Справа № 143/438/19
Провадження №1-кп/132/16/25
Вирок

Іменем України

11 квітня 2025 року місто КАЛИНІВКА

КАЛИНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарях ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Вінницької області, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000012 від 10 січня 2019 року, за обвинувальним актом, складеним у відношенні:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки села Андрушівка Погребищенського району Вінницької області, громадянки України, із базовою загальною середньою освітою, вдови, непрацевлаштованої, раніше не судимої, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

яка обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

представників потерпілої особи адвокатів ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,

потерпілої особи ОСОБА_15 ,

захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_16 ,

обвинуваченої ОСОБА_17 ,

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачена ОСОБА_18 09 січня 2019 року у вечірній час (більш точний час органом досудового розслідування не встановлено), перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , із ОСОБА_19 розпивала спиртні напої. В подальшому, ОСОБА_19 залишив цей будинок та пішов додому, а ОСОБА_18 лягла спати. 10 січня 2019 року близько 02.00год. ОСОБА_18 прокинулась від шуму у веранді, де виявила ОСОБА_19 , який хотів зайти до її будинку. Між ОСОБА_18 та ОСОБА_19 на побутовому ґрунті виникла словесна суперечка, яка переросла у сварку, під час якої у ОСОБА_18 виник раптовий умисел на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_19 . Реалізуючи даний злочинний умисел, ОСОБА_18 у приміщенні сіней (веранди) свого будинку взяла дерев`яне бильце від дивану, та з ним наблизилась до ОСОБА_19 . Після цього, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, ОСОБА_18 нанесла ОСОБА_19 не менше 2 ударів дерев`яним бильцем від дивану по правій нозі, від чого останній впав на підлогу. Не зупиняючись на цьому, ОСОБА_18 прагнучи завдати ще більшого фізичного болю ОСОБА_19 , наявним у неї дерев`яним бильцем від дивану, умисно нанесла останньому приблизно 4 удари по лівій руці та передпліччю, 2 удари по правій руці, якими той закривався від побоїв, близько 6-7 ударів по правій нозі, та не менше 1 удару по лівій гомілці, чим заподіяла ОСОБА_19 згідно висновку судово-медичної експертизи № 08 від 16.02.2019 року тілесні ушкодження у вигляді сполучної травми відкритих переломів лівої ліктьової кістки в нижній третині, правого стегна в нижній третині, закритого перелому правої гомілки в нижній третині, забитих ран: в ділянці лівого плеча в нижній третині (1), в ділянці лівого передпліччя в нижній третині (1), ділянці правого стегна в нижній третині (1), в ділянці лівої гомілки в середній треті (2), двох саден в ділянці правої гомілки в середній третині, синців в ділянці обох передплічь (на всьому протязі), двох підшкірних крововиливів в ділянці правої кисті одного підшкірного крововиливу в ділянці правого стегна та чотирьох підшкірних крововиливів в ділянці правого колінного суглобу, по одному в ділянці правої гомілки та в ділянці лівого колінного суглобу, і двох крововиливів в ділянці лівої гомілки. Ушкодження, що складають сполучну травму виникли від дії тупих твердих предметів (ударів), індивідуальних особливостей яких в ушкодженнях не відображено, за незначний проміжок часу до настання смерті. Смерть ОСОБА_19 настала від сполучної травми верхніх та нижніх кінцівок, ускладнилась травматичним шоком. Даний підсумок підтверджується секційною та гістологічною картинами. Вказана сполучна травма є тяжким тілесним ушкодженням за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння. Між вказаною травмою та смертю ОСОБА_19 прямий причинний зв`язок. Ступінь розвитку трупних явищ на час проведення розтину трупу не суперечать даним про смерть ОСОБА_19 10 січня 2019 року о 12год.40хв., під час проведення реанімаційних заходів в медичній установі. Відповідно до висновку експерта від 05.11.2024 року №73-к, тілесні ушкодження у ОСОБА_19 виникли від дії тупого твердого предмету, яким могло бути дерев`яне бильце від дивану, представлене на експертизу.

Під час розгляду кримінального провадження встановлено, що обвинувачена ОСОБА_18 неодноразово змінювала свої покази, як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду. Так, згідно протоколу допиту підозрюваного від 11.01.2019 року, ОСОБА_18 зазначала, що 09.01.2019 року приблизно о 18.00год. до її домогосподарства прийшов ОСОБА_19 , з яким вони на кухні почали розпивати спиртні напої. Випивши по декілька чарок горілки, вона випровадила ОСОБА_19 зі свого домоволодіння, а сама пішла на роботу, до ферми. Приблизно о 20.00год. повернувшись додому, лягла спати. 10.01.2019 року близько 02.00год. вона проснулась від шуму в приміщенні веранди, де виявила ОСОБА_19 . Обурившись проникненням останнього до її домоволодіння, та підозрюючи його у крадіжках, вона вирішила його провчити. З цією метою, у веранді будинку, відбила з бильця дивану дерев`яну планку, яку взявши до рук, нанесла нею удари по правій нозі ОСОБА_19 , від чого останній впав на підлогу. Вподальшому, за допомогою цього ж дерев`яного бильця від дивану, вона продовжила наносити ОСОБА_19 , який лежав на підлозі веранди, удари, переважно по ногам. Частина з ударів довелися і по руках ОСОБА_19 , який ними закривався. Після того, як ОСОБА_19 розпочав стогнати та перестав ворушитися, вона припинила наносити удари. Після цього, вона кинула зазначене бильце на диван, а сама повернувшись у свою кімнату, лягла спати, залишивши ОСОБА_19 на підлозі. Прокинувшись зранку, та побачивши ОСОБА_19 лежачим на тому ж місці, злякавшись, вона повідомила дружину останнього ОСОБА_20 про те, що побила її чоловіка дерев`яним бильцем від дивану, яка його забрала з її помешкання, перевізши його на санях до свого домоволодіння, звідки ОСОБА_19 забрали до лікарні. Однак, під час проведення слідчого експерименту, ОСОБА_18 змінила свої покази в частині знаряддя вчинення злочину, яким завдавала тілесні ушкодження ОСОБА_19 , які спричинили смерть останнього, а саме зазначила, що наносила удари дерев`яною палицею, яку перед цим розломала навпіл, для зручності, що зафіксовано в протоколі проведення слідчого експерименту від 11.01.2019 року за її участі. Не дивлячись на це, ОСОБА_18 під час судового розгляду, а саме в судовому засіданні 23.06.2022 року зазначила, що 09.01.2019 року близько 18.00год. до неї прийшов ОСОБА_19 , його дружина ОСОБА_21 , та їх син ОСОБА_22 , з яким вона алкогольні напої не вживала, а попросила залишити своє помешкання, оскільки їй необхідно було йти на роботу. Випроводивши гостей із свого будинку, вона пішла на роботу, з якої повернувшись близько 00.30год., лягла спати. Проснулась від звуку розбиття скла, зайшла на веранду, де виявила ОСОБА_19 , який проник до її будинку. Це її обурило, вона у веранді взяла палку, розламала її навпіл, та почала неї наносити удари по ОСОБА_19 , куди саме била не пам`ятає. ОСОБА_19 самостійно ліг на ліжко, а вона злякавшись, пішла до його дружини ОСОБА_21 , щоб та його забрала. Повернувшись разом із ОСОБА_21 та її меншим сином ОСОБА_23 , до її будинку, останні забрали ОСОБА_19 до себе додому, після чого вона дізналась про його смерть через декілька днів (журнал судового засідання від 23.06.2022 року). Однак, в подальшому, під час допиту 09.11.2023 року в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_18 зазначила, що 09.01.2019 року разом із ОСОБА_19 та іншими вживала спиртне, а саме горілку, у тому числі і вона. Дерев`яне бильце від дивану вона до рук не брала та ним удари ОСОБА_19 не завдавала.

