УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2025 року

м. Київ

справа № 569/3429/23

провадження № 51-2384ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 27 червня 2024 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 03 червня 2025 року щодо останнього,

встановив:

Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 27 червня 2024 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Оржів Рівненської області, останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 408 Кримінального кодексу України (далі - КК), та призначено покарання:за ч. 1 ст. 408 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років;за ч. 1 ст. 111КК у виді позбавлення волі на строк 14 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років.

Суд також вирішив питання щодо запобіжного заходу, обрахування початку строку відбування покарання, процесуальних витрат у кримінальному провадженні та долю речових доказів.

За вироком суду громадянин України ОСОБА_5 , будучи курсантом ІНФОРМАЦІЯ_6, 26 серпня 2006 року прийняв військову присягу, відповідно до якої урочисто присягнув, вступаючи на військову службу, завжди бути вірним відданим Українському народові, обороняти Україну, захищати її суверенітет, територіальну цілісність і недоторканість, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, накази командирів, неухильно додержуватися Конституції України та законів України, зберігати державну і військову таємницю, виконувати свої обов`язки в інтересах співвітчизників та ніколи не зраджувати Українському народові.

Після закінчення вищого військового навчального закладу, відповідно до наказу Міністерства оборони України № 661 від 03 липня 2011 року, ОСОБА_5 присвоєно військове звання «лейтенант», а 03 липня 2012 року - «старший лейтенант» та призначено на посаду інженера вимірювальної лабораторії (електровимірювань) служби спеціальних вимірювань судна контролю фізичних полів « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_1 ).

Згідно з вимогами спільної директиви Міністра оборони України та начальника Генерального штабу - Головнокомандувача ЗСУ № Д-1 «Про особливості проходження військової служби військовослужбовцями ЗСУ, пов`язані з тимчасовою окупацією території України», військовослужбовці ЗСУ військових частин, що дислокуються на тимчасово окупованій території, у період з 06 травня 2014 року по 12 травня 2014 року, будучи про це повідомленими, повинні були прибути для подальшого проходження військової служби до заздалегідь визначених пунктів прибуття: місто Київ - військова частина НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 - військова частина НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 - військова частина НОМЕР_4 , АДРЕСА_3 - військова частина НОМЕР_5 , АДРЕСА_4 - військова частина НОМЕР_6 .

Однак, ОСОБА_5 , усвідомлюючи, що з кінця лютого 2014 року територія АР Крим тимчасово не підконтрольна органам влади України та знаходиться під окупацією військових підрозділів ЗС РФ, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи протиправність свого діяння, в порушення вищевказаних нормативно-правових актів та спільної директиви МОУ та НГШ - ГК № Д-1, у період з 06 травня 2014 року по 12 травня 2014 року не прибув до вищевказаних військових частин без поважних причин, ухилився від подальшого проходження військової служби у ЗС України взагалі, не повідомивши про себе органам військового управління та правоохоронним органам, як про військовослужбовця, що не з`явився вчасно на службу без поважних причин.

У подальшому ОСОБА_5 , з метою назавжди ухилитися від військової служби у ЗС України, погодився на пропозицію невстановлених на даний час представників ЗС РФ та вступив до лав військово-морського флоту збройних сил Російської Федерації, отримавши 29 березня 2014 року паспорт громадянина РФ № НОМЕР_7 .

В результаті вищевказаних дій наказом начальника Генерального штабу - Головнокомандувача ЗС України № 117 від 21 березня 2015 року ОСОБА_5 позбавлено військового звання «старший лейтенант», а наказом Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України № 57 від 26 березня 2015 року - виключено зі списків особового складу ВМС Збройних Сил України та відповідно до наказу № 37 від 06 квітня 2015 року звільнено з військової служби з виключенням зі списків особового складу ЗСУ.

