ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 470/1038/24
Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_1
Номер провадження: 11-кп/819/300/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2025 року Херсонський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі : ОСОБА_5

за участю:

прокурора: ОСОБА_6

адвоката: ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 0002363 за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 09 січня 2025 року щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. полярний мурманської області російської федерації, громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Вироком Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 09 січня 2025 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Строк відбування покарання обраховано з дня затримання з 28.09.2024 року.

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він з 13 серпня 2022 року, будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації та проходячи військову службу на посаді стрільця-снайпера 1 піхотного відділення 2 піхотного взводу 3 піхотної роти військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», за наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 28 лютого 2022 року №3, відрядженого до військової частини НОМЕР_2 за наказом командира військової частини НОМЕР_2 №87 від 11 квітня 2022 року, з метою тимчасового ухилення від виконання обов`язків військової служби, в умовах воєнного стану, запровадженого Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», у порушення вимог ст.ст. 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, п.п.1,2,3 ч.4 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, самовільно залишив місце тимчасової дислокації військової частини НОМЕР_2 в АДРЕСА_2 , та незаконно перебував поза її межами, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, не повідомляючи про себе органи військового управління та правоохоронні органи як про військовослужбовця, що самовільно залишив місце служби, до 28 вересня 2024 року.

Суд кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 5 ст. 407 КК України, як самовільне залишення місця служби військовослужбовцем, вчинене в умовах воєнного стану.

Вимоги та узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 просить змінити вирок суду від 09.01.2025 року стосовно ОСОБА_8 , застосувати ст. 69 КК України та призначити йому значно менший розмір покарання.

Вказує, що з вироком суду ОСОБА_8 не згоден, у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, а також вважає його занадто суворим.

Посилається на те, що суд належним чином не врахував обставини, що пом`якшують покарання.

Раніше ОСОБА_8 не притягувався до кримінальної відповідальності.

При конфіденційному спілкуванні ОСОБА_8 не заперечував, що здійснив самовільне залишення військової частини, але мотивував це тим, що військова частина недостатньо забезпечувала його зброєю, боєприпасами, належним матеріально-грошовим забезпеченням. ОСОБА_8 відмовляється від подальшого проходження військової служби.

Також він посилався на тяжке морально-психологічне становище, ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати, мешкав разом із бабусею, непрацездатною пенсіонеркою, якій необхідний постійний сторонній догляд.

Відповідно до ст. 66 КК України ці пом`якшуючі обставини належним чином не взяті судом до уваги.

Зазначає, що суд за таких обставин міг би застосувати ст. 69 КК України та призначити значно меншу міру покарання.

Позиції учасників.

Адвокат ОСОБА_7 підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги.

Обвинувачений ОСОБА_8 про дату і час апеляційного розгляду був повідомлений належним чином, заяву про участь під час апеляційного розгляду не подавав.

До апеляційної скарги захисника додана копія заяви ОСОБА_8 від 27.01.2025 року, в якій він просить розглядати апеляційну скаргу захисника без його участі.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 зазначив, що ОСОБА_8 просить розглядати апеляційну скаргу без його участі .

Прокурор вказав на відсутність підстав для задоволення апеляційних вимог.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Мотиви суду.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 не оспорює висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за встановлених і викладених у вироку обставин, кваліфікацію його дій за ч. 5 ст. 407 КК України, а тому вирок в цій частині відповідно до положень ч. 1 ст. 404 КПК України не перевіряється в апеляційному порядку.

Вирок в апеляційному порядку перевіряється в межах доводів і вимог апеляційної скарги в частині призначеного покарання.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як видно із вироку при визначенні виду та міри покарання ОСОБА_8 суд врахував тяжкість та суспільну небезпечність кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжкого злочину, обставини його вчинення та дані про особу обвинуваченого.

Обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання судом встановлено не було.

Суд першої інстанції в межах своїх дискреційних повноважень при призначенні покарання, як видно, фактично прийняв до уваги всі наявні у суду дані, що характеризують особу обвинуваченого, в тому числі і в соціально-побутовому плані, а також врахував обставини кримінального провадження в їх сукупності, які визначають тяжкість скоєного кримінального правопорушення, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, форму і ступінь вини.

З матеріалів провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 раніше не судимий, за місцем несення військової служби характеризується негативно , на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, не одружений, утриманців не має.

Суд першої інстанції в межах своїх дискреційних повноважень при призначенні покарання, як видно, фактично прийняв до уваги всі наявні у суду дані, що характеризують особу обвинуваченого, в тому числі і в соціально-побутовому плані, а також врахував обставини кримінального провадження в їх сукупності, які визначають тяжкість скоєного кримінального правопорушення, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, форму і ступінь вини.

Сукупність зазначених обставин дали , як видно суду підстави для призначення обвинуваченому покарання у мінімальній межі санкції ч. 5 ст. 407 КПК України.

Судом як видно із вироку всупереч доводам апеляційної скарги було враховано , що ОСОБА_8 раніше не судимий.

Вбачається, що під час розгляду кримінального провадження ОСОБА_8 позиції щодо вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення не висловив, на питання суду та учасників провадження відповідати відмовився, показання давати відмовився.

Безпідставними є твердження апелянта про те, що судом не було враховано при призначені покарання те, що ОСОБА_8 визнав, що здійснив самовільне залишення військової частини, оскільки обвинувачений відмовився висловити свою позицію суду щодо пред`явленого йому обвинувачення.

За обвинувальним актом обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 під час досудового розслідування не встановлено.

Посилання захисника в апеляційній скарзі на те, що суд мав врахувати тяжкий морально психологічний стан обвинуваченого та необхідність догляду за бабусею, яка є пенсіонеркою не є обґрунтованими, оскільки як видно обвинувачений не вказував про наявність таких обставин під час судового розгляду і докази на їх підтвердження сторона захисту не надавала суду.

За змістом ст. 69 КК України призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, можливе лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення , що призначення особі навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

Застосовуючи положення ст. 69 КК України, суд повинен не просто встановити наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання, а з урахуванням особи винного умотивувати, яким чином такі обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд має виходити із системного тлумачення статей 66 та 69 КК України і тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини як ознаки привілейованих складів кримінальних правопорушень, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Колегія суддів вважає, що покарання, призначене судом обвинуваченому у повній мірі відповідає ст. 50, 65 КК, є необхідним та достатнім для його виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним та іншими особами нових кримінальних правопорушень.

Під час призначення покарання необхідно враховувати його виховну дію, оскільки покарання повинно бути направлено не тільки на забезпечення виправлення обвинуваченого, а також на попередження вчинення нових кримінальних правопорушень ним та іншими особами.

Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість за доводами, викладеними в апеляційній скарзі суд не вбачає.

Обставини, на які посилається в апеляційній скарзі захисник щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості не є переконливими і не є достатніми для зміни вироку в частині призначеного покарання та застосування ст. 69 КК України при призначенні основного покарання, як на тому наполягає апелянт.

Обґрунтованих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та вмотивованість його висновків з питання призначення обвинуваченому покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, апелянт не навів.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку , що вирок суду першої інстанції з підстав зазначених в апеляційній скарзі зміні не підлягає, тому у задоволенні апеляційних вимог захисника належить відмовити.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 409, 419, 376 ч.2 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 09 січня 2025 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, і з цього часу протягом 3-х місяців, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, а обвинуваченим у той же строк з дня отримання копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4