Не дивлячись на часткове визнання ОСОБА_18 своєї вини, її винуватість у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, підтверджується наступними доказами:

Потерпіла ОСОБА_24 в судовому засіданні зазначила, що ОСОБА_19 був її батьком, який проживав окремо. 09.01.2019 року вона бачила батька, і на ньому ніяких тілесних ушкоджень не було. 10.01.2019 року до неї зателефонувала мати та повідомила, що вона забрала побитого батька від ОСОБА_18 , якого вподальшому швидка медична допомога доставила до місцевої лікарні, де він помер. Прибувши до лікарні, вона побачила тіло батька, на якому були тілесні ушкодження, зокрема на руках та ногах.

Свідок ОСОБА_21 в судовому засіданні повідомила, що до неї прийшла ОСОБА_18 , яка перебувала в стані алкогольного сп`яніння, та яка попросила забрати ОСОБА_19 з її домоволодіння. Прийшовши до вказаного домоволодіння вона побачила свого чоловіка ОСОБА_19 лежачим на підлозі у веранді, який мав тілесні ушкодження, зокрема на ногах та руках, однак він був ще живим. Разом із нею за ОСОБА_19 також прийшли його син та онук, які допомогли перевезти останнього на санях додому, звідки його забрала швидка медична допомога до лікарні, де він вподальшому помер.

Свідок ОСОБА_22 в судовому засіданні повідомив, що ввечері 09.01.2019 року він разом із батьком ОСОБА_19 (який не мав жодних тілесних ушкоджень) та матір`ю ОСОБА_21 перебували в гостях у ОСОБА_18 . Оскільки батько не хотів йти додому, а бажав переночувати у ОСОБА_18 , вони його залишили, а самі пішли додому. Зранку 10.01.2019 року, до них прийшла ОСОБА_18 , яка попросила забрати батька з її домоволодіння. Прийшовши з матір`ю ОСОБА_21 до домоволодіння ОСОБА_18 , вони виявили батька лежачим на підлозі у веранді, на тілі якого були наявні тілесні ушкодження, зокрема на ногах та руках, та який не міг вже говорити. Погрузивши батька на сані, які із собою перед цим взяли, перевезли додому, звідки його забрала швидка медична допомога до лікарні, де він вподальшому помер.

Свідок ОСОБА_25 в судовому засіданні повідомив, що 09.01.2019 року він на запрошення ОСОБА_18 прийшов до неї в гості, де вже на той момент перебували ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_19 , у якого були відсутні тілесні ушкодження. Вони всі разом вживали спиртні напої, у тому числі і ОСОБА_18 . Під час вживання алкогольних напоїв ніхто з присутніх не сварився. Спочатку пішла ОСОБА_21 , а через 10хв. будинок ОСОБА_18 залишив і він. Зранку наступного дня, ОСОБА_19 побачив на підлозі у веранді, на якому були тілесні ушкодження, зокрема на руках, він не розмовляв, однак був у свідомості. На його запитання, ОСОБА_18 відповіла, що ОСОБА_19 намагався проникнути до її будинку, та його побили, однак хто це зробив, не уточнила.

Свідок ОСОБА_26 в судовому засіданні повідомив, що до них прийшла ОСОБА_18 та попросила забрати дідуся ОСОБА_19 з її домоволодіння. Він із бабусею ОСОБА_21 та дядьком ОСОБА_19 пішли до домоволодіння ОСОБА_18 , взявши із собою санчата. Прийшовши на місце, побачили дідуся, який лежав на підлозі у веранді, на якому були тілесні ушкодження, який стогнав, нічого не говорячи. Поклавши дідуся на санчата, на них його перевезли додому, звідки його швидка медична допомога забрала до лікарні.

Свідок ОСОБА_27 в судовому засіданні повідомив, що в січні 2019 року він разом із лікарем ОСОБА_28 чергував в КП «Погребищенська центральна районна лікарня» Погребищенської районної ради, та отримавши виклик, виїхали до села Андрушівка Погребищенського району Вінницької області. Прибувши на місце, виявили чоловіка з тілесними ушкодженнями, якому лікар зробив кардіограму, дав знеболююче та прийняв рішення про його госпіталізацію. За допомогою носілок, чоловіка помістити до машини швидкої медичної допомоги, на якій його було невідкладно доставлено до приймального відділення КП «Погребищенська центральна районна лікарня» Погребищенської районної ради.

Свідок ОСОБА_28 в судовому засіданні повідомив, що будучи черговим лікарем КП «Погребищенська центральна районна лікарня» Погребищенської районної ради, він разом із ОСОБА_27 , виїхав на виклик до села Андрушівка Погребищенського району Вінницької області. Прибувши на місце, виявили чоловіка, який лежав в кімнаті на холодній підлозі у мокрій верхній одежі, на якому були наявні тілесні ушкодження, та у якого був низький тиск. Надавши невідкладну медичну допомогу чоловіку, було прийнято рішення про його госпіталізацію, у зв`язку із чим останнього доставлено до приймального відділення КП «Погребищенська центральна районна лікарня» Погребищенської районної ради.

Свідок ОСОБА_29 в судовому засіданні повідомив, що про обставини заподіяння ОСОБА_19 тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили його смерть, йому нічого не відомо, оскільки він не був очевидцем даних подій. Однак, зі слів брата ОСОБА_30 йому стало відомо, що до нього телефонувала ОСОБА_18 , яка повідомила, що викликала міліцію та швидку медичну допомогу, оскільки ОСОБА_19 стало погано.

Експерт ОСОБА_31 в судовому засіданні зазначив, що проводив судово-медичну експертизу трупа ОСОБА_19 , під час чого були виявлені тілесні ушкодження, які зафіксовані у висновку. Смерть ОСОБА_19 настала від сполучної травми верхніх та нижніх кінцівок, ускладнилась травматичним шоком. Вказана сполучна травма є тяжким тілесним ушкодженням за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння. Між вказаною травмою та смертю ОСОБА_19 прямий причинний зв`язок.

Експерт ОСОБА_32 в судовому засіданні зазначив, що ушкодження на трупі ОСОБА_19 не могли виникнути від нанесення ударів фрагментами представленої на експертизу дерев`яної палиці.

При викладені показів потерпілого та свідків суд враховує, що положеннями КПК України не передбачено обов`язку суду дослівно викладати показання потерпілої особи та свідків, таке джерело доказів відображається судом у тому обсязі, який необхідний для встановлення істини у кримінальному провадженні, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 14.12.2022 року у справі № 754/10882/17 (провадження №51-1223км22).

З урахуванням цього, покази потерпілої особи та свідків відображені без зайвої деталізації, а саме містять сутнісну (змістовну) їх складову.

Крім показань потерпілої особи та свідків, які були допитані в судовому засіданні під час розгляду даного кримінального провадження, вина ОСОБА_18 також підтверджується наступними доказами:

- протоколом огляду місця події, складеним 10.01.2019 року заступником начальника СВ Погребищенського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області майором поліції ОСОБА_33 , та ілюстрованими таблицями, які є невід`ємними додатками до цього протоколу, згідно яких, було оглянуто домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_18 , в якому остання завдала тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили смерть ОСОБА_19 . При проведенні огляду у веранді на дивані було виявлено та вилучено дерев`яне бильце з дивану, а в кухні на тумбочці були виявлені та вилучені три змиви з скляних чарок, які відповідно до постанови заступника начальника СВ Погребищенського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області майора поліції ОСОБА_33 від 17.04.2019 року, на які ухвалою слідчого судді Погребищенського районного суду Вінницької області ОСОБА_34 від 11.01.2019 року у справі № 143/33/19, накладено арешт. Ухвалою слідчого судді Погребищенського районного суду Вінницької області ОСОБА_34 від 11.01.2019 року у справі № 143/33/19, визнано правомірними дії слідчого під час проведення огляду за місцем проживання ОСОБА_18 , та вилучення дерев`яного бильця з дивану, яким наносились тілесні ушкодження ОСОБА_19 , а також 3 змивів із зовнішніх поверхонь скляних чарок, що містяться на ватних паличках;

- протоколом огляду місця події, складеним 10.01.2019 року слідчим СВ Погребищенського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_35 , та ілюстрованими таблицями, які є невід`ємними додатками до цього протоколу, згідно яких, у приміщенні КП «Погребищенська центральна районна лікарня» Погребищенської районної ради був оглянутий труп ОСОБА_19 , зафіксовані наявні на ньому численні тілесні ушкодження;

