ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 593/795/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/817/155/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - тримання під вартою
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2025 р.

Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

підозрюваного ОСОБА_7

захисника адвоката ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі, в режимі відеоконференцзв`язку, матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000159 від 05 червня 2025 року, за апеляційною скаргою захисника підозрюваного ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Бережанського районного суду Тернопільської області від 07 червня 2025 року про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Бережанського районного суду Тернопільської області від 07 червня 2025 року задоволено клопотання слідчого СВ ВП №1 (м. Бережани) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_9 , погоджене прокурором Бережанського окружної прокуратури ОСОБА_6 , та застосовано до підозрюваного

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Рекшин Бережанського району Тернопільської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , неодноразово раніше судимого, востаннє засудженого: 16.08.2019 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за ч.1 ст.263 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі терміном 4 роки 4 місяці, на підставі ст.70 КК України шляхом поглинання покарання за вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06.02.2018 року призначено покарання у вигляді позбавлення волі терміном 4 роки 4 місяці, на підставі ст.72 КК України зараховано в строк 1 день за 2 дні з 05.06.2017р. по 06.02.2018р.; з 07.02.2018 р. по 16.08.2019 р. та звільненого у залі суду,

запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Визначено ОСОБА_7 заставу в розмірі 20 (двадцяти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 60 560 (шістдесят тисяч п`ятсот шістдесят) гривень.

Встановлено строк дії ухвали до 21 год. 50 хв. 04 серпня 2025 року.

Як слідує з матеріалів провадження, групою слідчих СВ ВП №1 (м.Бережани) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000159 від 05 червня 2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Так 05.06.2025 р. у ВП №1 (м. Бережани) Тернопільського РУ поліції ГУНП в Тернопільській області, надійшла заява ОСОБА_10 , про те, що 05.06.2025 р., близько 11:30 год. із підвіконника магазину «Діана», що в м. Бережани по вул. Чорновола, 13, невідома особа викрала її мобільний телефон Ihpone 11 із мобільним номером НОМЕР_1 , чим заподіяла їй матеріальні збитки на суму близько 9000 гривень.

05.06.2025 р. о 21:50 годині працівниками поліції в порядку ст. 208 КПК України затримано ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Рекшин Бережанського району Тернопільської області, зареєстрованого АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, не депутата, який неодноразово раніше притягувався до кримінальної відповідальності, зокрема востаннє засуджений: 06.02.2018 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за ч.3 ст.15 ч.3 ст.185 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі терміном 3 роки; 16.08.2019 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за ч.1 ст.263 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі терміном 4 роки 4 місяці, на підставі ст.70 КК України шляхом поглинання покарання за вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06.02.2018 року призначити покарання у вигляді позбавлення волі терміном 4 роки 4 місяці, на підставі ст.72 КК України зараховано в строк 1 день за 2 дні з 05.06.2017р. По 06.02.2018 р., з 07.02.2018 р. по 16.08.2019 р. та звільнено у залі суду.

Так, Верховною радою України 24 лютого 2022 року прийнято Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» № 2102-IX, яким затверджено Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» відповідно до якого в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався, зокрема востаннє строк дії воєнного стану в Україні продовжено Указом Президента України від 15 квітня 2025 року № 235/2025, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 16 квітня 2025 року № 4356-ІХ відповідно до якого продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 09 травня 2025 року строком на 90 діб.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 05 червня 2025 року, близько 11 год. 30 хв., точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_7 проходив по вул. Чорновола у м.Бережани неподалік магазину «Діана», що в м. Бережани по вул. Чорновола,13, Бережанської територіальної громади Тернопільського району Тернопільської області. У ході цього він побачив залишений ОСОБА_10 , на підвіконнику магазину, мобільний телефон марки Iphone 11 моделі А2221, об`ємом пам`яті 64 Gb, IMEI НОМЕР_2 , IMEI2 НОМЕР_3 , внаслідок чого у нього виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, а саме вказаного мобільного телефону.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , 05 червня 2025 року близько 11 год. 30 хв., точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, будучи обізнаним про дію в Україні воєнного стану, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, впевнившись у тому, що його дії носять таємний характер та за ним ніхто не спостерігає, підійшов до будівлі магазину, шляхом вільного доступу, скориставшись тим що ОСОБА_10 зайшла у приміщення магазину, викрав з підвіконника мобільний телефон Iphone 11 моделі А2221, об`ємом пам`яті 64 Gb, , IMEI НОМЕР_2 , IMEI2 НОМЕР_3 , який заховав у кишеню, після чого негайно покинув місце вчинення кримінального правопорушення, вимкнувши викрадений мобільний телефон, отримавши реальну можливість розпоряджатись викраденим мобільним телефоном на власний розсуд, чим завдав ОСОБА_10 матеріальної шкоди на загальну суму 9 000 (дев`ять тисяч) гривень.

