ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2025 року

м. Київ

справа № 127/20725/21

провадження № 51-3866 км 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

представника потерпілого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

законного представника

потерпілого ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_8 ,

засудженої ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції)

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, та представника потерпілого - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 26 березня 2024 року у кримінальному провадженні № 0000619 за обвинуваченням

ОСОБА_9 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 01 грудня 2022 року ОСОБА_9 засуджено за ч. 2 ст. 286-1 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 8 років.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_9 в строк відбування покарання період її тримання під вартою під час досудового розслідування з 24 по 27 травня 2021 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Постановлено стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 у рахунок відшкодування моральної шкоди 330 000 грн.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 26 березня 2024 року вирок суду першої інстанції змінено в частині призначення основного покарання.

Постановлено призначити ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 286-1 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 8 років.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_9 в строк відбування покарання період її тримання під вартою під час досудового розслідування з 24 по 27 травня 2021 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні обмеження волі.

В решті вирок залишено без зміни.

Вироком суду встановлено, що ОСОБА_9 24 травня 2021 року, приблизно о 09:20 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем «Haval H2», рухаючись по вул. І. Богуна у м. Вінниці, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху, не врахувала дорожню обстановку, а саме наявність спуску та заокруглення проїзної частини, виїхала на зустрічний тротуар, де допустила наїзд на малолітнього пішохода ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після наїзду на пішохода відбувся наїзд на паркани розташованих поруч домоволодінь.

Внаслідок ДТП пішохід ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у вигляді сполучної травми тіла: відкриту черепно-мозкову травму, вдавлений багатоуламковий перелом кісток склепіння та основи черепа, забій, стягнення, розрив головного мозку, багатоуламковий перелом кісток лицевого черепа зі зміщенням, закритий перелом правої плечової кістки зі зміщенням, які є тяжкими тілесними ушкодженнями, небезпечними для життя в момент заподіяння.

Відповідно до висновку токсикологічної експертизи, у крові ОСОБА_9 виявлено етиловий сприт у концентрації 3,3‰, що відповідає сильному алкогольному сп`янінню.

За вказаних обставин водій ОСОБА_9 порушила вимоги п.п. 2.9 (а), 10.1 та 12.1 Правил дорожнього руху України. Ці порушення знаходяться у безпосередньому причинному зв`язку із наслідками ДТП у виді заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції внаслідок невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винної через його м`якість. Вказує на те, що суд усупереч ст. 419 КПК України не мотивував необхідність застосування ст. 69 КК України, а тому призначене основне покарання у виді обмеження волі є м`яким.

Представник потерпілого у касаційній скарзі посилається на відсутність такої обставини, що пом`якшує покарання, як щире каяття, оскільки засуджена протягом трьох років не цікавилася станом потерпілого, не допомагала матеріально на лікування, її вибачення в судовому засіданні були не щирими, потерпілий її не вибачив, оскільки досі відчуває емоційні та фізичні страждання внаслідок отриманих під час ДТП травм. Враховуючи поведінку винної після скоєного, представник потерпілого вважає призначене апеляційним судом покарання м`яким, просить скасувати ухвалу суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Позиції інших учасників судового провадження

На касаційні скарги надійшло заперечення від захисника ОСОБА_8 , де він посилається на законність та обґрунтованість рішення апеляційного суду, просить врахувати стан здоров`я засудженої та залишити судове рішення без зміни.

Прокурор у суді касаційної інстанції підтримав доводи касаційних скарг, стверджував про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, а саме ст. 69 КК України, вважав що за наведених в ухвалі даних про особу винної можливо було призначити мінімальне покарання у межах санкції статті, за якою її засуджено, просив скасувати ухвалу цього суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Представник потерпілого та законний представник потерпілого під час касаційного розгляду підтримали скарги та просили їх задовольнити.

Захисник та засуджена у судовому засіданні вважали ухвалу апеляційного суду законною та обґрунтованою і просили залишити її без зміни.

Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Згідно зі ст. 433 цього Кодексу суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 та кваліфікація її дій у касаційному порядку не оскаржуються. Відповідно до вимог ст. 433 КПК України при перегляді доводів, наведених у касаційних скаргах, суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Мотиви суду

Доводи касаційних скарг зводяться до твердження про неправильне застосування судом апеляційної інстанції ст. 69 КК України, що призвело до м`якості призначеного основного покарання.

Ці доводи колегія суддів вважає слушними.

Підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини КК України за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються ст. 69 цього Кодексу.

Дана норма закону передбачає, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Так, у виключних випадках кримінальний закон передбачає можливість застосування положень ст. 69 КК України, але лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Тобто, призначення покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції відповідної норми, можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до ч. 1 та/або ч. 2 ст. 66 КК України, та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

При визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК України, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають знаходитися у зв`язку з метою злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час та після його вчинення, іншими факторами,

які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного.

