ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 670/714/23

Провадження № 11-кп/820/282/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Хмельницькому, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0002790 від 08.08.2023, за апеляційними скаргами обвинуваченого за ч. 1 ст. 286-1 КК України ОСОБА_6 , його захисника ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_8 на вирок Віньковецького районного суду Хмельницької області від 06 січня 2025,

в с т а н о в и л а :

Цим вироком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Калюсик Віньковецького району Хмельницької області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , із середньою освітою, не працюючого, одруженого, маючого на утриманні трьох дітей, раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на один рік з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки.

Строк покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з моменту фактичного затримання на виконання вироку.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави витрати на залучення експерта в розмірі 2629 (дві тисячі шістсот двадцять дев`ять) грн 00 коп.

Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду від 16.08.2023 року, на автомобілі «Lada 217030» д.н.з. НОМЕР_1 і «ВАЗ 2105» д.н.з. НОМЕР_2 .

Вирішено питання речових доказів на підставі ст.100 КПК України.

За вироком суду, ОСОБА_6 15.05.2023 року близько 21 год. 49 хв., в порушення вимог п. 2.9. (а). Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ № 1306 від 10.10.2001 (далі ПДР), керуючи технічно справним автомобілем марки «Lada 217030» д.н.з. НОМЕР_1 , у стані алкогольного сп`яніння, рухаючись по проїзній частині вул. Проскурівська, зі сторони вул. Григорія Сковороди, в смт. Віньківці, Хмельницького району, Хмельницької області, в напрямку с. Зіньків, діючи недбало та необережно, не передбачив можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був та міг їх передбачити, проявив крайню неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, наближаючись до заокруглення проїзної частини у ліву сторону по ходу свого руху, в порушення вимог п. 12.1. ПДР, маючи об`єктивну можливість в умовах необмеженої видимості спостерігати за дорожньою обстановкою, не обрав безпечну швидкість руху керованого автомобіля, втратив контроль в управлінні автомобілем, в результаті чого виїхав на праве узбіччя, яке не призначено для руху транспортних засобів, вул. Проскурівської, рухаючись по якому, в районі заїзду до Віньковецького РЕМ ПАТ «Хмельницькобленерго», що за адресою: вул. Проскурівська, 104, смт. Віньківці, допустив наїзд передньою правою частиною керованого ним автомобіля з передньою правою частиною автомобіля марки «ВАЗ 2105» д.н.з. НОМЕР_2 , який був припаркований на правому узбіччі по ходу руху автомобіля. В результаті наїзду припаркований автомобіль марки «ВАЗ 2105» д.н.з. НОМЕР_2 , відкинуло на пішохода ОСОБА_8 , яка перебувала на правому узбіччі поблизу задньої частини автомобіля марки «ВАЗ 2105» д.н.з. НОМЕР_2 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та порушення ОСОБА_6 вимог Правил дорожнього руху, пішохід ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження у вигляді:

-- закритого осколкового перелому нижньої гілки правої лонної кістки зі зміщенням уламку, закритого перелому бічної маси крижа зліва без зміщення уламків, закритих переломів лівих поперечних відростків 4 та 5 поперекових хребців з діастазом уламків, міжм`язової гематоми в ділянці правої сідничної ділянки - в сукупності, за своїм характером відносяться до тілесних ушкоджень середньої ступені тяжкості, які спричинили тривалий розлад здоров`я - понад 21 день;

-- закритої черепно-мозкової травми - струсу головного мозку, ушкодження м`яких тканин в ділянці голови у вигляді забійно-рваної рани лівої лобно-скроневої ділянки голови, як точки прикладання травмуючої сили від дії якої утворився струс головного мозку - в сукупності, по своєму характеру відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я;

-- множинних саден в ділянці тулубу та кінцівок - за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки.

Своїми діями ОСОБА_6 порушив вимоги п.п. 2.9.(а), 12.1. Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ № 1306 від 10.10.2001, зміст яких полягає у наступному:

-- п. 2.9. Водієві забороняється:

а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин;

-- п. 12.1. Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен враховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним;

-- п. 1.10. узбіччя - виділений конструктивно або суцільною лінією дорожньої розмітки елемент автомобільної дороги, який прилягає безпосередньо до зовнішнього краю проїзної частини, розташований з нею на одному рівні та не призначений для руху транспортних засобів, крім випадків передбачених цими Правилами. Узбіччя може використовуватися для зупинки і стоянки транспортних засобів, руху пішоходів, мопедів, велосипедів (за відсутності тротуарів, пішохідних, велосипедних доріжок або у разі неможливості пересуватися по них), гужових возів (саней).