06.06.2025 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, тобто таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненій повторно та в умовах воєнного стану.

В апеляційній скарзі захисник підозрюваного ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 вважає ухвалу слідчого судді незаконною, необґрунтованою, прийнятою з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, судовий розгляд неповним, висновки суду, викладені в ухвалі, такими, що не відповідають обставинам справи і не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Зазначає, що слідчий суддя не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, тому обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є непропорційним та таким, що прийнятий всупереч нормам і принципам КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського Суду з прав людини.

Вважає, що суд допустив порушення принципу ultima ratio - крайнього заходу, оскільки тримання під вартою визначено у КПК України як винятковий захід, що застосовується, якщо жоден інший не забезпечить належної поведінки, але суд не дослідив рівень ризиків, не розглянув можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, не дослідив спроможність правоохоронних органів контролювати ОСОБА_7 без тримання під вартою

Вказує, що до клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою від 06 червня 2025 року, всупереч п.1 ч.3 ст. 184 КПК України, не додано копії матеріалів, якими слідчий та прокурор обґрунтовують доводи клопотання. Таким чином, слідчий суддя обґрунтував оскаржувану ухвалу, посилаючись на докази, які не були долучені до клопотання.

Апелянт зазначає, що під час розгляду клопотання прокурор не довів наявності жодної із обставин, передбачених ч.1 ст.194 КПК, а також всупереч ст.183 КПК України не довів, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Стверджує, що до клопотання не додано та в оскаржуваній ухвалі не наведено достатніх даних про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним ОСОБА_7 кримінального правопорушення.

Зазначає, що до клопотання не було додано жодних доказів, які б підтверджували посилання сторони обвинувачення на наявність та реальність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Вважає, що слідчий і прокурор лише формально перелічили ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не надавши конкретних пояснень та обґрунтувань, чим саме в цій справі підтверджується існування ризиків.

Апелянт просить суд врахувати, що ОСОБА_7 добровільно видав телефон, що свідчить про сприяння ним досудовому розслідуванню; вартість телефона станом на даний час не встановлена експертизою, тобто точна вартість телефона невідомо і якщо вона менша 3 028 грн., то це виключає кримінальну відповідальність; наявність непогашеної судимості визнається підозрюваним, проте вона не є підставою автоматичного позбавлення волі, крім того, сам факт судимості не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою .

Також сторона захисту зазначає, що застосування щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу тримання під вартою строком на 60 діб призведе до витрачання державних коштів, яких станом на теперішній час не вистачає на оборону України.

Просить скасувати ухвалу слідчого судді Бережанського районного суду Тернопільської області 07 червня 2025 року про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 та постановити нову ухвалу, обравши більш м`який запобіжний особисте зобов`язання.

Заслухавши суддю-доповідача; підозрюваного ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу і, з наведених у ній мотивів, просять скасувати оскаржувану ухвалу слідчого судді місцевого суду та постановити нову, якою обрати йому запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання; прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги сторони захисту; дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що слід відмовити у задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст. ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється чи обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до положень ст.ст. 177, 178 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може переховуватися від органів досудового розслідування та або суду; знищити або сховати будь яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; продовжити кримінальне правопорушення чи вчинити інше.

Виходячи з положень ч.1 ст.199 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

- наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

- наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст.177 цього Кодексу і на які вказує слідчий, прокурор;

- недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Також, суд повинен враховувати, що відповідно до ч.3 ст.176, ч.1 ст.183 КПК України найбільш суворим запобіжним заходом є тримання під вартою, який є винятковим та застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Виходячи з аналізу матеріалів кримінального провадження та клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу, колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді, що обрання підозрюваному ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на даний час відповідає його особі, характеру та тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наведені у клопотанні слідчого обставини, які підтверджуються доданими до нього документами, що були предметом дослідження суду, з достатньою повнотою свідчать про обґрунтованість підозри та можливу причетність ОСОБА_7 до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

Окрім того, згідно рішення ЄСПЛ у справі «Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom» стандарт доказування «обґрунтована підозра» передбачає існування фактів чи інформації, які б переконали об`єктивного спостерігача, що відповідна особа могла вчинити кримінальне правопорушення.

