ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

29 травня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 688/240/24

Провадження № 11-кп/820/435/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції заяву захисника обвинуваченого ОСОБА_6 ОСОБА_7 про поновлення строку на апеляційне оскарження вироку Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 27 березня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000406, внесеному до ЄРДР 22.09.22 року,-

встановила:

Вироком Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 27 березня 2025 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 ч.4 (в редакції, що діяла до 11.08.2023року ), ст.71 ч.1 КК України і призначено йому покарання у виді 6 років 2 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. Цим же вироком ОСОБА_6 та ОСОБА_9 визнано винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 ч.4 КК України (в редакції, що діяла до 11.08.2023 року), і призначено їм покарання у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Виключено з обвинувачення посилання на вчинення ОСОБА_8 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ст.190 ч.4 КК України (в редакції, що діяла до 11.08.2023), за епізодами заволодіння майном ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Кримінальні провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 ч.3 КК України, закрито на підставі ст. 284 ч.1 п. 4-1 КПК України.

На вирок суд захисник обвинуваченого ОСОБА_6 ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу та заяву про поновлення, передбаченого ст.395 ч.2 КПК України, строку на його апеляційне оскарження. Захист вказав, що строк на оскарження вироку не пропущений і підлягає поновленню відповідно до ст.129 п.8 Конституції України, послався на фундаментальні принципи правосуддя та забезпечення оскарження рішення суду. Послався також на норми ст. 14 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», а також на ст 425 КПК України, якою регламентовано право на оскарження. Вказав на практику ВСУ, викладену в постанові від 03 березня 2016 року де було визначено поняття «забезпечення права», яке за своїм змістом є більш широким поняттям, ніж поняття «право», яке використовується у законі, бо воно передбачає, крім самого «права», ще й гарантований державою механізм його реалізації. Забезпечення права на апеляційне і касаційне оскарження включає як можливість оскарження судового рішення, так і обов`язок суду прийняти та розглянути подану апеляцію чи касацію.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 ОСОБА_7 , будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду його заяви, в судове засідання не з`явився, на адресу апеляційного суду надіслав клопотання, у якому просив розглянути заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження вироку Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 27 березня 2025 року, без його участі.

Заслухавши головуючого суддю, думку обвинуваченого ОСОБА_6 , який підтримав заяву захисту про поновлення строку на апеляційне оскарження вироку суду, прокурора, який просив відмовити у поновленні строку на апеляційне оскарження, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що заява захисника ОСОБА_7 про поновлення строку на апеляційне оскарження вироку суду не підлягає задоволенню за таких підстав.

Зі змісту ст.395 ч. 2 п.1 КПК України вбачається, що апеляційна скарга може бути подана на вирок або ухвалу про застосування чи відмову в застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру протягом тридцяти днів з дня їх проголошення.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 20 березня 2025 року були присутні у судовому засіданні під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_9

20 березня 2025 року суд видалився до нарадчої кімнати та проголошення вироку відбулось 27 березня 2025 року.

Відповідно до журналу судового засідання від 27 березня 2025 року, після виходу суду з нарадчої кімнати, в присутності обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_9 а також прокурора ОСОБА_5 суддею проголошено вирок, копію якого було направлено сторонам кримінального провадження 28 березня 2025 року, в тому числі і захиснику обвинуваченого ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , (а.с.81 т.4).

У відповідності до відбитку штемпеля вхідної кореспонденції Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області, 20 травня 2025 року захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу на вирок суду першої інстанції, зі значним пропуском строку на апеляційне оскарження.

Відповідно до вимог ст.117 ч.1 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою суду.

Поважними причинами пропуску процесуального строку визнаються обставини, які не залежать від волі заінтересованої особи і перешкодили їй виконати процесуальні дії у межах встановленого законом проміжку часу та підлягають підтвердженню учасником кримінального провадження шляхом подання відповідних документів або їх копій.

Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду.

Особа, яка бажає подати апеляційну скаргу, має діяти сумлінно для того, щоб ефективно реалізувати своє право. Хоча ст.117 КПК України містить норму щодо поновлення пропущеного строку, але це можливо лише в разі наявності поважних причин пропуску такого строку. Тому при вирішенні питання про поновлення пропущеного строку, у тому числі й строку на апеляційне оскарження, до уваги мають братися: тривалість самого процесуального строку; наявність чи відсутність обставин, які об`єктивно перешкоджали особі реалізувати своє право (повноваження) в межах визначеного процесуального строку; процесуальну поведінку особи, яка звертається з відповідним клопотанням.

Згідно вимог ст.17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, ЄСПЛ у рішенні від 28 березня 2006 року у справі «Мельник проти України» (Melnyk v. Ukraine), заява № 23436/03, пункти 22-23, 26, а також у рішенні від 18 лютого 2011 року по справі «Мушта проти України», заява № 8863/06, пункти 37, 38, 47, розкриваючи зміст принципу юридичної визначеності в контексті передбаченого у п.1 ст.6 ЄКПЛ права на доступ до суду зазначив наступне.