- протоколом № 4 медичного огляду для встановлення факту вживання алкоголю (наркотика) та стану сп`яніння, складеним 10.01.2019 року черговим лікарем ОСОБА_36 , згідно якого, у ОСОБА_18 встановлений стан алкогольного сп`яніння. Відповідно до протоколів отримання зразків для проведення експертизи, складених 11.01.2019 року заступником начальника СВ Погребищенського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області майором поліції ОСОБА_33 , у ОСОБА_18 в приміщенні КП «Погребищенська центральна районна лікарня» Погребищенської районної ради, були відібрані зразки крові та зразки нігтів з піднігтьовим вмістом, які постановою заступника начальника СВ Погребищенського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області майора поліції ОСОБА_33 від 17.04.2019 року, визнані речовими доказами;

- протоколом огляду трупа, складеним 11.01.2019 року слідчим СВ Погребищенського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_35 , згідно якого, в приміщенні моргу КП «Погребищенська центральна районна лікарня» Погребищенської районної ради був оглянутий труп ОСОБА_19 , зафіксовані наявні на ньому численні тілесні ушкодження, та відповідно до протоколів отримання зразків для проведення експертизи, складених 11.01.2019 року заступником начальника СВ Погребищенського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області майором поліції ОСОБА_33 , у трупа ОСОБА_19 було відібрано зразки крові та зразки нігтів з піднігтьовим вмістом, які постановою заступника начальника СВ Погребищенського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області майора поліції ОСОБА_33 від 17.04.2019 року, визнані речовими доказами;

- протоколом допиту підозрюваного, складеним 11.01.2019 року заступником начальника СВ Погребищенського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області майором поліції ОСОБА_33 , згідно якого, ОСОБА_18 зазначала, що 09.01.2019 року приблизно о 18.00год. до її домогосподарства прийшов ОСОБА_19 , з яким вони на кухні почали розпивати спиртні напої. Випивши по декілька чарок горілки, вона випровадила ОСОБА_19 зі свого домоволодіння, а сама пішла на роботу, до ферми. Приблизно о 20.00год. повернувшись додому, лягла спати. 10.01.2019 року близько 02.00год. вона проснулась від шуму в приміщенні веранди, де виявила ОСОБА_19 . Обурившись проникненням останнього до її домоволодіння, та підозрюючи його у крадіжках, вона вирішила його провчити. З цією метою, у веранді будинку, відбила з бильця дивану дерев`яну планку, яку взявши до рук, нанесла нею удари по правій нозі ОСОБА_19 , від чого останній впав на підлогу. Вподальшому, за допомогою цього ж дерев`яного бильця від дивану, вона продовжила наносити ОСОБА_19 , який лежав на підлозі веранди, удари, переважно по ногам. Частина з ударів довелися і по руках ОСОБА_19 , який ними закривався. Після того, як ОСОБА_19 розпочав стогнати та перестав ворушитися, вона припинила наносити удари. Після цього, вона кинула зазначене бильце на диван, а сама повернувшись у свою кімнату, лягла спати, залишивши ОСОБА_19 на підлозі. Прокинувшись зранку, та побачивши ОСОБА_19 лежачим на тому ж місці, злякавшись, вона повідомила дружину останнього ОСОБА_20 про те, що побила її чоловіка дерев`яним бильцем від дивану, яка його забрала з її помешкання, перевізши його на санях до свого домоволодіння, звідки ОСОБА_19 забрали до лікарні;

- протоколом проведення слідчого експерименту, складеним 11.01.2019 року заступником начальника СВ Погребищенського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області майором поліції ОСОБА_33 , згідно якого, ОСОБА_18 на місці вчинення кримінального правопорушення розказала та показала, який чином ОСОБА_19 потрапив до її помешкання, де вона його виявила, звідки взяла до своїх рук дерев`яну палицю, якою спочатку нанесла пару ударів по нозі ОСОБА_19 , від яких останній впав на підлогу, після чого, вона тим же предметом нанесла йому удари по рукам, якими той закривався від ударів, та по ногам;

- протоколом обшуку, складеним 22.01.2019 року заступником начальника СВ Погребищенського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області майором поліції ОСОБА_33 , згідно якого в помешканні ОСОБА_18 за адресою: АДРЕСА_1 , був проведений обшук, дозвіл на проведення якого наданий ухвалою слідчого судді Погребищенського районного суду Вінницької області ОСОБА_34 від 15.01.2019 року у справі № 143/33/19, в ході якого були виявлені та вилучені два фрагменти дерев`яної палиці, які відповідно до постанови заступника начальника СВ Погребищенського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області майора поліції ОСОБА_33 від 17.04.2019 року, визнані речовими доказами в кримінальному провадженні, на які ухвалою слідчого судді Погребищенського районного суду Вінницької області ОСОБА_34 від 24.01.2019 року у справі № 143/33/19, накладено арешт;

- висновком експерта № 08, складеним 16.02.2019 року судово-медичним експертом Козятинського міськрайонного відділення Вінницького обласного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_37 , згідно якого, при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_19 виявлена сполучна травма відкриті переломи лівої ліктьової кістки в нижній третині, правого стегна в нижній третині, закритий перелом правої гомілки в нижній третині, забиті рани: в ділянці лівого плеча в нижній третині (1), в ділянці лівого передпліччя в нижній третині (1), в ділянці правого стегна в нижній третині (1), в ділянці лівої гомілки в середній третині (2), два садна в ділянці правої гомілки в середній третині, синці в ділянці обох передплічь (на всьому протязі), в ділянці правої кисті два підшкірних крововиливи, в ділянці правого стегна (1), в ділянці правого колінного суглобу (4), в ділянці правої гомілки (1), в ділянці лівого колінного суглобу (1), в ділянці лівої гомілки (2). Ушкодження, що складають сполучну травму, виникли від дії тупих твердих предметів (ударів), індивідуальних особливостей яких у ушкодженнях не відображено, за незначний проміжок часу до настання смерті. Смерть ОСОБА_19 настала від сполучної травми верхніх та нижніх кінцівок, ускладнились травматичним шоком. Даний підсумок підтверджується секційною та гістологічною картинами. Вказана сполучна травма є тяжким тілесним ушкодженням за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння (п.2.1.3а Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 року № 6). Між вказаною травмою та смертю ОСОБА_19 прямий причинний зв`язок. Ступінь розвитку трупних явищ на час проведення розтину трупа не перечить даним про те, що смерть ОСОБА_19 настала ІНФОРМАЦІЯ_2 під час проведення реанімаційних заходів в даній медичній установі (Погребищенська ЦРЛ) о 12год.40хв. (згідно обставин справи). При судово-токсикологічній експертизі крові та сечі виявлено етиловий спирт у концентрації 1,6 проміле у крові, та 2,4 проміле у сечі. Така концентрація етилового спирту у крові могла відповідати середньому алкогольному сп`янінню ОСОБА_19 перед настанням смерті;

- висновком судово-психіатричної експертизи № 25, складеним 21.03.2019 року експертною комісією Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» Одеської обласної ради у складі: голови комісії старшого судового експерта ОСОБА_38 , членів комісії: головного судового експерта ОСОБА_39 ; головного судового експерта ОСОБА_40 ; завідувача судово-психіатричним відділенням ОСОБА_41 , згідно якого, ОСОБА_18 на період часу, який відноситься до скоєння кримінального правопорушення, в якому вона підозрюється, на хронічне психічне захворювання, тимчасовий розлад психічної діяльності, недоумство або інший хворобливий стан психіки не страждала, у зв`язку з чим вона була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними. Як слідує з матеріалів кримінального провадження, в період часу, який відноситься до скоєння ОСОБА_18 кримінального правопорушення, в якому вона підозрюється, вона знаходилась в стані простого (непатологічного) алкогольного сп`яніння. Однак її дії не були обумовлені будь-якими розладами психотичного рівня (маячення, галюцинації), якісно та кількісно порушеною свідомістю, тому вона була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними. В даний час підозрювана ОСОБА_18 також не страждає на хронічне психічне захворювання, недоумство або інший хворобливий стан психіки. Здатна усвідомлювати свої дії та керувати ними. За своїм психічним станом може приймати участь у проведенні слідчих дій, стати перед слідством та судом. Застосування примусових заходів медичного характеру не потребує;