Аналіз матеріалів кримінального провадження та безпосередньо оскаржуваного апелянтом рішення місцевого суду, дає підстави колегії суддів для висновку, що на даній стадії кримінального провадження при вирішенні питання про обрання підозрюваному запобіжного заходу, стандарт доказування «обґрунтована підозра» дотримано як слідчим, який звернувся до суду з відповідним клопотання, так і слідчим суддею, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу підозрюваному ОСОБА_7 .

При оцінці доводів сторони захисту про необґрунтованість підозри ОСОБА_7 колегія суддів бере до уваги те, що на цій стадії процесу, як слідчий суддя, так і суд апеляційної інстанції, не вправі давати доказам оцінку з точки зору достовірності, достатності та взаємозв`язку, в інший спосіб перевіряти доведеність вини та кваліфікації дій підозрюваного, розглядати та вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження щодо обвинуваченого по суті.

Також місцевий суд дійшов правильного висновку, що застосування на даній стадії більш м`яких запобіжних заходів не є можливим, так як вони не зможуть запобігти ризикам передбаченим ст.177 КПК України

Кожен з цих ризиків слідчим суддею належним чином досліджено та відповідно аргументовано у судовому рішенні.

На думку колегії суддів, обираючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, судом першої інстанції у повній мірі та у визначеному законом порядку враховано особу підозрюваного, який раніше неодноразово судимий, а також всі обставини справи, з якими закон пов`язує вирішення такого питання.

Доводи сторони захисту про те, що слідчим суддею не було враховано належним чином усі обставини, передбачені ст.177 КПК України, є безпідставними і спростовуються змістом судового рішення, в якому наведено детальний аналіз кожного ризику, врахованого слідчим суддею, а також мотиви, з яких він прийнятий до уваги при обранні запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Непереконливим є твердження апелянта, що суд не обґрунтував чому жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбачених статтею 177 КПК України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що застосування запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, зокрема особисте зобов`язання, з урахуванням встановлених судом ризиків та особи підозрюваного, не зможуть запобігти вказаним ризикам та дисциплінувати належну процесуальну поведінку підозрюваного.

При прийнятті рішення слідчий суддя також врахував, що відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Доводи сторони захисту, зокрема, що підозрюваний сприяв досудовому розслідуванню, не надають підстав для можливості застосування щодо ОСОБА_7 , запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, оскільки застосування таких запобіжних заходів не забезпечить в повній мірі дотримання належної процесуальної поведінки підозрюваного на даному етапі досудового розслідування.

Задовольняючи вказане клопотання слідчого, слідчий суддя прийшов до правильно переконання, що підстави і обставини, які зазначені в клопотанні слідчого, є достатньо обґрунтованими, а прокурор в повному обсязі довів, що обмеження права підозрюваного на свободу є виправданим.

Колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді про відсутність підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу, і що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є необхідним і таким, що забезпечить на даному етапі досудового розслідування виконання підозрюваним процесуальних обов`язків та зможе запобігти встановленим ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Апеляційний суд враховує, що у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Також колегія суддів приймає до уваги, що згідно практики ЄСПЛ, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Тому, мотиви наведені в ухвалі слідчого судді щодо тяжкості покарання, яке загрожує підозрюваному у випадку визнання його винним у вчиненні злочинів, як одну з підстав застосування запобіжного заходу, на думку колегії суддів, є обґрунтованими.

Застосувавши до підозрюваного запобіжний захід у виді тримання під вартою, слідчий суддя при розгляді клопотання слідчого у відповідності до вимог ч. 3 ст. 183 КПК України, врахувавши обставини вчинення кримінального правопорушення, майновий стан ОСОБА_7 , також дійшов правильного висновку щодо необхідності визначення підозрюваному ОСОБА_7 застави в розмірі 60 560 грн., яка достатньою мірою, у разі її внесення, гарантуватиме виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків та забезпечить його належну процесуальну поведінку.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги щодо незаконності та необґрунтованості ухвали слідчого судді є непереконливі, оскільки слідчий суддя при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою належним чином дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування даного виду запобіжного заходу.

Порушень вимог КПК України, які б могли стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, по справі не встановлено.

За таких обставин, колегія суддів вважає ухвалу слідчого судді Бережанського районного суду Тернопільської області від 07 червня 2025 р. про обрання запобіжного заходу підозрюваному ОСОБА_7 законною та обґрунтованою і підстав для її скасування, про що ставить питання в апеляційній скарзі підозрюваний, не вбачає.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 422 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Бережанського районного суду Тернопільської області від 07 червня 2025 року про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_7 без змін.

Ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді