ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2095/25 Справа № 182/2840/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000313 від 31.03.2024 року,за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2025 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, учасника бойових дій, інвалід ІІ групи, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати та призначити обвинуваченому покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог, в цілому не оскаржуючи фактичні обставини справи та доведеність вини останнього, зазначає про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі.

Вважає, що судом при призначенні покарання не враховано те, що ОСОБА_7 щиросердечно розкаявся у скоєному, скоїв злочин з необережності, раніше не судимий, є інвалідом ІІ групи через травму (каліцтво), яку отримав під час захисту Батьківщини, відшкодував завдану шкоду, позитивно характеризується за місцем мешкання.

Зазначає, що обвинувачений сам потребує допомоги своєї Батьківщини та не несе суспільної небезпеки, у зв`язку із чим можливо застосувати звільнення останнього від відбуття покарання в порядку ст. 75 КК України.

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати, понесені на залучення експертів для проведення судової експертизи технічного стану ТЗ та для проведення судової автотехнічної експертизи в розмірі 4543 ( чотири тисячі п`ятсот сорок три) гривні 68 (шістдесят вісім ) копійок.

Вирішені питання про долю речових доказів згідно із вимогами ст. 100 КПК України.

Обвинуваченого ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що останній за обставин, встановлених судом першої інстанцій та детально викладених у мотивувальній частині оскаржуваного вироку, які в апеляційному порядку не оспорюються, 31 березня 2024 року близько 02 години 40 хвилин, не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, а також чинного страхового полісу (страхового сертифіката «Зелена картка») про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, керуючи технічно справним автомобілем «CHEVROLET LACETTI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить йому на праві власності, здійснював рух по автодорозі Р-73 «Н-08- м. Нікополь» з боку м. Дніпра у напрямку м. Нікополя у Нікопольському районі Дніпропетровської області, перевозячи на передньому пасажирському сидінні ОСОБА_9 , яка тримала у себе на колінах неповнолітню ОСОБА_10 та на задньому сидінні ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та неповнолітнього ОСОБА_13 .

Під час руху, водій ОСОБА_7 , порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи кримінально протиправну самовпевненість, легковажно розраховуючи на відвернення суспільно небезпечних наслідків, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя та здоров`я громадян, не маючи жодних перешкод технічного і фізичного характеру для безпечного забезпечення руху, в районі стели «Нікопольський район» на 39 км автодороги Р-73 «H-08 - м.Нікополь» у Нікопольському районі Дніпропетровської області, не врахував дорожню обстановку, не обрав безпечну швидкість, рухаючись зі швидкістю приблизно 160 км/год., внаслідок чого, втратив контроль над керуванням автомобіля «CHEVROLET LACETTI», реєстраційний номер НОМЕР_1 виїхав на узбіччя праворуч, яке покрито щебнем, далі допустивши занос автомобіля в некерованому стані продовжив рух та виїхав за межі проїзної частини дороги праворуч в кювет, де відбулося перекидання транспортного засобу.

Своїми діями водій ОСОБА_7 порушив вимоги п. 1.3; п. 1.5; п. 2.1 а), ґ); п. 2.3 б); п.12.1; п. 12.2; п. 12.6 ґ); 12.9 б). Правил дорожнього руху України, якими передбачено:

п. 1.3 «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, а також бути взаємно ввічливими»;

п. 1.5 «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Особа, яка створила такі умови, зобов`язана негайно вжити заходів до забезпечення безпеки дорожнього руху на цій ділянці дороги та вжити всіх можливих заходів до усунення перешкод, а якщо це неможливо, попередити про них інших учасників дорожнього руху, повідомити підрозділ поліції, власника дороги або уповноважений ним орган»;

п. 2.1 «Водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі:

а) посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії;

ґ) чинний страховий поліс (страховий сертифікат Зелена картка) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення);

п. 2.3 «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

п. 12.1 «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним»;

п. 12.2 У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги;

п. 12.6 «Поза населеними пунктами на всіх дорогах та на дорогах, що проходять через населені пункти, позначені знаком 5.51, дозволяється рух із швидкістю:

ґ) іншим транспортним засобам: на автомобільній дорозі, що позначена дорожнім знаком

5.1 - не більше 130 км/год., на автомобільній дорозі з окремими проїзними частинами, що відокремлені одна від одної розділювальною смугою - не більше 110 км/год., на інших автомобільних дорогах - не більше 90 км/год»;

п.12.9 Водієві забороняється:

б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту "и" пункту 30.3 цих Правил.