Крім того, ОСОБА_5 у невстановлений досудовим розслідуванням час, діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх діянь, з мотивів нанесення шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, державній безпеці України, в порушення Конституції України та інших законів України, погодився на пропозицію невстановлених на даний час представників ЗС РФ щодо подальшого проходження служби у збройних силах вказаної держави та вступив до військово-морського флоту ЗС РФ, де проходить службу по даний час, перейшовши на бік ворога, де своїми знаннями, навичками та діями сприяє утриманню, посиленню та становленню окупаційної влади, всупереч інтересам України.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 03 червня 2025 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник просить оскаржені судові рішення щодо засудженого ОСОБА_5 скасувати, звільнити останнього від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 408 КК, у зв`язку із закінченням строків давності, кримінальне провадження у цій частині закрити, а кримінальне провадження за ч. 1 ст. 111 КК закрити у зв`язку з тим, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.

В обґрунтування доводів про закінчення строків давності вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 408 КК, зазначає, що цей злочин, відповідно до ч. 4 ст. 12 КК, є нетяжким, подія відбулась не пізніше кінця березня 2014 року, отже строки давності закінчились у 2019 році. Разом з тим, досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000238 було розпочате лише 28 жовтня 2022 року, що, на переконання захисника, виключає можливість обвинуваченого до цього моменту ухилитись від органів досудового розслідування та суду, отже суди безпідставно при ухваленні судових рішень керувалися положеннями ч. 2 ст. 49 КК.

Щодо вимоги про закриття кримінального провадження за ч. 1 ст. 111 КК, то захисник стверджує, що доказами, покладеними в обґрунтування вироку, не доведено винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК.

Зокрема, не доведено, що на досліджених судом фотозображеннях із мережі Інтернет (вебсайт «Миротворець»), соціальної мережі «ВКонтакте» зображений саме ОСОБА_5 , оскільки вказані докази було отримано із недостовірних джерел.

Переконує, що набуття особою громадянства іншої держави виключає її із числа громадян України, а тому дії ОСОБА_5 , який отримав громадянство РФ, не містять складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК.

Також захисник наголошує на недотриманні процедури здійснення спеціального судового провадження. Указує, що відсутні відомості про належне повідомлення засудженого про здійснення судового провадження відносно нього, оскільки немає відомостей про наявний доступ до відповідних публікацій у засобах масової інформації на території АР Крим.

Крім того, зазначає про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість. На переконання захисника, покарання ОСОБА_5 суд призначив без дотримання положень статей 50, 65 КК, не встановив відношення засудженого до скоєного правопорушення та його мотивів, з огляду на що призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років, яке є занадто суворим.

Натомість суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, зазначеного в належний спосіб не врахували.

Мотиви Суду

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з положеннями ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Європейський Суд з прав людини у рішенні від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» та рішенні від 06 грудня 1998 року у справі «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» зазначив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

За змістом ч. 1 ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Наведені положення свідчать про те, що суд оцінює висунуте обвинувачення з позиції підтвердження (не підтвердження) доказами обставин, які за ст. 91 КПК підлягають доказуванню, і за встановленими фактичними обставинами застосовує закон про кримінальну відповідальність, чим підтверджує або спростовує твердження слідчого (прокурора), викладене в обвинувальному акті щодо юридичної оцінки діяння.

За приписами ст. 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Завданням суду першої інстанції є оцінка доказів, на підставі яких він вирішує питання про те, чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону про кримінальну відповідальність він передбачений та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення (пункти 1 - 3 ч. 1 ст. 368 КПК).

Відповідно до ч. 3 ст. 373 КПК обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Згідно зі ст. 374 КПК у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку зазначаються, зокрема, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, статті (частини статті) закону про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів, мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення.

Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку. Отже Верховний Суд не перевіряє доводи касаційної скарги, які стосуються неповноти судового розгляду (ст. 410 КПК) та невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК).

Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами. Водночас, суд касаційної інстанції зобов`язаний перевірити в межах доводів, викладених у касаційній скарзі, чи були додержані судами попередніх інстанцій норми процесуального права, які регулюють розгляд судами обвинувачення, у тому числі положення, що стосуються оцінки доказів з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та сукупності доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для висновків суду.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії оскаржених судових рішень колегія суддів доходить висновку, що суди попередніх інстанцій дотримались вказаних вище вимог закону.