Порушення ОСОБА_6 вимог правил безпеки дорожнього руху, передбачених п.п. 2.9.(а), 12.1., 1.10. Правил дорожнього руху України, знаходяться у прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками, а саме спричиненням середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_8 .

Своїми діями, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинили потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, ОСОБА_6 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286-1 КК України.

Не погоджуючись з вироком суду обвинувачений ОСОБА_6 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду, в частині призначення йому покарання скасувати та ухвали новий, яким призначити йому покарання, із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України, у виді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік. Апелянт стверджує, що вину визнає повністю, а щодо відмови від дачі пояснень в суді першої інстанції, то переконує, що така позиція йому була запропонована його захисником ОСОБА_9 . На підтвердження цього неодноразово просив вибачення перед потерпілою, повністю відшкодував моральну та матеріальну шкоду заподіяну їй, яка претензій до нього немає і просила суд першої інстанції не призначати йому покарання у виді позбавлення волі. Звертає увагу на те, що місцевий суд, в повній мірі, не врахував наявність у нього міцних соціальних зв`язків, дружини з інвалідністю 3 групи, трьох неповнолітніх дітей, одна з яких, старша дочка є особою з інвалідністю, за якою він здійснює догляд, на даний він час перебуває у декретній відпустці по догляду за меншим сином, родина має статус багатодітної сім`ї, а також у нього на утриманні перебуває матір-пенсіонер за віком. Вказує, на позитивну характеристику за місцем проживання, а також те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, вчинив необережний нетяжкий злочин без мотивів та умислу, жодної небезпеки для суспільства не являє, вину визнає, усвідомив вчинене і готовий понести за свої дії справедливе покарання.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 просить вирок суду, в частині призначення йому покарання, скасувати та ухвали новий, яким призначити ОСОБА_6 покарання, із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України, у виді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік. Не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та правильність кваліфікації дій уважає призначене місцевим судом покарання занадто суворим. При призначенні покарання ОСОБА_6 просить врахувати характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 КК України, класифікується як нетяжкий злочин, вчинений з необережності, обставини вчинення кримінального правопорушення, а саме те, що воно не потягло за собою тяжких наслідків, поведінку обвинуваченого під час вчинення злочину та після його вчинення, а саме те, що останній не мав намір ухилятися від відповідальності, відшкодував завдану його діями шкоду, ставлення обвинуваченого до вчиненого, який вину у вчиненні злочину визнав у повному обсязі та усвідомив неправомірність своїх дій, щиро розкаявся у вчиненому, виявляв щирий жаль з приводу вчиненого та засуджує свої дії, добровільно відшкодував потерпілій шкоду, завдану кримінальним правопорушенням. На переконання сторони захисту, враховуючи наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, а саме: визнання обвинуваченим вини, щире каяття, добровільне відшкодування завданих збитків, та з урахуванням особи обвинуваченого ОСОБА_6 , який позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, здійснює догляд за дитиною з інвалідністю та дружиною, яка часто хворіє та є особою з інвалідністю 3 групи, в даний час перебуває в декретній відпустці по догляду за меншою дитиною, вперше притягується до кримінальної відповідальності, враховуючи думку потерпілої, яка просить не призначати покарання, пов`язане з реальним позбавленням волі, за відсутності обставин, які обтяжують покарання. Просить стосовно ОСОБА_6 застосувати положення ст. 69 КК України та призначити йому основне покарання у виді штрафу, тобто перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції частини 1 статті 286-1 КК України за це кримінальне правопорушення.

Потерпіла ОСОБА_8 , в поданій апеляційній скарзі, просить вирок, в частині призначеного ОСОБА_6 покарання змінити та призначити покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 грн. з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік. На переконання апелянта при призначенні ОСОБА_6 покарання суд, не в повній мірі, врахував те, що він має міцні соціальні зв`язки, одружений, проживає з дружиною, яка є інвалідом 3 групи, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, одна з яких з інвалідністю, позитивно характеризується за місцем проживання, раніше не судимий, а тому його виправлення можливе без ізоляції від суспільства. Акцентує увагу на тому, що ОСОБА_6 добровільно відшкодував заподіяну їй шкоду, неодноразово просив вибачення, вона його пробачила та жодних претензій немає, відтак уважає, що призначене судом покарання у виді позбавлення волі занадто суворим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , на підтримку поданих апеляційних скарг, з посиланням на зазначені у них доводи, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційних скарг і вважає вирок суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів уважає, що вони підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.