- висновком експерта № 144, складеним 15.04.2019 року заступником завідувача відділу біологічних досліджень та обліку завідувачем сектору молекулярно-генетичних досліджень Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України ОСОБА_42 , згідно якого, в результаті проведеного молекулярно-генетичного дослідження встановлені генетичні ознаки зразків крові ОСОБА_19 та ОСОБА_18 . На поверхні одного фрагмента дерев`яної палиці виявлені сліди крові людини та клітини з ядрами, які збігаються з генетичними ознаками зразка крові ОСОБА_19 . На поверхні одного фрагменту палиці та на змиві з поверхі однієї скляної чарки наявні клітини з ядрами, генетичні ознаки яких є змішаними, збігаються між собою, належать більше ніж одній особі, містять генетичні ознаки зразка крові ОСОБА_19 та генетичні ознаки зразка крові ОСОБА_18 ;

- висновком експертів № 16-к, складеним 31.03.2023 року судово-медичною експертною комісією КУ «Вінницьке обласне бюро судово-медичної експертизи» у складі: голови комісії начальника бюро СМЕ, лікаря, судово-медичного експерта ОСОБА_43 ; членів комісії: завідувача Козятинським міжрайонним відділенням обласного СМЕ, лікаря, судово-медичного експерта ОСОБА_44 ; завідувача відділенням судово-медичної криміналістики відділу речових доказів обласного СМЕ, лікаря, судово-медичного експерта ОСОБА_45 ; судово-медичного експерта відділу комісійних експертиз обласного СМЕ ОСОБА_46 , згідно якого, при первинній судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_19 виявлено такі тілесні ушкодження відкритий перелом лівої ліктьової кістки в нижній третині, відкритий перелом правої стегневої кістки в нижній третині та відкриті переломи велико- і малогомілкової кісток правої гомілки в нижній третині, масивні множинні синці на руках та ногах, крововиливи на кистях. Ушкодження на трупі ОСОБА_19 спричинені дією тупого (-их) твердого (-их) предметів за короткий проміжок часу, можливо 10.01.2019 року. Індивідуальні особливості предмету (-ів), яким (-ми) наносились тілесні ушкодження, на ушкодженнях не відобразилось. Експерта комісія вважає, що ушкодження на трупі ОСОБА_19 не могли виникнути від нанесення ударів фрагментами представленої на експертизу дерев`яної палиці. Спричинена ОСОБА_19 множинна травма тіла ускладнилась травматичним шоком і за ознакою небезпеки для життя належить до тяжкого тілесного ушкодження згідно пунктів 2.1.1а, 2.1.2 та 2.1.3о Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень (наказ МОЗ України від 17.01.1995 року);

- висновком експерта № 73-к, складеним 05.11.2024 року судово-медичною експертною комісією ДСУ «Вінницьке обласне бюро судово-медичної експертизи» у складі: голови комісії начальника бюро СМЕ, лікаря, судово-медичного експерта ОСОБА_43 ; членів комісії: лікаря, судово-медичного експерта Козятинського відділення обласного СМЕ ОСОБА_44 ; судово-медичного експерта відділу комісійних експертиз обласного СМЕ ОСОБА_46 , згідно якого, виявлені під час первинної експертизи трупа ОСОБА_19 тілесні ушкодження, а саме відкритий перелом лівої ліктьової кістки в нижній третині, відкритий перелом правої стегневої кістки в нижній третині та відкриті переломи велико- і малогомілкової кісток правої гомілки в нижній третині, масивні множинні синці на руках та ногах, крововиливи на кистях не могли виникнути під час проникнення його у будинок через вікно і під час транспортування його на санях. Тілесні ушкодження на ОСОБА_19 виникли від дії тупого твердого предмету, яким могло бути і дерев`яне бильце від дивану представлене на експертизу. На виявлених на трупі тілесних ушкодженнях не відобразились індивідуальні особливості предметів (-ту) від дії яких виникли ушкодження на тілі ОСОБА_19 і через це неможливо встановити і розмежувати, які із ушкоджень могли виникнути від нанесення ударів бильцем, а які від палиці, а які від дії іншим тупим предметом.

Відповідно до частини 1 статті 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Положеннями статті 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оцінюючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними та допустимими, такими, що не протирічать один одному, приймає їх та приходить до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_18 у вчиненні даного кримінального правопорушення.

Так, вина обвинуваченої ОСОБА_18 підтверджується показами потерпілої особи, свідків; протоколами огляду місця події; протоколом огляду трупа; протоколом допиту підозрюваного; протоколом проведення слідчого експерименту; протоколом обшуку; висновками експертів; протоколом медичного огляду для встановлення факту вживання алкоголю (наркотика) та стану сп`яніння; речовими доказами, та іншими доказами, що містяться в матеріалах кримінального провадження, які узгоджуються між собою та відображають реальний перебіг дослідженої судом події.

Доводи обвинуваченої ОСОБА_18 про те, що вона наносила тілесні ушкодження ОСОБА_19 дерев`яної палицею, розламаною нею навпіл, а не дерев`яним бильцем від дивану, про що зазначено в зміненому обвинувальному акті, а також те, що в момент вчинення кримінального правопорушення вона алкогольні напої не вживала та не перебувала в стані алкогольного сп`яніння, суперечать встановленим обставинам та вищевказаним доказам.

Дані твердження обвинуваченої спростовані наявними в справі доказами, зокрема:

- протоколом огляду місця події від 10.01.2019 року, згідно якого, в будинку ОСОБА_18 за адресою: АДРЕСА_1 , у веранді на дивані було виявлено та вилучено дерев`яне бильце з дивану;

- протоколом допиту підозрюваного від 11.01.2019 року, згідно якого, ОСОБА_18 вказує на дерев`яне бильце з дивану, як на знаряддя (предмет), за допомогою якого вона умисно завдавала тілесні ушкодження ОСОБА_19 , що спричинило смерть останнього, а також зазначає, що перед вчиненням злочину вживала разом із ОСОБА_19 алкогольні напої;

- протоколом № 4 медичного огляду для встановлення факту вживання алкоголю (наркотика) та стану сп`яніння від 10.01.2019 року, згідно якого, у ОСОБА_18 встановлений стан алкогольного сп`яніння;

- висновком експерта № 08 від 16.02.2019 року, згідно якого, при судово-токсикологічній експертизі крові та сечі ОСОБА_19 виявлено етиловий спирт у концентрації 1,6 проміле у крові, та 2,4 проміле у сечі. Така концентрація етилового спирту у крові могла відповідати середньому алкогольному сп`янінню ОСОБА_19 перед настанням смерті;

- висновком експертів № 16-к від 31.03.2023 року, згідно якого, ушкодження на трупі ОСОБА_19 не могли виникнути від нанесення ударів фрагментами представленої на експертизу дерев`яної палиці;

- висновком експерта № 73-к від 05.11.2024 року, згідно якого, тілесні ушкодження на ОСОБА_19 виникли від дії тупого твердого предмету, яким могло бути дерев`яне бильце від дивану представлене на експертизу;

- показами свідка ОСОБА_25 , який зазначив, що ОСОБА_18 ввечері 09.01.2019 року в його присутності вживала алкогольні напої, а саме горілку;

- показами обвинуваченої ОСОБА_18 , яка в судовому засіданні, яке відбувалось 09.11.2023 року, підтвердила, що разом із ОСОБА_19 та іншими вживала спиртні напої, а саме горілку.

З урахуванням вищенаведених доказів поза розумним сумнівом встановлено, що знаряддям вчинення злочину було дерев`яне бильце від дивану, за допомогою якого ОСОБА_18 умисно завдала тілесні ушкодження ОСОБА_19 , що спричинило смерть останнього, а також те, що в момент вчинення злочину вона перебувала у стані алкогольного сп`яніння.