Як убачається з вироку, висновок місцевого суду про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 408, ч. 1 ст. 111 КК, зроблено з дотриманням приписів ст. 23 КПК. Судом з`ясовано всі обставини, що належать до предмета доказування, які підтверджено дослідженими доказами, оціненими відповідно до правил ст. 94 цього Кодексу та з дотриманням інших вимог кримінального процесуального законодавства. Ці докази в сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку. Вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК і є обґрунтованим.

Так, винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень встановлена на підставі оцінки доказів, а також документів, долучених до справи, безпосередньо досліджених судом, серед яких:

- протокол огляду від 13 січня 2023 року мережі Інтернет, а саме сайту «Миротворець», де було виявлено внесені дані щодо ОСОБА_5 із зображенням фото особи, зокрема зазначено, що останній народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , проходив службу в ВМС ЗС України на території АР Крим після чого зрадив присязі, не прибув на підконтрольну Україні територію і вступив на військову службу до окупантів та станом на 2018 рік перебував у складі екіпажу великого десантного корабля «Цезарь Куников» чорноморського флоту РФ на посаді інженера БЧ-5. Також розміщено фотозображення особи схожої на ОСОБА_5 у військовій формі збройних сил Російської Федерації та відповідними знаками розрізнення;

- висновок за результатами проведення судової портретної експертизи від 31 січня 2023 року № СЕ-19/118-23/592-ФП, відповідно до якого вбачається, що на фотозображенні особи, одягненої у військову форму РФ та схожої на ОСОБА_5 , зображена одна і та ж особа, що на фотозображенні послужної картки ОСОБА_5 ;

- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 18 січня 2023 року, проведеного за участі свідка ОСОБА_6 , який у ході проведення слідчої дії впізнав ОСОБА_5 ;

- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 18 січня 2023 року, проведеного за участю свідка ОСОБА_7 , який у ході проведення слідчої дії впізнав ОСОБА_5 ;

- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 19 січня 2023 року, проведеного за участю свідка ОСОБА_8 , який у ході проведення слідчої дії впізнав особу ОСОБА_5 ;

- відповідь на запит із ІНФОРМАЦІЯ_5 від 22 листопада 2022 року № 747/3/2630, відповідно до якої надано: копію послужної картки ОСОБА_5 , що засвідчує етапи проходження ним служби в ВМС ЗС України, просування по службі та виключення зі списків особового складу; копію спільної директиви від 06 травня 2014 року № Д-1, відповідно до якої зобов`язано військовослужбовців ЗС України прибути з тимчасово окупованої території АР Крим у визначені пункти у період з 06 травня 2014 року по 12 травня 2014 року; копію акта службового розслідування від 17 березня 2015 року, відповідно до якого притягнено до дисциплінарної відповідальності у виді звільнення та позбавлення військового звання всіх військовослужбовців, що не вийшли з тимчасово окупованої території АР Крим, а також додано список офіцерів, що не прибули з тимчасово окупованої території АР Крим серед яких значиться ОСОБА_5 ; копії наказів про звільнення із посади, зарахування у розпорядження, виключення зі списків особового складу ЗС України;

- відповідь на запит із Управління Державної міграційної служби України в Рівненській області від 17 листопада 2022 року № 5601.16-3582/56.1-22, відповідно до якої громадянин України ОСОБА_5 , документований паспортом громадянина України та паспортом громадянина України для виїзду за кордон.

Місцевий суд дійшов умотивованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 408, ч. 1 ст. 111 КК, тобто у вчиненні дезертирства та державної зради.

Не погодившись із вироком місцевого суду, захисник ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, доводи якої є здебільшого аналогічними доводам касаційної скарги, яку ухвалою апеляційного суду залишено без задоволення.