Так, серед завдань кримінального провадження, передбачених ст.2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура та прийнято законне рішення як під час розслідування справи, так і за результатами її судового розгляду.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, за викладених у вироку обставин та правильність кваліфікації його дій за ч.1 ст.286-1 КК України, в апеляційних скаргах не оспорюються, а тому вирок суду, в цій частині, в апеляційному порядку не переглядається. Колегія суддів ураховує фактичні обставини, встановлені судом першої інстанції.

Водночас, щодо доводів апелянтів про те, що призначене ОСОБА_6 покарання є суворим та наявні підстави для застосування до нього, при призначенні покарання, положень ст.69 КК України та призначення менш суворого покарання у виді штрафу, то вони є обгрунтованими, виходячи з наступного.

Так, поняття суддівського розсуду або судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст.66, ст.67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила кримінальне правопорушення, залежно від особливостей цього кримінального правопорушення і його суб`єкта.

Зазначене кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 22.03.2018 року по справі № 761/34674/15.

Дискреційні повноваження суду також визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду, тощо.

Частина 2 ст.50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст.65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст.53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Ефективність покарання визначається тим, наскільки воно є законним, обґрунтованим і справедливим. Правильне призначення покарання є не тільки важливим засобом боротьби зі злочинністю, а й запобігає та попереджує вчиненню інших кримінальних правопорушень.

Призначаючи покарання обвинувачену ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який не працює, характеризується позитивно, одружений, має на утриманні трьох дітей, має дитину інваліда з дитинства, проживає з дружиною, яка є особою з інвалідністю 3 групи, обставиною, що пом`якшує покарання є відшкодування потерпілій завданої матеріальної і моральної шкоди, обставини, які б обтяжували покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , суд першої інстанції не вбачав.

За наслідками розгляду кримінального провадження місцевий суд прийшов до висновку, що покарання обвинуваченому ОСОБА_6 слід призначити в межах санкції частини статті, за якою його засуджується у виді у виді одного року позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на три роки, яке неможливе без ізоляції від суспільства.

Разом з тим, на думку апеляційного суду, місцевий суд не виклав у вироку обґрунтування співмірності призначеного ОСОБА_6 покарання за вчинення ним кримінальним правопорушенням. Відтак оскаржуване судове рішення не містить аргументів, які б доводили, що саме такий захід примусу, який визначений певним строком судом першої інстанції, буде достатнім для виконання мети покарання, визначеної статтею 50 КК України.

За таких підстав вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині призначеного обвинуваченому основного покарання.

Під час розгляду справи апеляційним судом обвинувачений ОСОБА_6 вказав на те, що він визнає вину у вчиненому, щиро розкаюється у вчиненому, шкода потерпілій відшкодована, остання, до нього будь-яких претензій немає.

Відповідно до ч.1 ст.66 КК України при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують, визнаються, зокрема добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди.

Факт відшкодування завданої кримінальним правопорушенням, як матеріальної, так і моральної шкоди повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. До того ж, колегія суддів звертає увагу на те, що під добровільним відшкодуванням шкоди слід розуміти активну поведінку винної особи, яка спрямована на усунення заподіяних нею негативних наслідків кримінально-караного діяння, тобто в першу чергу це вольові та активні дії винного.

Колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах кримінального провадження наявна розписка потерпілої ОСОБА_8 про відсутність претензій з приводу ДТП до ОСОБА_6 та отримання нею грошових коштів в сумі 20 000 гривень (том 2 а.с.85).

В свою чергу, згідно ч.2 ст.66 КК України, при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

Під час судового засідання в суді апеляційної інстанції обвинувачений вказав про визнання своєї вини, зазначив, що жалкує про вчинене.