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (стаття 84 КПК України).

Згідно з положеннями частини 1 статті 94 КПК України, суд повинен оцінювати докази на основі всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (стаття 85 КПК України).

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення (стаття 86 КПК України).

Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (частина 1 статті 87 КПК України).

Визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, натомість надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості у порядку, передбаченому статтею 89 КПК України.

Частиною першою статті 87 КПК України передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Щодо існування підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду).

В рамках цього кримінального провадження № 0000012 від 10.01.2019 року, судом безпосередньо були досліджені надані стороною обвинувачення докази, зокрема покази потерпілої особи та свідків.

Ці покази є процесуальними джерелами доказів, у розумінні статті 84 КПК України.

Даних передбачених частиною другою статті 96 КПК України, обвинуваченою ОСОБА_18 та її захисником адвокатом ОСОБА_47 , для доведення недостовірності показань потерпілої особи та свідків, як-то показання, документи, які підтверджують їх репутацію, зокрема, щодо засудження їх за завідомо неправдиві показання, обман, шахрайство або інші діяння, що підтверджують нечесність останніх, надано не було.

Потерпіла особа та свідки перед їх допитом в суді, були поінформовані про їх права та обов`язки, попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, склали присягу, згідно якої зобов`язалися говорити суду правду і лише правду, з огляд на що, при відсутності обставин, передбачених статтею 87 КПК України, та даних, визначених частиною другою статті 96 цього Кодексу, на переконання суду, відсутні правові підстави для визнання їх показів неналежними та недопустимими щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, які вони повідомили у суді так, як сприймали і розуміли їх.

Також, суд ураховує той факт, що відповідно до статті 95 КПК України, показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження. Підозрюваний, обвинувачений, потерпілий мають право давати показання під час досудового розслідування та судового розгляду. Свідок зобов`язаний давати показання слідчому, прокурору, слідчому судді та суду, а експерт - слідчому судді та суду в установленому цим Кодексом порядку.

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Особа дає показання лише щодо фактів, які вона сприймала особисто, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Висновок або думка особи, яка дає показання, можуть визнаватися судом доказом, лише якщо такий висновок або думка корисні для ясного розуміння показань (їх частини) і ґрунтуються на спеціальних знаннях в розумінні статті 101 цього Кодексу.

Даючи покази у судовому засіданні, потерпіла особа та свідки повідомили суду виключно ті факти та обставини, очевидцями яких вона були безпосередньо.

Покази потерпілої особи та свідків узгоджуються між собою, та не суперечать іншим доказам, наведеним у цьому вироці.

Тому у суду відсутні підстави визнавати такі свідчення недопустимими доказами.

Статтею 99 КПК України визначено, що документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

До документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, можуть належати: 1) матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі електронні); 2) матеріали, отримані внаслідок здійснення під час кримінального провадження заходів, передбачених чинними міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України; 3) складені в порядку, передбаченому цим Кодексом, протоколи процесуальних дій та додатки до них, а також носії інформації, на яких за допомогою технічних засобів зафіксовано процесуальні дії; 4) висновки ревізій та акти перевірок.

Стороною обвинувачення у якості доказів надані протоколи огляду місця події та трупа.

Відповідно до положень статті 237 КПК України, з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей, документів та комп`ютерних даних. Для участі в огляді може бути запрошений потерпілий, підозрюваний, захисник, законний представник та інші учасники кримінального провадження. З метою одержання допомоги з питань, що потребують спеціальних знань, слідчий, прокурор для участі в огляді може запросити спеціалістів. Особи, у присутності яких здійснюється огляд, при проведенні цієї слідчої (розшукової) дії мають право робити заяви, що підлягають занесенню до протоколу огляду. При проведенні огляду дозволяється вилучення лише речей і документів, які мають значення для кримінального провадження, та речей, вилучених з обігу. Усі вилучені речі і документи підлягають негайному огляду і опечатуванню із завіренням підписами осіб, які брали участь у проведенні огляду. У разі якщо огляд речей і документів на місці здійснити неможливо або їх огляд пов`язаний з ускладненнями, вони тимчасово опечатуються і зберігаються у такому вигляді доти, доки не буде здійснено їх остаточні огляд і опечатування. При огляді слідчий, прокурор або за їх дорученням залучений спеціаліст має право проводити вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складати плани і схеми, виготовляти графічні зображення оглянутого місця чи окремих речей, виготовляти відбитки та зліпки, оглядати і вилучати речі і документи, які мають значення для кримінального провадження. Предмети, які вилучені законом з обігу, підлягають вилученню незалежно від їх відношення до кримінального провадження. Вилучені речі та документи, що не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Згідно частини першої статті 104 КПК України, у випадках, передбачених цим Кодексом, хід і результати проведення процесуальної дії фіксуються у протоколі.

Особою, яка проводила процесуальну дію, до протоколу долучаються додатки, якими можуть бути, зокрема, фототаблиці, схеми, зліпки, носії комп`ютерних даних та інші матеріали, які пояснюють зміст протоколу (стаття 105 КПК України).

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, хід і результати проведення оглядів місця події та трупа зафіксовані у протоколах, які жодних зауважень не містять.

Стороною захисту не надано суду жодних належних та допустимих доказів на спростування відомостей, зафіксованих в протоколах огляду місця події і трупа, та в порядку статті 89 КПК України не подано клопотання про визнання цих протоколів недопустимими доказами.

За приписами статті 240 КПК України, з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. До участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник. Про проведення слідчого експерименту слідчий, прокурор складає протокол згідно з вимогами цього Кодексу. Крім того, у протоколі докладно викладаються умови і результати слідчого експерименту.

Суд, дослідивши протокол слідчого експеримента за участі підозрюваної ОСОБА_18 , та додатків до нього, встановив, що органом досудового розслідування було дотримано вимоги ч.1 ст.240 КПК України. Дану слідчу дію було проведено для перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Під час слідчої дії, підозрювана на місці події у присутності понятих повідомила про обставини скоєного. Ніхто з учасників зауважень чи застережень до змісту слідчої дії не висловлював.

Матеріали провадження містять достатні підстави для висновку про те, що протокол слідчого експерименту за участі підозрюваної відповідає вимогам кримінального процесуального закону, зокрема статей 104, 105 КПК України, а саму слідчу дію проведено за правилами, передбаченими статтею 240 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 242 КПК України, експертиза проводиться експертом за зверненням сторони кримінального провадження або за дорученням слідчого судді чи суду, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання.

Згідно частини першої статті 101 КПК України, висновок експерта це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи.

На підтвердження винуватості обвинуваченої у вчиненні даного кримінального провадження стороною обвинувачення у якості доказу надано висновок експерта № 08 від 16.02.2019 року; висновок судово-психіатричних експертиз № 25 від 21.03.2019 року; висновок експерта № 144 від 15.04.2019 року; висновок експертів № 16-к від 31.03.2023 року; висновок експерта № 73-к від 05.11.2024 року.

Згідно даних експертних висновків вони проведені судовими експертами, які мають відповідну освіту, кваліфікацію, та стаж експертної роботи.

У висновках міститься список використаної літератури, якими експерти керувалися при проведенні експертних досліджень, вихідні дані щодо обставин кримінального правопорушення, перелік питань поставлених перед експертами, на які надані повні та обґрунтовані відповіді, що вказує на відповідність висновків вимогам статей 101, 102 КПК України, та їх допустимості, як доказів.

Сторона захисту під час розгляду кримінального провадження не ставила під сумнів висновки, викладені експертами у наведених висновках, не просила визнати їх неналежними та/або недопустимими доказами.

Відповідно до частини першої статті 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення в стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Виходячи з принципу диспозитивності, зазначеного у статті 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. При цьому, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом. Таким чином, сторона, зацікавлена у розгляді та вирішенні певного питання, має порушити його перед судом і на відповідній стадії провадження.