За приписами статей 370, 419 КПК в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Суд апеляційної інстанції, як видно із оскарженої ухвали апеляційного суду, перевірив усі доводи апеляційної скарги захисника, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, надав умотивовані відповіді на доводи сторони захисту, навів аргументи на їх спростування, зазначив підстави, з яких визнав апеляційну скаргу необґрунтованою, та переконливо обґрунтував свої висновки. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

Серед іншого цей суд перевірив обґрунтованість і правомірність здійснення спеціального досудового розслідування та спеціального судового провадження. Обґрунтовано оцінив наявні у справі документи як такі, що свідчать про обізнаність ОСОБА_5 щодо розпочатого кримінального провадження, щодо свого права постати перед українським судом за діяння, вчинені на території суверенної України. Неявка обвинуваченого ОСОБА_5 в суд, ухилення від правосуддя, за висновками суду враховано як реалізацію останнім його невід`ємного права на свободу від самозвинувачення чи самовикриття в такий спосіб.

Відзначив, що стороною обвинувачення були здійснені всі можливі передбачені законом заходи щодо дотримання прав ОСОБА_5 як підозрюваного та обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя з урахуванням встановлених законом особливостей спеціального досудового розслідування та спеціального судового провадження, врахуючи, що ОСОБА_5 повідомлявся про розгляд справи шляхом розміщення повідомлення про призначені судові засідання в газеті «Урядовий кур`єр» та оприлюднення відповідної інформації на офіційному вебсайті суду.

З огляду на викладене, апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що судове провадження в суді першої інстанції проведено в порядку «in absentia», з дотриманням вимог КПК, прав обвинуваченого на доступ до правосуддя та на захист, з урахуванням установлених законом особливостей для кримінального провадження, у якому здійснювалося спеціальне досудове розслідування та спеціальне судове провадження.

Апеляційний суд вмотивовано спростував доводи захисника про необізнаність обвинуваченого ОСОБА_5 про розгляд справи внаслідок його повідомлення через публікації в газеті «Урядовий Кур`єр» та на офіційному вебсайті суду, правильно спирався на норми кримінального процесуального закону, які визначають порядок вручення процесуальних документів підозрюваному при здійсненні спеціального судового провадження, за якими презюмується належне ознайомлення особи, щодо якої здійснюється спеціальне досудове розслідування та спеціальне судове провадження, зі змістомповісток про виклик, опублікованих у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження у разі дотримання порядку, встановленого кримінальним процесуальним законом.

Щодо оцінки аналогічних доводів сторони захисту колегія суддів враховує, що відповідно до ч. 2 ст. 323 КПК повістки про виклик обвинуваченого у разі здійснення спеціального судового провадження надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування, а процесуальні документи, що підлягають врученню обвинуваченому, надсилаються захиснику. Інформація про такі документи та повістки про виклик обвинуваченого обов`язково публікуються у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями ст. 297-5 цього Кодексу та на офіційному вебсайті суду.

З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному вебсайті суду обвинувачений вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, зазначених у ч. 2 ст. 297-1 КПК, може здійснюватися за відсутності обвинуваченого (in absentia), крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності (спеціальне судове провадження) та/або оголошений в міжнародний розшук.

Враховуючи наведені норми закону, а також те, що усі повідомлення про виклик обвинуваченого в судові засідання місцевого суду публікувалися відповідно до вимог ч. 3 ст. 323 КПК, як встановив апеляційний суд і не заперечує сторона захисту, є належне підґрунтя вважати, що ОСОБА_5 повідомлений про розгляд кримінального провадження з урахуванням особливостей, встановлених законом, при здійсненні спеціального судового провадження.

Верховний Суд неодноразово в своїх рішенням аналізував порядок спеціального досудового розслідування та судового провадження. Така процедура у кримінальному провадженні є специфічною, оскільки проводиться без участі обвинуваченого, а повідомлення особи здійснюється з дотриманням певних правил передбачених процесуальним законом. Так, законодавець у законі врегулював здійснення процедури in absentia, зокрема, порядок повідомлення особи, яка переховується на тимчасово окупованій території України або на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором.