Порушення п. 12.1 Правил дорожнього руху з технічної точки зору, знаходиться в причинному зв`язку з настанням події даної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої пасажиру ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка перебувала на передньому пасажирському сидінні заподіяно тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, а саме - синець на верхній губі ліворуч, садно в проекції лівої гілки нижньої щелепи, закритий перелом альвеолярного відростку верхньої щелепи між передніми зубами, травматична ампутація 1,2 зубів верхньої щелепи ліворуч; крововилив в товщі м?яких покривних тканин голови в лівій скронево-тім?яній області, закритий перелом лівої скроневої кістки з розповсюдженням на ліву тім?яну кістку, потиличну кістку і кістки основи черепа ліворуч, крововиливи під м?які мозкові оболонки та в речовину головного мозку, забої головного мозку; а також саден на задній поверхні в нижній третині лівого передпліччя (кількістю 2), і по внутрішній поверхні правої гомілки в нижній третині.

Всі виявлені тілесні ушкодження утворилися прижиттєво в короткий проміжок часу незадовго до настання смерті в умовах дорожньо-транспортної пригоди.

Всі виявлені тілесні ушкодження в даному випадку розглядаються у сукупності і за ознакою небезпеки для життя відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по ознаці небезпеки для життя.

Смерть ОСОБА_9 , настала 31 березня 2024 року близько 02 години 40 хвилин, в районі стели «Нікопольський район» на 39 км автодороги Р-73 «H-08 - м. Нікополь» у Нікопольському районі Дніпропетровської області, на місці дорожньо-транспортної пригоди від закритої черепно-мозкової травми у вигляді закритого перелому лівої скроневої кістки з розповсюдженням на ліву тім?яну кістку, потиличну кістку і кістки основи черепа ліворуч, закритого перелому верхньої щелепи з травматичною ампутацією передніх зубів ліворуч, крововиливів під м?які мозкові оболонки та в речовину головного мозку, забоїв головного мозку, яка ускладнилася розвитком набряку головного мозку.

Всі виявлені при судово-медичній експертизі трупа тілесні ушкодження перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті потерпілої.

Пасажиру автомобіля «CHEVROLET LACETTI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , неповнолітній ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яку тримала у себе на колінах ОСОБА_14 , яка перебувала на передньому пасажирському сидінні спричинено тілесні ушкодження у вигляді сумісної травми тіла: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, синців та саден обличчя, саден на спинці носу по центру та праворуч; закритої тупої травми грудної клітини ліворуч з переломами 6,7,8,9-го ребер; закритого багатоуламкового перелому правої стегнової кістки у верхній третині зі зміщенням уламків; закритого перелому зовнішньої кісточки лівої малогомілкової кістки зі зміщенням закритого перелому основи 5-ї плюснової кістки лівої стопи зі зміщенням; численних саден тулубу, по передній поверхні правого та лівого колінних суглобів, по тильній поверхні лівої кисті в проекції 2-ї та 3-ї п?ясних кісток, міжфалангових суглобів 3-го та 4-го пальців, по тильній поверхні правої кисті в проекції міжфалангових суглобів 2-го та 3-го пальців, 2,3-ї п?ясних кісток; ділянки, яка є наслідком загоєння синця - по задній поверхні грудної клітини праворуч між лопатковою та середньо-пахвовою лініями по краю реберної дуги з переходом на проекцію підребер`я та поперекову область відповідно.