Суд виходить з того, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби захисту.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 29 жовтня 2015 року в справі «Устименко проти України» заява № 32053/13, пункти 46-48, Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-Х).

Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року).

Суд зазначив, що, як і у згаданій справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), у цій справі національне законодавство на час подій не обмежувало дискреційні повноваження судів щодо часу або підстав для поновлення пропущеного строку. Сама концепція «поважних причин», згідно з якою національні суди виправдали відновлення провадження у справі заявника, не є чіткою (див., mutatis mutandis, рішення у справах «X. проти Бельгії» (Н. v. Belgium), від 30 листопада 1987 року, п. 53, Series А № 127-В, та «Георгіадіс проти Греції» (Georgiadis v. Greece), від 29 травня 1997 року, п. 43, Reports of Judgments and Decisions 1997-III). За таких обставин для національних судів ще важливішим було вказати причини свого рішення про поновлення пропущеного строку і відновлення провадження у справі заявника.

В заяві про поновлення строку на апеляційне оскарження захисник обвинуваченого ОСОБА_7 навів взаємовиключні обставини, вказавши, що строк на оскарження вироку не пропущений, водночас підлягає поновленню відповідно до ст.129 п.8 Конституції України.

Колегія суддів виходить з того, що захисник ОСОБА_7 пропустив 30 денний строк, визначений ст.395 ч. 2 п.1 КПК України, на апеляційне оскарження вироку суду першої інстанції, подавши апеляційну скаргу 20 травня 2025 року на вирок суду від 27 березня 2025 року, отже строк на апеляційне оскарження пропущений. Апеляційна скарга подана захисником зі значним прощенням строку на апеляційне оскарження.

Вирішуючи питання про поновлення строку на апеляційне оскарження колегія суддів виходить з того, що захисник ОСОБА_7 не зазначив конкретних та об`єктивних причин пропуску строку на апеляційне оскарження вироку та поважних причин для його поновлення в межах вимог ст.117 ч.1 КПК України.

Матеріалами справи підтверджено, що учасники кримінального провадження, в тому числі обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 , були обізнані про дату та час виходу суду з нарадчої кімнати та проголошення вироку. Копія оскаржуваного вироку була направлена учасникам даного кримінального провадження, в тому числі і захиснику ОСОБА_7 28 березня 2025 року.

Захисник ОСОБА_7 є фахівцем в галузі права, який безумовно обізнаний щодо вимог ст. 395 КПК України в частині необхідності дотримуватися процесуальних строків на апеляційне оскарження судових рішень.

Натомість, така доволі пасивна та байдужа поведінка захисника по відношенню до кримінального провадження, яка зокрема проявилась у ставленні до результату судового розгляду, призвела до пропуску строку апеляційного оскарження, без поважних причин.

Наведені захисником норми кримінального процесуального закону та практики Верховного Суду щодо можливості поновлення строку на оскарження вироку у разі його пропуску, без зазначення об`єктивних причин такого пропуску, колегія суддів вважає неспроможними. Апеляційний суд виходить з того, що захиснику було відомо про порядок та строки оскарження вироку, та у разі незгоди з ухваленим рішенням, після отримання його копії, сторона захисту мала можливість оскаржити вирок в апеляційному порядку з дотриманням строків оскарження, виходячи з того, що останнім днем подання апеляційної скарги є 28 квітня 2025 року.

Відтак, на думку колегії суддів, поважних причин, які б перешкодили захиснику обвинуваченого подати апеляційну скаргу на вирок суду у межах встановленого законом тридцятиденного строку з дня його ухвалення апелянтом не зазначено.Відповідно подана захистом заява про поновлення строку задоволенню не підлягає через відсутність поважних причин для поновлення процесуального строку.

Колегія суддів також виходить з того, що обвинуваченим ОСОБА_6 окремо подана апеляційна скарга на вирок Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 27 березня 2025 року, яка підлягає розгляду в апеляційному суді. Отже право обвинуваченого ОСОБА_6 на захист порушено не буде.

Відповідно до пункту 4 частини 3 статті 399 КПК України, апеляційна скарга повертається, якщо вона подана після закінчення строку апеляційного оскарження і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або суд апеляційної інстанції за заявою особи не знайде підстав для його поновлення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 117, 392-399 КПК України, колегія суддів,

постановила :

У задоволенні заяви захисника обвинуваченого ОСОБА_6 ОСОБА_7 про поновлення строку на апеляційне оскарження вироку Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 27 березня 2025 року відмовити.

Апеляційну скаргу із додатками повернути апелянту.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а особою, що тримається під вартою протягом цього строку з дня отримання копій судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3