Справа № 944/2231/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/669/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на ухвалу Яворівського районного суду Львівської області від 01 липня 2025 року про продовження останньому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а :

вищевказаною ухвалою задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 .

Продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) календарних днів, з утриманням у Державній установі «Львівська установа виконання покарань (№19)», без визначення розміру застави.

Визначено строк дії ухвали з 01.07.2025 по 29.08.2025 включно.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Яворівського районного суду Львівської області від 01 липня 2025 року та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання сторони обвинувачення відмовити повністю. Крім того, просить поновити йому строк на подання апеляційної скарги.

В обґрунтування причин поважності пропуску строку апелянт вказує, що про час та місце розгляду клопотання сторону захисту завчасно та належним чином повідомлено не було; копія оскаржуваної ухвали не була вручена ні йому, ні його підзахисному; про наявність оскаржуваної ухвали дізнався з реєстру судових рішень 14 липня 2025 року.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник вказує, що ухвала районного суду є незаконною, несправедливою та такою, що постановлена з грубити істотними порушеннями норм процесуального законодавства та права на захист. Вказує, що ОСОБА_7 не є та ніколи не був «курсантом школи» чи «солдатом військової служби», жодної згоди на проходження «курсів» чи «служби» не давав, жодної присяги не складав, тому згідно з міжнародним законодавством є цивільною людиною та не може бути суб`єктом відповідальності у цьому випадку. Жодних доказів призову обвинуваченого на військову службу не було та немає. ОСОБА_7 ніколи не чув та не бачив жодних «наказів командира в/ч НОМЕР_1 » про його зарахування до «особового складу» чи на «посади» у в/ч НОМЕР_1 .

На переконання сторони захисту, ОСОБА_7 жодних норм не порушував та не міг порушувати, оскільки не є військовослужбовцем, військової присяги не складав, військових документів чи майна не отримував, військових звань чи професії не має.

Вказує, що його підзахисний постійно викриває корупційні та незаконні дії суддів, прокурорів та посадових осіб влади.

Стверджує, що ні клопотання слідчого, ні пояснення прокурора та наявні матеріали справи не містять конкретних обставин, які можуть стверджувати, що ОСОБА_7 щось порушив.

Сторона захисту вважає, що дії суду, прокурорів та поліції є переслідуванням ОСОБА_7 за викривання корупції, перешкоджанням йому з`явитися на відповідні судові засідання. 01 липня 2025 року до початку розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу ОСОБА_7 було подане клопотання про відвід головуючого судді у справі ОСОБА_1 , яке не було розглянуто судом на час постановлення оскаржуваної ухвали. Крім того, ОСОБА_7 подав заяви про вчинення кримінальних правопорушень його викрадення та підроблення документів.

Звертає увагу, що сторона обвинувачення у клопотанні, а суд в оскаржуваній ухвалі зазначає, що ризиками, які дають підставу обрати ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді взяття під варту є тяжкість інкримінованого злочину, його можливість переховуватися, впливати на учасників процесу, вчинити інше кримінальне правопорушення, проте жодним чином не обґрунтовує цього.

Водночас, ні обвинуваченням, ні слідчим суддею не обґрунтовано тривалості запобіжного заходу, неможливості застосування менш суворих запобіжних заходів та застави.

Обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні своєї думки з приводу апеляційної скарги не висловив, однак з його виступу в суді вбачається, що такий підтримує апеляційну скаргу свого захисника.

Захисник ОСОБА_6 у судовому засіданні подану апеляційну скаргу підтримав та просив таку задовольнити.

Прокурор ОСОБА_8 заперечив проти задоволення апеляційних вимог, пославшись на їх безпідставність.

Заслухавши доповідача, позицію учасників процесу, перевіривши доводи апеляційної скарги, вивчивши надані в копіях матеріали контрольного провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.

Стосовно заявленого апелянтом клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, то, з метою дотримання права обвинуваченого ОСОБА_7 на захист, суд апеляційної інстанції вважає, що строк на апеляційне оскарження ухвали Яворівського районного суду Львівської області від 01 липня 2025 року слід поновити.

Частиною 1 ст. 404 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Частиною 2 ст. 331 КПК України передбачено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з наданих суду матеріалів, на розгляді Яворівського районного суду Львівської області перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23 січня 2025 року за №0000290 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 296, ч. 1 ст. 377, ч. 5 ст. 407 КК України.

У межах цього кримінального провадження ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 18 березня 2025 року ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави, строк дії якого в подальшому було неодноразово продовжено, востаннє ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 01 липня 2025 року.