Отже беручи до уваги обставини цього конкретного кримінального провадження, відповідно до приписів ст.66 КК України, колегія суддів уважає за можливе визнати пом`якшуючими покарання ОСОБА_6 обставинами щире каяття та добровільне відшкодування шкоди, та вважає доводи обвинуваченого в цій частині обґрунтованими.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, апеляційний суд не вбачає.

Апеляційний суд вважає, що за наслідками апеляційного розгляду кримінального провадження знайшли своє підтвердження вищезазначені обставини, а тому призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за ч.1 ст.286-1 КК України, колегія суддів, відповідно до ст.ст.50, 65 КК України, враховує ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії нетяжких злочинів, відомості, які характеризують особу обвинуваченого, а саме: його позитивну характеристику по місцю проживання, відомості про те, що він вперше притягається до кримінальної відповідальності, думку потерпілої, яка будь- яких претензій до обвинуваченого.

Апеляційний суд зазначає, що позиція потерпілої сторони у судових засіданнях місцевого та апеляційного судів щодо обрання заходу примусу не є обов`язковою для суду, натомість ураховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України.

Крім цього апеляційним судом береться до уваги наявність на утриманні обвинуваченого ОСОБА_6 , трьох неповнолітніх дітей, здійснення догляду за дитиною-інвалідом, дружиною, яка є інвалідом 3 групи, яка часто хворіє.

На переконання апеляційного суду посткримінальна поведінка ОСОБА_6 засвідчує про суб`єктивне ставлення до вчиненого кримінального правопорушення, яке виявляється в тому, що він визнав свою вину, критично оцінив свої дії, шкодує з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію подальшою правомірною поведінкою, повністю усвідомив наслідки свого діяння, настання яких не бажав, зробив для себе відповідні висновки, повністю відшкодував заподіяну потерпілій шкоду.

А тому, за наявності вищевказаних декількох обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 , якими колегія суддів визнає щире каяття обвинуваченого, добровільне відшкодування завданої шкоди потерпілій, наявність на утриманні неповнолітньої дитини-інваліда та дружини інваліда, колегія суддів вважає за можливе при призначенні основного покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення застосувати до обвинуваченого норми ст.69 КК України.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286-1 КК України, відноситься до кримінальних правопорушень у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту.

На думку колегії суддів апеляційного суду обвинуваченому необхідно призначити більш м`який вид основного покарання, не зазначений в санкції ч.1 ст.286-1 КК України, у виді штрафу в розмірі 3000 (трьох тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Колегія суддів вважає, що саме таке покарання, із застосуванням ст.69 КК України, у виді штрафу, відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами, адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Виходячи з вищенаведеного, вирок суду першої інстанції підлягає зміні, в частині призначеного ОСОБА_6 основного покарання, а тому подані апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Крім цього, у кожному випадку призначення покарання за ст.286-1 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Відповідно до ч.1 ст.55 КК України позбавлення права керувати транспортними засобами як додаткове покарання призначається на строк до десяти років.

Санкція ч.2 ст.286-1 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до трьох років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від трьох до п`яти років.

Вирішуючи питання щодо призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд першої інстанції врахував як особу винного, так і суспільно-небезпечні наслідки, що настали внаслідок кримінально протиправних дій обвинуваченого у виді спричинення потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень, характер порушених ПДР.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду та вважає, що вказані обставини надавали суду першої інстанції підстави прийти до висновку, що обвинуваченому необхідно призначити покарання, крім основного, ще й додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення, відтак судова колегія, в цій частині, залишає вирок суду в силі, з відхиленням доводів апелянтів про необхідність зменшення строку позбавлення права керування транспортними засобами до 1 року..

На думку колегії суддів, в даному конкретному випадку таке покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.408 КПК України, з врахуванням ч.2 ст.409 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок суду першої інстанції у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга обвинуваченого підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині призначеного обвинуваченому основного покарання.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 409, 414, 419 КПК України,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Віньковецького районного суду Хмельницької області від 06 січня 2025 стосовно обвинуваченого за ч. 1 ст. 286-1 КК України ОСОБА_6 , в частині призначення основного покарання - змінити.

Призначити ОСОБА_6 основне покарання за ч.1 ст.286-1 КК України, із застосуванням ч.1 ст.69 КК України, у виді штрафу в розмірі 3000 (трьох тисяч) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 (п`ятдесят одна тисяча) гривень .

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_1 ОСОБА_2