ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 184/2418/23

провадження № 51-4063км24

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4

захисника

(у режимі відеоконференції) ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

розглянула в судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 та в його інтересах захисника ОСОБА_5 на вирок Дніпровського апеляційного суду від 20 серпня 2024 року в кримінальному провадженні стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Рух справи, короткий зміст оскарженого судового рішення та встановлені фактичні обставини

За вироком Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 14 травня 2024 року ОСОБА_7 було засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, а на підставі ст. 75 цього Кодексу звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки і покладено виконання обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Суд визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні за викладених у вироку обставин умисного тяжкого тілесного ушкодження.

Як установив суд, 11 липня 2023 року близько 22:00 біля магазину на вул. Бориса Джонсона, 29 у м. Покрові Дніпропетровської області ОСОБА_7 на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків умисно вдарив кулаком ОСОБА_8 в обличчя, а коли той упав ще завдав йому не менш п`яти ударів ногами. Унаслідок цього потерпілому було заподіяно тяжких тілесних ушкоджень у вигляді травми правого ока: контузії важкого ступеня, розриву склери з випадінням оболонок, тотальної гіфеми, гемофтальму, відшарування сітківки, забитої рани повіки, а також спричинено легких ушкоджень.

Розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції здійснювався за процедурою, визначеною ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Дніпровський апеляційний суд, частково задовільнивши апеляційну скаргу прокурора, 20 серпня 2024 року скасував згаданий вирок у частині заходу примусу й ухвалив новий, яким призначив ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки. У решті вирок місцевого суду залишено без змін.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК, змінити вирок апеляційного суду і застосувати до ОСОБА_7 інститут умовного звільнення (ст. 75 КК). Суть доводів зводиться до того, що призначене засудженому покарання, яке належить відбувати реально, є надмірно суворим. На переконання скаржника, згаданий суд не врахував думки потерпілого, усіх пом`якшуючих обставин і даних про особу ОСОБА_7 , котрий одружений, має на утриманні малолітню дитину, працевлаштований, визнав свою провину, щиро розкаявся, компенсував завдану злочином шкоду. Усе це, як уважає захисник, доводить можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства та помилковість протилежного висновку суду апеляційної інстанції.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 , наводячи подібні за змістом доводи, теж порушує питання про зміну вироку апеляційного суду, пом`якшення заходу примусу шляхом застосування положень ст. 75 КК.

Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення не надходило.

Позиції учасників судового провадження

У суді касаційної інстанції захисник підтримав касаційні скарги; прокурор заперечив обґрунтованість вимог сторони захисту.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційних скаргах, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції (далі - Суд) переглядає оспорюване рішення в межах касаційної скарги. У поданих скаргах не заперечується доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального порушення та правильності юридичної оцінки діяння. Тому в цій частині касаційну перевірку Суд не здійснює.

Доводи сторони захисту про надмірну суворість призначеного засудженому покарання через те, що його належить відбувати реально, не можна визнати прийнятними.

Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації захід примусу повинен бути адекватним характеру вчинених діянь, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання беруться до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

За змістом ст. 75 КК її застосування допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості діяння, особи винного та інших обставин справи виправлення засудженого та попередження нових злочинів є можливим без відбування покарання.

Отже, визначення способу відбування покарання законодавець пов`язує не тільки з даними про особу винного й обставинами, які пом`якшують покарання, а й з установленими фактичними обставинами кримінального правопорушення.

Обираючи ОСОБА_7 захід примусу, апеляційний суд дотримався наведених законодавчих положень.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, указаний суд, керуючись ст. 65 КК урахував, що вчинений ОСОБА_7 злочин за класифікацією ст. 12 цього Кодексу належить до тяжких. Усупереч твердженням скаржників суд зважив на дані про особу винного, котрий раніше не притягався до кримінальної відповідальності, не перебуває на спеціальних обліках, одружений, займався суспільно корисною працею. Також не залишилися поза увагою щире каяття засудженого, добровільна компенсація завданої шкоди, наявність на утриманні малолітньої дитини. Зазначене було визнано пом`якшуючими обставинами. Натомість протилежних за змістом обставин суд не встановив. З огляду на все це суд апеляційної інстанції призначив засудженому покарання із застосуванням ст. 69 КК, нижче від найнижчої межі, установленої в санкції ч. 1 ст. 121 цього Кодексу, у виді позбавлення волі на строк 3 роки, тобто за розміром меншим, ніж обрав місцевий суд.

Разом із тим, оцінивши встановлені конкретні обставини справи, характер дій засудженого, апеляційний суд дійшов переконання, що досягнення визначеної в ст. 50 КК мети заходу примусу - виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень неможливе без ізоляції ОСОБА_7 від суспільства. А тому виснував про неправильне застосування судом першої інстанції ст. 75 КК у цій справі.

Таким чином, апеляційний суд урахував усі обставини, які мають правове значення при виборі покарання та способу його відбування.

Що стосується думки потерпілого, на яку посилаються скаржники, то вона не є вирішальною, адже, призначаючи покарання суд реалізує свої дискреційні повноваження відповідно до норм права.

У контексті викладеного колегія суддів не вбачає підстав уважати застосоване за вироком апеляційного суду передбачене законом обмеження прав і свобод засудженого явно несправедливим через суворість.

Вирок апеляційного суду не суперечить приписам статей 370, 420 КПК.

Істотних порушень норм права, які зумовлюють обов`язкову зміну оспорюваного вироку й пом`якшення покарання, про що йдеться в касаційних скаргах, під час перевірки в касаційному порядку не встановлено.

Тому подані скарги належить залишити без задоволення.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів

ухвалила:

Вирок Дніпровського апеляційного суду від 20 серпня 2024 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_5 - без задоволення.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3