Відповідно до судових рішень, у цьому кримінальному провадженні вимоги ч. 1 ст. 297-5 і абзацу 6 ч. 3 ст. 323 КПК, щодо повідомлення ОСОБА_5 про розгляд стосовно нього справи були дотримані.

Відповідно до ст. 1 КПК порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Зважаючи на специфіку судового провадження (in absentia), колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій вжили прямо передбачені кримінальним процесуальним законом заходи щодо інформування ОСОБА_5 про здійснення стосовно нього кримінального провадження. До того ж, особа засуджена в порядку судового провадження (in absentia) не позбавлена права оскаржити ухвалені стосовно неї судові рішення навіть після закінчення строків на їх оскарження, подавши скаргу разом із клопотанням про поновлення строку на оскарження з наведенням причин неявки.

Окрім того, кримінальне провадження було проведено у спеціальній формі на досудовому розслідуванні та у судовому провадженні, участь захисника у якому є обов`язковою. Як встановлено із судових рішень у цьому кримінальному провадженні на всіх його стадіях брав участь захисник, залучений за рахунок держави, до функцій якого належить здійснення захисту обвинуваченого, що останнім і було зроблено.

На підставі аналізу доказів у їх сукупності та взаємозв`язку, зокрема, висновку за результатами проведення судової портретної експертизи від 31 січня 2023 року, протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 18 січня 2023 року та 19 січня 2023 року за участю свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та даних, відображених на фото, які розміщені у соціальній мережі «ВКонтакте» у профілі « ОСОБА_9 » та на вебсайті «Миротворець», суд обґрунтовано спростував доводи захисника про недостовірність фактичних даних, отриманих із соціальної мережі «ВКонтакте» та вебсайту «Миротворець».

В аспекті приписів ст. 86 КПК захисник не вказує про недотримання конкретних вимог кримінального процесуального закону щодо отримання фактичних даних із певного процесуального джерела, зокрема, про недопустимість з таких підстав протоколів огляду сайту «Миротворець» та інтернет сторінки «ВКонтакте», натомість зазначає, що цими доказами не підтверджується факт того, що на указаних Інтернет-ресурсах міститься зображення саме ОСОБА_5 .

Щодо оцінки таких доводів колегія суддів зважає на наступне.

Доказ визнається допустимим, відповідно до положень ст. 86 КПК, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення. Натомість обґрунтування про недопустимість будь-яких доказів у цьому кримінальному провадженні захисник не наводить.

Порядок збирання доказів у кримінальному провадженні врегульовано положеннями ст. 93 КПК, відповідно до ч. 2 якої сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

До документів, відповідно до ч. 2 ст. 99 КПК, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, можуть належати, серед іншого, носії інформації (у тому числі комп`ютерні дані), а також складені в порядку, передбаченому цим Кодексом, протоколи процесуальних дій та додатки до них, а також носії інформації, на яких за допомогою технічних засобів зафіксовано процесуальні дії.

У цьому кримінальному провадженні суд оцінював докази за правилами, визначеними кримінальним процесуальним законом, а саме за приписами статей 84-86, 93, 94, 99 КПК, де відображені відповідні критерії оцінки доказів на предмет їх допустимості, в тому числі й електронних документів.

Електронні (цифрові) докази, до яких належать: матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі комп`ютерні дані), що містяться у відкритих (інтернет; різноманітні засоби масової інформації; соціальні мережі) чи закритих (приватні месенджери та телеграмканали; особисте листування з використанням комп`ютерної техніки і мобільних телефонів, флешносії, карти пам`яті тощо) мережах, є допустимими доказами у разі дотримання порядку їх отримання.

Аналогічні підходи послідовно знаходять своє відображення у рішеннях Верховного Суду, зокрема у постановах від 12 червня 2024 року (справа № 569/1908/23, провадження № 51-1430км24), від 31 липня 2024 року (справа № 308/13071/22, провадження № 51-1139км24) тощо.