Під час судового провадження, суд дотримуючись вимог статей 10, 22 КПК України, створив всі необхідні та належні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Так, відповідно до принципів диспозитивності, змагальності сторін та свободи подання ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, обвинувачена ОСОБА_18 та її захисник адвокат ОСОБА_47 мали можливість для з`ясування обставин, що мають значення для даного кримінального провадження, реалізувати права, передбачені статтею 42 КПК України, зокрема вимагати виклику і допиту свідків захисту; збирати і подавати суду докази.

Однак будь-яких клопотань щодо виклику і допиту свідків захисту, та необхідності отримання нових доказів, зокрема шляхом проведення інших експертних досліджень, спростування даних, отриманих за результатами проведених оглядів місця події та наявних експертних досліджень, які були покладені в основу обвинувачення, стороною захисту не заявлялось.

Відповідно до положень статті 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Обвинувальний вирок може бути ухвалений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів.

Тобто, дотримуючись засад змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Цей стандарт у кримінальному провадженні, на думку суду було дотримано.

Дослідивши всебічно і об`єктивно усі обставини кримінального провадження, судом не було виявлено таких обставин, яким би версія обвинувачення не надала розумного пояснення або які би свідчили про можливість іншої версії інкримінованої події.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що винність ОСОБА_18 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведені повністю, а її дії за ч.2 ст.121 КК України, а саме в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, що спричинило смерть потерпілого, правильно кваліфіковані органом досудового розслідування.

Положення частини 2 статті 50 КК України встановлюють, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.

Відповідно до змісту статті 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Згідно пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимог статті 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

За роз`ясненнями, викладеними у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (стаття 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо). Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_18 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, особу винної, обставини, що пом`якшують і обтяжують її покарання.

Обвинувачена ОСОБА_18 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.121 КК України, яке відповідно до положень статті 12 КК України, віднесено до тяжкого злочину, що вчинено проти життя та здоров`я особи.

З матеріалів кримінального провадження № 0000012 від 10.01.2019 року слідує, що обвинувачена ОСОБА_18 народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 в селі Андрушівка Погребищенського району Вінницької області, є громадянкою України, має базову загальну середню освіту, вдова, непрацевлаштована, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно відомостей персонально-довідкового обліку, отриманих з Єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України про притягнення осіб до кримінальної відповідальності, відсутність (наявність) судимості або обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України, ОСОБА_18 раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, судимостей не має.

За довідкою-характеристикою, виданою Андрушівською сільською радою Погребищенського району Вінницької області, ОСОБА_18 за час проживання на території сільської ради зарекомендувала себе з негативної сторони, зловживає спиртними напоями.

Як слідує з листів Комунального підприємства «Погребищенська центральна районна лікарня» Погребищенської районної ради, ОСОБА_18 на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Відповідно до статті 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім як у випадках зміни судом правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Згідно пункту 5 частини 1 статті 368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання, зокрема, чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме.

За пунктом 4 частини 1 статті 91 КПК України обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Обов`язок доказування перелічених обставин згідно зі статтею 92 КПК України покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках, на потерпілого.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що органом досудового розслідування обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_18 , під час досудового розслідування не встановлено. Натомість, встановлено обставину, яка обтяжує покарання, а саме вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Під час судового розгляду, потерпіла ОСОБА_24 заявила, що обвинувачена ОСОБА_18 добровільно відшкодувала завдану шкоду, матеріальних претензій до неї не має, а тому в задоволенні поданого нею позову відпала потреба.

Пунктом 2 частини першої статті 66 КПК України передбачено, що при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують, визнаються добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди .

За рекомендаціями, викладеними в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз`яснено, що визнання обставини такою, що пом`якшує покарання, має бути вмотивоване у вироку.

З урахуванням вимог статей 66, 67 КК України, роз`яснень щодо застосування його норм, викладених у постанові Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі № 156/98/18 (номер провадження 51-9408км18) та рекомендацій, наведених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», беручи до уваги інформацію надану потерпілою особою щодо відшкодування обвинуваченою завданої шкоди, суд ретельно дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_18 , та яка передбачена статтею 66 КК України, є добровільне відшкодування завданої шкоди. Обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_18 , що передбачена статтею 67 КК України, є вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Суд відхиляє доводи сторони захисту про наявність такої обставини, яка пом`якшує покарання ОСОБА_18 , як щире каяття, з огляду на наступне:

Відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію, що склалася.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх постановах в справах №199/6365/19, №643/13256/17, № 166/1065/18, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію, що склалася.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні кримінального правопорушення повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею кримінального правопорушення, добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.

Крім того, системний аналіз кримінального закону свідчить про те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.

Таким чином, можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти кримінальних правопорушень, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю кримінального правопорушення або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Отже, той факт, що обвинувачений визнав свою вину, не може безумовно свідчити про щире каяття з приводу вчиненого, оскільки щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінальних протиправних діянь, ще й щирий жаль із цього приводу та осуд своєї поведінки.

На переконання суду, у цьому кримінальному провадженні наявність у ОСОБА_18 такої пом`якшуючої обставини, як щире каяття є сумнівним і носить формальний характер.

З огляду на пояснення ОСОБА_18 , надані нею в судовому засіданні, в яких остання свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнає частково, та за наявності беззастережних доказів на підтвердження використання нею під час вчинення злочину у якості знаряддя злочину дерев`яного бильця від дивану, що підтверджено як її показами даними в якості підозрюваної, так за результатами проведеного експертного дослідження у справі, дану обставину категорично не визнає, а також беручи до уваги, час який знадобився суду для встановлення істини в кримінальному провадженні та спростування доводів сторони захисту, а тому суд не може визнати пом`якшуючою покарання обставиною її щире каяття у вчиненому, з огляду на те, що вказане не свідчить про те, що свою протиправну поведінку обвинувачена оцінює критично та жалкує про те, що зробила.

Суд встановив, що часткове визнання вини ОСОБА_18 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, було вимушеним під тиском вагомих доказів її винуватості, а поведінка під час досудового розслідування, при розгляді провадження в суду, не свідчать про щирий жаль з приводу вчинених дій та їх осуд.

Відшкодування завданої шкоди фактично перед завершенням судового розгляду та ухваленням вироку у даній справі, за часткового визнання вини та відсутності обставин, які свідчать про щирий жаль з приводу вчинених дій та їх осуд, на переконання суду, свідчить не про щире каяття обвинуваченої, а лише про її намагання пом`якшити покарання за скоєне.

З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов до висновку про неможливість визнання каяття обвинуваченої ОСОБА_18 таким, що є щирим у розумінні статті 66 КК України, що виключає в даному випадку можливість визнання щирого каяття обвинуваченої в якості обставини, яка пом`якшує її покарання.

Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», активним сприянням розкриттю злочину слід вважати надання особою органам дізнання або досудового слідства будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи.

Разом з тим, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачена будь-якої допомоги в установленні невідомих органом дізнання або досудового розслідування обставин справи, не надавала, а лише під тиском беззаперечних на те доказів, які вказували на її причетність до його вчинення, частково визнала свою провину та погодилася на проведення за її участі слідчого експерименту. При цьому, до вчинення вказаних дій зі сторони ОСОБА_18 , орган досудового розслідування вже встановив істотні обставини кримінального правопорушення (злочину), за допомогою яких вийшов на останню, як особу, що його вчинила.

З урахуванням цього, участь у проведенні слідчого експерименту та надання показів в якості підозрюваної (обвинуваченої), не є активним сприянням розкриттю кримінального правопорушення у розумінні статті 66 КК України, що виключає в даному випадку можливість визнання активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення обвинуваченої в якості обставини, яка пом`якшує покарання останньої.

Процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого рішення в цій частині.

Первинним етапом повинна бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду і розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Санкція частини 2 статті 121 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років.

Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду у постанові від 19.03.2020 року по справі №290/932/19 зазначив, що призначення покарання у межах, встановлених у санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, означає, що суд має виходити із санкції тієї статті, за якою кваліфіковано вчинений злочин. У санкції такої статті (частини чи пункту статті) визначається один чи кілька основних видів покарання і, як правило, його межі. Всі санкції статей КК України є альтернативними або відносно визначеними. У них передбачено кілька основних, різних за своєю суворістю покарань. Суд, виходячи з принципу справедливості покарання, має застосувати більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин лише тоді, коли менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження нею нових злочинів.

Призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_18 за ч.2 ст.121 КК України, суд приймає до уваги велику ступінь суспільної небезпеки вчиненого нею кримінального правопорушення, враховуючи що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а також враховуючи дані щодо особи обвинуваченої; обставину, яка пом`якшує її покарання (добровільне відшкодування завданої шкоди), та обставину, яка обтяжує покарання (вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння), врахувавши обставини кримінального провадження, беручи до уваги позицію потерпілої особи, яка просила суворо обвинувачену не карати, суд керуючись принципом справедливості і індивідуалізації покарання, приходить до переконливого висновку, що ОСОБА_18 необхідно призначити покарання в мінімальному розмірі, визначеному санкцією ч.2 ст.121 КК України, а саме у виді 7 (семи) років позбавлення волі, які вона має відбувати реально.

Призначаючи покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (семи) років, яке ОСОБА_18 має відбувати реально, суд, серед іншого враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Вимога додержувати справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, які згідно з частиною першою статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 3 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на життя, свободу та особисту недоторканність. Згідно з положеннями статті 6 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права та статті 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право на життя є невід`ємним правом людини, яке охороняється законом.

Зазначені положення міжнародних правових стандартів мають універсальний характер і відображені в Конституції України. Зокрема, у статті 3 Основного Закону закріплено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до статті 27 Конституції України, кожна людина має невід`ємне право на життя, ніхто не може бути свавільно позбавлений життя, а обов`язок держави захищати життя людини. Формою державного захисту життя та особистої недоторканності людини є встановлення кримінальної відповідальності за злочини проти життя і здоров`я.

Кримінально-правова охорона життя людини є важливим завданням, успішне виконання якого значною мірою залежить від правильного застосовування кримінального закону; особа, яка вчинила злочин проти життя та здоров`я особи, що є найвищою цінністю, повинна нести справедливе покарання.

Конституційний Суд України у рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та межі покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного (абзац п`ятий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення).

Такий висновок узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року, заява № 10249/03) (рішення Конституційного Суду від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011).

З урахуванням вищенаведеного, визначене даним вироком покарання, відповідає принципам справедливості, оскільки людина, її життя, здоров`я, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю, право на життя є невід`ємним правом людини і ніхто не може бути свавільно позбавлений життя.

На переконання суду, дані щодо особи обвинуваченої ОСОБА_18 , з урахуванням конкретних обставин вчинення нею кримінального правопорушення (злочину), а також його наслідків у вигляді смерті потерпілого, свідчать про високу суспільну небезпеку обвинуваченої, а відтак і неможливість її виправлення та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень без реального відбування покарання у виді позбавлення волі.

Саме такий захід примусу, на думку суду, відповідає вимогам справедливості при призначенні покарання і відображає співмірність злочину та кари, та здатний внести корективи в соціально-психологічні властивості ОСОБА_18 , нейтралізувати негативні настанови та змусити її додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність.

Сторона захисту під час виступу в судових дебатах просила суд застосувати до обвинуваченої положення статті 69 КК України, яка не може бути застосована в даному конкретному випадку, виходячи з наступних підстав.

За положеннями частини 1 статті 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року № 7 роз`яснено, що призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (стаття 69 КК України) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

У постанові від 03 лютого 2021 року (справа № 629/2739/18) Верховний Суд звернув увагу на те, що частина перша статті 69 КК України надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин першої та/або другої статті 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

Верховний Суд роз`яснив, що при визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК України та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Покарання як захід примусу застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, та полягає в передбаченому законом порядку позбавленні чи обмеженні прав і свобод засудженого. Тому при призначенні покарання суд повинен суворо дотримуватися засад призначення покарання, оскільки саме через них реалізуються принципи справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання (стаття 50 КК України).

Прояв індивідуалізації покарання полягає у призначенні винній особі конкретного виду і розміру міри державного примусу, який повинен бути співмірним характеру вчинених нею дій, їх небезпечності й даним про її особу, а також відповідати його ознакам і цілям, що сформульовані у статті 50 КК України. Пропорційність покарання цим складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Підлягають також врахуванню такі об`єктивні та суб`єктивні чинники як, зокрема, цінність тих суспільних відносин, на які посягає винний, тяжкість наслідків (їх характер і обсяг), спосіб посягання, форма й ступінь вини, мотиви і цілі при вчиненні кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Покарання призначається за кримінальне правопорушення, однак застосовується до конкретної особи, тому врахування судом даних, які всебічно характеризують особу винного, також є гарантією призначення справедливого покарання й умовою досягнення мети, яка перед ним поставлена. Таке врахування припускає з`ясування і оцінку судом не лише тих властивостей, рис, якостей і особливостей особи винного, які пов`язані із вчиненим кримінальним правопорушенням, а й інших даних, які його всебічно характеризують.

Згідно з положеннями статті 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання, й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_18 вчинила тяжке кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.121 КК України, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років.

Як зазначено судом вище, застосування положень ч.1 ст.69 КК України можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони (1) можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; і (2) вони істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Тобто суд, посилаючись при призначенні покарання на положення статті 69 КК України, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що можуть бути враховані як такі, що пом`якшують покарання, а й обґрунтувати, виходячи із загальних засад призначення покарання, яким чином сукупність таких обставин істотно знизила тяжкість вчиненого злочину.

Захисник обвинуваченої, посилаючись на можливість призначення її підзахисній ОСОБА_18 покарання із застосуванням статті 69 КК України, зобов`язана була не лише перерахувати обставини, що можуть бути враховані як такі, що пом`якшують покарання, а й обґрунтувати, виходячи із загальних засад призначення покарання, яким чином сукупність таких обставин істотно знизила тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, з огляду на непоправні його наслідки у виді смерті людини, проте цього не зробила.

Вік обвинуваченої ОСОБА_18 , її вперше притягнення до кримінальної відповідальності, не є обставинами, що пом`якшують покарання, а є характеризуючими її особи даними, які з урахуванням інших обставин встановлених у даній справі, були враховані судом при обранні їй покарання у мінімальних межах, установлених у санкції ч.2 ст.121 КК України.

Крім того, наявність встановлених у даному кримінальному провадженні даних, з огляду на обставини цієї справи та часткове визнання обвинуваченою ОСОБА_18 вини у вчиненні кримінального правопорушення, та непоправних його наслідків у виді смерті людини, істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого нею діяння, а тому достатніх підстав для можливості призначення їй покарання із застосуванням положень статті 69 КК України, суд не вбачає.

Факт часткового визнання вини та добровільного відшкодування завданої шкоди у цій справі не має вирішального значення з огляду на суспільну небезпеку інкримінованого ОСОБА_18 діяння та непоправних його наслідків у виді смерті людини, а тому не може бути безумовною підставою для пом`якшення покарання останній.

В матеріалах даної справи відсутні відомості про наявність будь-яких обставин, які б істотно знижували ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення та які б вказували на їх зв`язок з вчиненим злочином і чому вони та в який спосіб істотно знизили його тяжкість, що було б підставою для застосування положень статті 69 КК України у даному випадку.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 15.02.2023 року у справі № 130/1208/21 (провадження № 51-1271км22), позиція потерпілих, щодо призначення покарання, хоча і може бути врахована судом при призначенні покарання, однак не є вирішальною в цьому питанні.

У постанові Верховного Суду від 08.07.2021 року у справі № 607/18721/19 (провадження № 51-918км21) зазначено, що позиція потерпілої особи щодо визначення винному виду та розміру покарання й можливості звільнення від його відбування є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність. Також така висловлена позиція не обмежує потерпілого у можливостях подальшого оскарження до суду вищого рівня законності й обґрунтованості вироку у частині вирішення вказаних питань, у тому числі щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість.

Згідно частини 9 статті 100 КПК України, питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили.