Враховуючи характер та локалізацію виявлених тілесних ушкоджень, дані медичної документації, тілесні ушкодження утворилися в умовах дорожньо-транспортної пригоди та за своїм характером відносяться до ушкоджень середньої тяжкості, що зумовили тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні.

Дії ОСОБА_7 судом кваліфіковано за частиною 2 ст. 286 КК України за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого та спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та його захисника, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні з викладених у ній підстав; прокурора, який просив вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши апеляційні доводи, колегія суддів з урахуванням положень ст. 404 КПК України, згідно із якими суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, приходить до наступного.

Так, висновки суду першої інстанції про фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України та доведеність його вини в апеляційному порядку не оспорюються, у зв`язку з чим судом апеляційної інстанції не переглядаються.

Аналізуючи доводи захисника щодо невідповідності призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, колегія суддів вважає їх частково обгрунтованими з огляду на наступне.

Так, згідно із ч. 2 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Статтею 414 КПК України передбачено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

За змістом ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. Суд при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Таким чином, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, діяння, за яке його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі визначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

В постанові ВСУ від 15.02.2022 у справі №636/4105/20 Колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду викладено правову позицію, про те, що суворо індивідуальний підхід при призначенні покарання з урахуванням характеру і ступеню суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, особи винного і обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання, забезпечує застосування оптимальної моделі кримінального покарання як щодо осіб, які раніше притягувались до кримінальної відповідальності, не стають на шлях виправлення, вчинили тяжкі злочини, так й щодо осіб, які вперше вчинили менш небезпечні кримінальні правопорушення.

Вказані вимоги закону судом першої при призначенні покарання ОСОБА_7 було дотримано не у повному обсязі.

Так, оскаржуваним вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі, із реальним його відбуванням.

При цьому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні з необережності кримінального правопорушення, передбаченого ч.?2 ст.?286 КК України, що не оспорюється в апеляційній скарзі.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги захисника щодо можливості звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, колегія суддів не може із ними погодитись з огляду на наступне.

Так, положенням ч. 1 ст. 75 КК України визначено, що, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. При цьому суд має належним чином дослідити і оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження та врахувати, що ст. 75 КК України застосовується лише в тому разі, коли для цього є умови і підстави.

На переконання колегії суддів, фактичні обставини справи, а саме те, що вчинений ОСОБА_7 злочин хоча і мав неумисний характер, втім був пов`язаний із грубим порушенням ним вимог Правил дорожнього руху, яке полягало у значному перевищенні допустимої швидкості руху до 160 км/год, при цьому обвинувачений не мав ані посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії, ані чинного полісу страхування цивільної відповідальності власників автотранспортних засобів; наслідки, що настали, у виді заподіяння тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості неповнолітньому потерпілому та смерті іншого потерпілого, - у сукупності вказують на те, що мета кримінального покарання не може бути досягнута щодо цього обвинуваченого без реального його відбування. Відтак підстав для звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням за правилами ст. 75 КК України не вбачається.

Водночас колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання, не прийняв до уваги достатньою мірою відсутність обставин, що його обтяжують; відомості про особу обвинуваченого, а саме те, що останній є особою молодого віку, раніше не судимий, провину визнав в повному обсязі, є інвалідом ІІ групи внаслідок каліцтва, отриманого під час захисту Батьківщини, - повного травматичного відчленування лівої верхньої кінцівки на рівні середньої третини плеча внаслідок мінно-вибухової травми (підриву на міні), характеризується позитивно, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, має постійне місце проживання, добровільно відшкодував шкоду потерпілим, які надали до суду заяви про відсутність матеріальних та моральних претензій до обвинуваченого.

Враховуючи наведені відомості, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, оскільки є надмірно суворим. Натомість мінімальне за розміром покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки буде справедливим, достатнім та необхідним для виправлення цього обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

З огляду на викладене колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу захисника задовольнити частково, оскаржуваний вирок змінити в частині призначеного покарання, вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 17 квітня 2025 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, змінити в частині призначеного покарання.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________________ ____________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4