За відсутності обґрунтованих підстав вважати докази, покладені судами попередніх інстанцій в обґрунтування своїх висновків такими, що не є належними та допустимими або отриманими з порушеннями порядку, встановленого в КПК, Суд відхиляє як неспроможні доводи сторони захисту про недостовірність фактичних даних із вказаних вище процесуальних джерел.

Апеляційний суд також відхилив доводи апеляційної скарги захисника про те, що набуття засудженим іноземного громадянства виключає його з числа суб`єктів злочину, передбаченого ст. 111 КК, навів достатні мотиви свого рішення та дійшов вірного висновку, що ОСОБА_5 є суб`єктом вказаного кримінального правопорушення.

Так, приписами ст. 2 Закону України «Про громадянство України» встановлено, що законодавство України про громадянство ґрунтується на таких принципах: в Україні існує єдине громадянство та якщо громадянин України набув громадянство іншої держави, то у правових відносинах з Україною визнається лише громадянином України; неможливості позбавлення громадянина України громадянства України; визнання права громадянина України на зміну громадянства; збереження громадянства України незалежно від місця проживання.

Статтями 17-20 вказаного Закону передбачено, що громадянство України припиняється внаслідок виходу з громадянства України за клопотанням громадянина України та втрати громадянства України внаслідок добровільного набуття повнолітнім громадянином України громадянства іншої держави. При цьому, вихід з громадянства України допускається, якщо особа набула громадянство іншої держави або отримала документ, виданий уповноваженими органами іншої держави про те, що громадянин України набуде його громадянство, якщо вийде з громадянства України, та не допускається, якщо особі в Україні повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто. Датою припинення громадянства України у всіх випадках є дата видання відповідного Указу Президента України.

Громадянин України, який подав заяву про вихід з громадянства України або щодо якого оформляється втрата громадянства, до видання указу Президента України про припинення громадянства України, користується всіма правами і несе всі обов`язки громадянина України.

Згідно зі ст. 53 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», примусове автоматичне набуття громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території, громадянства РФ не визнається Україною, і не є підставою для втрати громадянства України.

З наведених підстав колегія суддів погоджується із апеляційним судом в цій частині.

Колегія суддів відхиляє доводи захисника про закінчення строку давності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 408 КК, бо такі є необґрунтованими.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 408 КК, є нетяжким злочином. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 цього Кодексу - у разі вчинення такого злочину особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня його вчинення і до дня набрання вироком законної сили минуло 5 років.

За приписами ч. 3 ст. 49 КК перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Відповідно до встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше кінця березня 2014 року, ОСОБА_5 самовільно залишив місце дислокації військової частини НОМЕР_1 , після чого у період з 06 по 12 травня 2014 року не прибув до заздалегідь визначених пунктів прибуття з метою ухилення від подальшого проходження військової служби в лавах ВМС ЗС України, тобто вчинив дезертирство.

Також у невстановлений досудовим розслідуванням час, діючи із прямим умислом та усвідомлюючи протиправність своїх діянь, з мотивів нанесення шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, державній безпеці України, в порушення Конституції України та інших законів України, ОСОБА_5 погодився на пропозицію невстановлених представників ЗС РФ щодо подальшого проходження служби у збройних силах вказаної держави та вступив до військово-морського флоту ЗС РФ, де проходить службу і на день постановлення вироку, у такий спосіб перейшов на бік ворога, де своїми знаннями, навичками та діями сприяє утриманню, посиленню та становленню окупаційної влади, продовжує незаконні дії по окупації АР Крим всупереч інтересам України, тобто вчинив державну зраду у формі переходу на бік ворога.

Колегія суддів звертає увагу, що об`єктивна сторона державної зради передбачає вчинення хоча б одного з діянь, альтернативно передбачених у диспозиції відповідної частини ст. 111 КК. За встановлених судами обставин, вчиненому ОСОБА_5 переходу на бік ворога в період збройного конфлікту притаманні всі ознаки триваючого злочину, який виявляється у протиправному наданні іноземній державі, яка з 2014 року здійснює збройну агресію проти України, допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, фактично безперервне вчинення кримінального правопорушення, у «час вчинення» якого включається увесь проміжок часу, протягом якого ОСОБА_5 вчиняв діяння, інкриміноване за ч. 1 ст. 111 КК на стадії закінченого в розумінні ст. 13 цього Кодексу кримінального правопорушення.

Враховуючи приписи ч. 3 ст. 111 КК про те, що звільняється від кримінальної відповідальності громадянин України, якщо він на виконання злочинного завдання іноземної держави, іноземної організації або їх представників ніяких дій не вчинив і добровільно заявив органам державної влади про свій зв`язок з ними та про отримане завдання, а також положення ч. 1 ст. 2 КК, за якими підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом, - державна зрада вважається закінченим злочином з моменту згоди на відповідне завдання.

Як видно з вироку, ОСОБА_5 вступив до військово-морського флоту ЗС РФ, де проходить службу по даний час, як зазначено у вироку, тобто по день його ухвалення, перейшовши на бік ворога своїми знаннями, навичками та діями сприяє утриманню, посиленню та становленню окупаційної влади.

Вказане свідчить про те, що в розумінні ч. 3 ст. 49 КК, за приписами якої перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років, відсутні обґрунтовані підстави до висновку, що сплив строк давності вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 408 КК, оскільки він перерваний триваючим вчиненням злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК.

Разом із тим, згідно ч. 2 ст. 49 КК перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила злочин, ухилилася від досудового слідства або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання. Закон, який регулює питання звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, пов`язує зупинення строків давності з умисними діями особи, спрямованими на ухилення від слідства та суду.

Враховуючи встановлений судами факт ухилення ОСОБА_5 від досудового розслідування та суду в провадженні, яке небезпідставно здійснювалось за правилами «in absentia», а також переривання строку давності вчиненням злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК, доводи захисника про закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 408 КК та закриття провадження в цій частині з наведених стороною захисту підстав, не узгоджуються із приписами закону України про кримінальну відповідальність.

Верховний Суд не вважає обґрунтованими доводи про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

За приписами ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК суд, призначаючи покарання, зобов`язаний урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При цьому, виправленням засудженого є такий вплив покарання на його свідомість, за допомогою якого усуваються ті його негативні риси, що призвели до вчинення кримінального правопорушення, і виявляється у внесенні коректив у соціально-психологічні характеристики засудженого, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, в тому числі і кримінального. Досягнення мети виправлення означає, що в результаті застосування до засудженого засобів кримінально-правового впливу в його особистості відбулися такі зміни, які фактично унеможливлюють вчинення ним нового кримінального правопорушення з огляду на зміни його ціннісних орієнтирів. Воно досягається через усвідомлення та засудження винуватим вчиненої ним суспільно небезпечної дії. Водночас виправлення має спиратися на об`єктивні обставини, які здатні забезпечити ресоціалізацію засудженого.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Доводи захисника про невідповідність призначеного засудженому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на таке.

Обґрунтовуючи висновок щодо виду й міри покарання та призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, врахував характер та ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, наслідки вчиненого, відсутність обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання, дані про особу винного. Також врахував підвищену суспільну небезпеку вчинених засудженим злочинів проти основ національної безпеки України в умовах воєнного стану, які посягають на захист життєво важливих інтересів громадян, суспільства та держави, на її суверенітет, територіальну цілісність, недоторканість та обороноздатність, а також на суспільні відносини, які забезпечують саме існування України як суверенної, незалежної, демократичної і правової держави, де дійшов висновку, що конкретні обставини кримінального провадження та наведені вище дані про особу засудженого дають підстави для призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі, яке буде необхідне й достатнє для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

З указаними висновками погоджується й колегія суддів Верховного Суду. За встановлених обставин справи та враховуючи особу засудженого, призначене ОСОБА_5 покарання не можна вважати невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, оскільки у даній конкретній справі досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Переконливих аргументів, які би свідчили про наявність підстав для скасування оскаржених судових рішень, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.

Враховуючи викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 27 червня 2024 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 03 червня 2025 року щодо останнього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3