припинив лише тоді, коли побачив, що потерпілий перестав рухатися, а його голова була в крові.

За таких обставин місцевий суд прийшов до правильного висновку, що ОСОБА_8 усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачав їх суспільно небезпечні наслідки і бажав настання смерті потерпілого.

Та обставина, що ОСОБА_10 залишився живим, не спростовує висновків суду про винуватість ОСОБА_8 .

Адже обвинувачений виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, побачив, що потерпілий не рухається, лежить в крові з розбитою головою, після пішов з кімнати, а злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, а саме внаслідок своєчасного надання медичної допомоги ОСОБА_10 .

Пункт 13 ч.2 ст.115 КК України передбачає вбивство, вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, за винятком вбивства, передбаченого статтями 116-118 цього Кодексу. Відповідальність за повторне умисне вбивство настає незалежно від того, чи була винна особа раніше засуджена за перший злочин, вчинила вона закінчене вбивство чи готування до нього або замах на нього.

Таким чином, місцевий суд належним чином дослідив докази, що мають суттєве значення для з`ясування змісту та спрямованості умислу обвинуваченого, правильно оцінив його дії, кваліфікувавши їх за ч.2 ст.15 та п.13 ч.2 ст.115 КК України.

При цьому місцевий суд належним чином мотивував своє рішення.

Обираючи міру покарання, місцевий суд дотримався вимог ст.50, ст.65 та ст.68 КК України.

Враховуючи особу обвинуваченого, який має незняті та непогашені судимості, в тому числі за умисне вбивство, вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння, не розкаявся у вчиненому, колегія суддів не вбачає підстав для пом`якшення призначеного судом покарання.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду повно і всебічно розглянути провадження і ухвалити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, колегією суддів не встановлено.

Отже, апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника не підлягають до задоволення.

Керуючись статтями 404, 405, 407 та 418 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Вирок Котелевського районного суду Полтавської області від 26 лютого 2025 року стосовно ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника ОСОБА_7 - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4