Підставами для обрання запобіжного заходу та продовження строку тримання під вартою стали достатні підстави вважати, що ОСОБА_7 може: переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, що обумовлюється суворістю можливого покарання у разі визнання його винним в інкримінованих злочинах; незаконно впливати на свідків; іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, оскільки обвинувачений, розуміючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, може умисно вчинити самокалічення або симулювати хворобу, підробивши для цього відповідні документи або іншим обманом, щоб не перебувати в умовах ізоляції до завершення судового розгляду; вчинити інше кримінальне правопорушення, адже обвинувачений самовільно залишив військову частину з метою ухилитися від військової служби, в умовах воєнного стану, відтак у випадку необрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, останній може продовжити свою протиправну поведінку. При цьому, враховуючи протиправну поведінку ОСОБА_7 та його нехтування вимогами Законів України та Статуту Збройних Сил України, останній може схиляти до аналогічної протиправної поведінки також інших військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 . Крім того, суд врахував особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який розлучений, не має стійких соціальних зв`язків, а також його поведінку під час проведення судового засідання 01 липня 2025 року, який неодноразово, безпричинно висловлювався в присутності секретаря судового засідання, прокурора, адвоката, конвоїрів щодо головуючого у справі та учасників судового засідання брудною нецензурною лайкою та оголошував погрози, порушував порядок проведення судового засідання, що зафіксовано на відеофайлах проведеного судового засідання. Враховано також, що будь-яких даних, які б перешкоджали утриманню ОСОБА_7 в слідчому ізоляторі немає.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що з моменту взяття ОСОБА_7 під варту та до моменту вирішення клопотання прокурора, не змінилися обставини, які стали підставою для обрання щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та не змінилася обстановка, яка дає суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого не зможе забезпечити більш м`який запобіжний захід.

Наведені прокурором в судовому засіданні підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, станом на сьогодні не змінилися та не зменшилися.

Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, та обґрунтовано дійшов висновку про існування тих обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою для забезпечення виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, та вважає, що застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу не зможе запобігти ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду, в тому числі щодо належного виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків. Відомостей, які б свідчили про неможливість подальшого застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, сторонами не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що прокурор не довів існування ризиків є необґрунтованими, оскільки питання щодо застосування запобіжного заходу розглядалось судом в порядку, передбаченому ст. 331 КПК України, та з матеріалів провадження вбачається, що при продовженні ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою місцевий суд враховував не лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, а й існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, запобіганню яким може сприяти лише тримання обвинуваченого під вартою.

Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Твердження апелянта про те, що ОСОБА_7 не отримував жодної підозри не ґрунтується на вимогах закону, оскільки станом на сьогодні ОСОБА_7 перебуває у статусі обвинуваченого, тобто йому висунуте обвинувачення за ч. 2 ст. 296, ч. 1 ст. 377, ч. 5 ст. 407 КК України. Водночас, повідомлення про підозру є обов`язковим етапом у кримінальному провадженні, зокрема, на стадії досудового розслідування, без проходження якого висунення особі обвинувачення неможливе.

Стосовно доведеності вини ОСОБА_7 в інкримінованих йому злочинах, у тому числі наявності у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого, зокрема ч. 5 ст. 407 КК України, то ці питання будуть вирішуватись у нарадчій кімнаті під час ухвалення вироку судом, який здійснює розгляд кримінального провадження по суті, а не під час вирішення питання про продовження запобіжного заходу чи на стадії перегляду цього рішення.

Безпідставними є і доводи апелянта щодо нерозгляду відводу, заявленого обвинуваченим судді ОСОБА_1 . Як слідує з розміщеної у Єдиному реєстрі судових рішень ухвали судді Яворівського районного суду Львівської області ОСОБА_9 від 01 липня 2025 року, в задоволенні заяви обвинуваченого ОСОБА_7 про відвід судді Яворівського районного суду Львівської області ОСОБА_1 від розгляду кримінального провадження №0000290 від 23 січня 2025 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 296, ч. 1 ст. 377, ч. 5 ст. 407 КК України, відмовлено. Наведене відповідає вимогам ч. 1 ст. 81 КПК України, тому розгляд клопотання прокурора здійснив повноважний суд.

Також колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком місцевого суду про те, що ОСОБА_7 слід продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки відповідно до вимог ч. 7 ст. 176 КПК України до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочину, передбаченого, зокрема ст. 407 КК України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений п. 5 ч. 1 ст. 176 КК України, тобто тримання під вартою.

З огляду на те, що ОСОБА_7 обвинувачується, зокрема у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, колегія суддів вважає, що визначення останньому запобіжного заходу у виді застави є недоцільним.

Беручи до уваги викладене, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідивши належним чином всі матеріали провадження та навівши в ухвалі мотиви, на підставі яких прийняв відповідне рішення.

За сукупності таких обставин, колегія суддів вважає, що судом правильно продовжено ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, не пов`язані з триманням під вартою, не можуть на цьому етапі судового провадження забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України, зокрема, прибувати за кожною вимогою до суду.

Інші підстави для відмови у задоволенні клопотання прокурора, зазначені захисником у поданій до суду апеляційній скарзі, також не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відтак, зазначені в апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких сторона захисту просить скасувати ухвалу суду, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду і не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Ухвала місцевого суду відповідно до вимог статті 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування колегія суддів не знаходить.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, зі справи не вбачається.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

поновити адвокату ОСОБА_6 строк на апеляційне оскарження ухвали Яворівського районного суду Львівської області від 01 липня 2025 року.

Ухвалу Яворівського районного суду Львівської області від 01 липня 2025 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в його інтересах без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4