У цьому кримінальному провадженні апеляційний суд при призначенні ОСОБА_9 покарання із застосуванням ст. 69 КК України врахував, що вона раніше не судима, працює, має постійне місце проживання, де характеризується позитивно, має на утриманні неповнолітню дитину, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, на час апеляційного розгляду їй встановлено третя група інвалідності. Обставинами, що пом`якшують покарання, визнано щире каяття та повне відшкодування матеріальної шкоди і повне відшкодування моральної шкоди на час апеляційного перегляду, а також суд урахував висловлене нею в судовому засіданні бажання продовжувати сплачувати кошти на потреби неповнолітнього потерпілого. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено. Всі ці дані апеляційний суд вважав такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та дають підстави для призначення основного покарання нижчого від найнижчої межі, встановленої нормою закону, за який її засуджено.

З такими висновками колегія суддів погодитися не може.

Суд, застосовуючи положення ст. 69 КК України, при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати яким чином такі обставини істотно знизили чи мали би знизити ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Відповідно до статей 50, 65 цього Кодексу особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Тобто, призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме виправленню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

Касаційний суд звертає увагу, що висновки суду мають ґрунтуватися на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення рішення, а саме на відомостях про вчинений особою злочин, посткримінальну поведінку та її характеристику, спосіб життя, соціальні зв`язки, поведінку до, в момент та після вчинення кримінального правопорушення, соціально-демографічні властивості та соціально-психологічну характеристику. Також слід врахувати ознаки, які характеризують особистісні прояви в основних сферах життєдіяльності, та зважати на спрямованість і мотиви протиправної поведінки. Лише проаналізувавши всі зазначені обставини, суд може дійти висновку про призначення покарання у певному виді та розмірі.

Обґрунтовуючи вид та розмір призначеного ОСОБА_9 основного покарання, апеляційний суд не взяв до уваги, що скоєний злочин має підвищену суспільну небезпечність, адже порушення правил безпеки дорожнього руху особами, які керують транспортними засобами в стані алкогольного сп`яніння, створюють серйозну загрозу життю та здоров`ю всіх учасників дорожнього руху - водіїв, пасажирів транспортних засобів та пішоходів. Тому законодавець виділив ці дії в окрему статтю кримінального закону та значно посилив відповідальність для таких осіб, адже порушення правил дорожнього руху в частині керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння є свідомим рішенням особи, яка усвідомлює не тільки сам факт своєї неправомірної поведінки, але й можливість настання наслідків від цих дій. Крім того, апеляційний суд залишив поза увагою досліджені в суді першої інстанції довідки КЗ ВОНД «Соціотерапія» та висновок судово-психіатричного експерта, згідно яких у ОСОБА_9 виявлено психічний розлад у вигляді емоційно нестійкого розладу особистості, вона перебувала на лікуванні з діагнозом: розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю, стан залежності ІІ ступеня, перебувала на обліку в наркологічному диспансері, на час скоєного могла усвідомлювати свої дії та керувати ними. В судовому засіданні було встановлено, що обвинувачена раніше притягувалася до адміністративної відповідальності за вчинення ДТП.

Також суд не звернув належної уваги на пояснення законного представника потерпілого щодо фальшивості щирого каяття обвинуваченої, оскільки вона фактично не визнавала керування транспортним засобом у стані сп`яніння, обставини події не оспорювала, але зазначала, що недостатньо добре їх пам`ятає, станом здоров`я та потребами в лікуванні потерпілого не цікавиться, крім призначеного судом розміру відшкодування завданої шкоди більше жодної допомоги не надавала, хоча з часу скоєння ДТП минуло більше трьох років. Недостатньо враховано, що внаслідок скоєного кримінального правопорушення неповнолітньому потерпілому завдано втрат здоров`я, які спричинили зміни у його житті, оперативні втручання, важку реабілітацію, відірваність від активного соціального життя, що мало своїм наслідком визнання його дитиною-інвалідом. Внаслідок цього потерпілий не пробачив обвинувачену і в суді представник потерпілого просила призначити ОСОБА_9 сувору міру покарання. І хоча позиція потерпілої сторони в даній категорії справ не є визначальною, однак вона має враховуватися судами при визначенні виду та розміру покарання наряду з іншими обставинами.

Апеляційний суд не проаналізував наведене належним чином та дійшов безпідставного висновку, що дані про особу винної і обставини, що пом`якшують покарання, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення та дають підстави для застосування положень ст. 69 КК України і призначення основного покарання у виді обмеження волі.

Суд касаційної інстанції з цим не може погодитися та вважає, що наведені обставини в їх сукупності дають підстави констатувати, що призначене засудженій ОСОБА_9 основне покарання не відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром не може вважатися необхідним та достатнім для її виправлення й попередження вчинення нових злочинів, є таким, що суперечить ст. 65 КК України, та з огляду на вимоги ст. 50 цього Кодексу не відповідає його меті.

Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне скасувати судове рішення.

З цих підстав суд ухвалив:

Касаційні скарги прокурора та представника потерпілого - адвоката ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу Вінницького апеляційного суду від 26 березня 2024 року щодо ОСОБА_9 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3