При цьому, відповідно до пунктів 4, 5 частини 9 статті 100 КПК України, майно, яке не має ніякої цінності і не може бути використане, знищується, а у разі необхідності - передається до криміналістичних колекцій експертних установ або заінтересованим особам на їх прохання; гроші, цінності та інше майно, що були предметом кримінального правопорушення або іншого суспільно небезпечного діяння, конфіскуються, крім тих, які повертаються власнику (законному володільцю), а якщо його не встановлено - переходять у власність держави в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

З урахуванням зазначених вимог процесуального закону, речові докази, тимчасово вилучені в ході розслідування даного кримінального провадження, а саме: дерев`яне бильце з дивану; змиви із скляних чарок; зразки крові та зразки нігтів з піднігтьовим вмістом ОСОБА_19 ; зразки крові та зразки нігтів з піднігтьовим вмістом ОСОБА_18 ; два фрагменти дерев`яної палиці, які відповідно до постанови заступника начальника СВ Погребищенського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області майора поліції ОСОБА_33 від 17.04.2019 року, передані на зберігання до кімнати зберігання речових доказів, після набуття вироком законної сили, необхідно знищити.

Відповідно до вимог частини 4 статті 174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Як вбачається з матеріалів даного кримінального провадження, на тимчасово вилучене в ході досудового розслідування кримінального провадження майно, а саме на дерев`яне бильце з дивану та змиви із скляних чарок /ухвала слідчого судді Погребищенського районного суду Вінницької області ОСОБА_34 від 11.01.2019 року у справі № 143/33/19/, два фрагменти дерев`яної палиці /ухвала слідчого судді Погребищенського районного суду Вінницької області ОСОБА_34 від 24.01.2019 року у справі №143/33/19/, накладено арешт.

З урахуванням вимог процесуального закону, та беручи до уваги, що в застосуванні цього заходу забезпечення кримінального провадження відпала потреба, суд вважає за необхідне скасувати арешт, накладений на дерев`яне бильце з дивану та змиви із скляних чарок /ухвалою слідчого судді Погребищенського районного суду Вінницької області ОСОБА_34 від 11.01.2019 року у справі №143/33/19/, та два фрагменти дерев`яної палиці /ухвалою слідчого судді Погребищенського районного суду Вінницької області ОСОБА_34 від 24.01.2019 року у справі № 143/33/19/.

Відповідно до частини 2 статті 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Згідно з пунктом 2 частини 4 статті 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою, у резолютивній частині вироку зазначається рішення про відшкодування процесуальних витрат.

За роз`ясненнями, викладеним в пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 07.07.1995 року «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат», у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Процесуальні витрати на залучення експерта згідно висновку експерта від 15.04.2019 року №144 (за результатами проведення біологічної експертизи) у розмірі 25116грн.45коп.; висновку експертів від 21.03.2019 року № 25 (за результатами проведення комплексної стаціонарної судової психолого-психіатричної експертизи) у розмірі 9207грн.00коп., а всього 34323грн.45коп., підлягають стягненню з ОСОБА_18 на користь держави.

Як вбачається з матеріалах кримінального провадження, в ньому наявний цивільний позов ОСОБА_24 до ОСОБА_18 про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення.

Під час судового розгляду, потерпіла ОСОБА_24 заявила, що обвинувачена ОСОБА_18 добровільно відшкодувала завдану шкоду, матеріальних претензій до неї не має, а тому в задоволенні поданого нею позову відпала потреба.

Відповідно до норми частини п`ятої статті 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо відсутній предмет спору. Відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

З урахуванням наведеного, провадження за позовом ОСОБА_24 до ОСОБА_18 про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, необхідно закрити, оскільки обвинувачена ОСОБА_18 добровільно відшкодувала завдану шкоду, і на момент ухвалення вироку відсутній предмет спору.

Аналогічна позиція викладена у вироці Полтавського апеляційного суду від 02.04.2019 року у справі № 553/1622/18.

Відповідно до пункту 2 частини 4 статті 374 КПК України, в разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку, з-поміж іншого, зазначається рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили; рішення про залік досудового тримання під вартою.

З матеріалів даного кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_18 відповідно до протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення від 10.01.2019 року, була затримана 10 січня 2019 року в порядку статті 208 КПК України, та відносно неї ухвалою слідчого судді Погребищенського районного суду Вінницької області ОСОБА_34 від 11.01.2019 року у справі №143/33/19, застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою. Зазначений вид запобіжного заходу був змінений ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 11.05.2023 року у справі №143/438/19, на особисте зобов`язання, у зв`язку із чим, ОСОБА_18 було негайно звільнено з-під варти із зали суду. Дія запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання на момент ухвалення цього вироку не була продовжена в передбаченому законом порядку, та на даний час не діє.

Оскільки фактичне виконання судового рішення, яким особу засуджено до покарання у вигляді позбавлення волі, починається з моменту затримання особи на виконання вироку суду, а тому в резолютивній частині вироку необхідно вказати, що початок строку відбування покарання необхідно рахувати з моменту затримання особи на виконання вироку.

До набрання вироком законної сили, запобіжний захід відносно ОСОБА_18 не обирати.

На підставі частини 5 статті 72 КК України, у строк відбування покарання ОСОБА_18 необхідно зарахувати строк її попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, за період з 10 січня 2019 року по 11 травня 2023 року.

Відповідно до частин першої, другої статті 374 КПК України, вирок суду складається зокрема зі вступної частини, у якій зазначаються дата та місце його ухвалення.

Згідно роз`яснень викладених в узагальнені Верховного Суду України від 01.08.2004 року «Про якість складання й оформлення судових рішень у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення», суди повинні керуватися положенням про те, що датою постановлення вироку є день його підписання складом суду, незалежно від тривалості часу, протягом якого відбувалася нарада суддів, а місцем його постановлення місто чи інший населений пункт, де це фактично мало місце.

Оскільки днем підписання вироку є 11 квітня 2025 року, то датою його постановлення є саме цей день.

Керуючись ст.ст.349, 368, 370, 374, 376, 392, 395 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_48 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, та призначити їй покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі.

На підставі ч.5 ст.72 КК України, зарахувати ОСОБА_18 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, за період з 10 січня 2019 року по 11 травня 2023 року.

Початок строку відбування покарання рахувати з моменту затримання ОСОБА_18 на виконання вироку.

До набрання вироком законної сили, запобіжний захід відносно ОСОБА_18 не обирати.

Речові докази, тимчасово вилучені в ході розслідування даного кримінального провадження, а саме: дерев`яне бильце з дивану; змиви із скляних чарок; зразки крові та зразки нігтів з піднігтьовим вмістом ОСОБА_19 ; зразки крові та зразки нігтів з піднігтьовим вмістом ОСОБА_18 ; два фрагменти дерев`яної палиці, які відповідно до постанови заступника начальника СВ Погребищенського ВП Калинівського ВП ГУНП у Вінницькій області майора поліції ОСОБА_33 від 17.04.2019 року, передані на зберігання до кімнати зберігання речових доказів, після набуття вироком законної сили, знищити.

Арешт, накладений на тимчасово вилучене в ході досудового розслідування кримінального провадження майно, а саме на дерев`яне бильце з дивану та змиви із скляних чарок /ухвалою слідчого судді Погребищенського районного суду Вінницької області ОСОБА_34 від 11.01.2019 року у справі №143/33/19/, та два фрагменти дерев`яної палиці /ухвалою слідчого судді Погребищенського районного суду Вінницької області ОСОБА_34 від 24.01.2019 року у справі № 143/33/19/ скасувати.

Стягнути з ОСОБА_18 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта згідно висновку експерта від 15.04.2019 року № 144 (за результатами проведення біологічної експертизи) у розмірі 25116грн.45коп.; висновку експертів від 21.03.2019 року № 25 (за результатами проведення комплексної стаціонарної судової психолого-психіатричної експертизи) у розмірі 9207грн.00коп., а всього 34323грн.45коп.

Провадження за позовом ОСОБА_24 до ОСОБА_18 про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення закрити, у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Роз`яснити засудженому, що він має право подати та/або заявити клопотання про помилування, про ознайомлення із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Копію цього вироку негайно після його проголошення вручити під розписку засудженій та прокурору.

Суддя