ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 671/673/25

Провадження № 11-кп/820/494/25

Суддя Хмельницького апеляційного суду ОСОБА_1 , перевіривши апеляційну скаргу, подану адвокатом ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на вирок Волочиського районного суд Хмельницької області від 24 квітня 2025 року у кримінальному провадженні №0000376, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Обухів Обухівського району Київської області, українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, фізичної особи - підприємця, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Вироком Волочиського районного суд Хмельницької області від 24 квітня 2025 року затверджено угоду угоду про визнання винуватості у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000376, що укладена 17.04.2025 між підозрюваним ОСОБА_4 та прокурором Волочиської окружної прокуратури ОСОБА_5 .

Даним вироком ОСОБА_4 визнано винуватим у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, та призначено йому покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років без конфіскації майна.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням, з встановленням іспитового строку тривалістю два роки.

На підставі ст. 76 КК України покладено на засудженого обов`язок протягом іспитового строку періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти вказаний орган про зміну свого місця проживання, роботи або навчання.

На зазначений вирок адвокат ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу. Стверджує, що вирок стосується прав та порушує інтереси особи, яку він захищає, що дає право на його оскарження відповідно до ст.ст. 24, 394 КПК України.

Перевіривши матеріали провадження вважаю, що апеляційна скарга підлягає поверненню з наступних підстав.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантується право кожному на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи. Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у ст. 55 Конституції України.

Водночас Європейський суд з прав людини рішенні у справі «Воловік проти України» зазначає, що якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, то держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених ст. 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братися до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль у ньому апеляційного суду.

У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що ст. 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права.

Положеннями, передбаченими ч. 2 ст. 24 КПК України, гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.

Згідно з вимогами статей 398, 399 КПК України питання про те, чи подана апеляційна скарга на вирок чи ухвалу суду першої інстанції особою, яка має право її подавати, розглядається і вирішується суддею-доповідачем суду апеляційної інстанції до прийняття рішення про відкриття апеляційного провадження.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК України апеляційна скарга повертається, якщо її подала особа, яка не має права подавати апеляційну скаргу.

Коло осіб, які мають право подати апеляційну скаргу, визначено ст. 393 КПК України. Пунктом 10 цієї норми установлено, що апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 475 КПК України вирок на підставі угоди може бути оскаржено у порядку, передбаченому цим Кодексом, на підставах ст. 394 КПК України.

Згідно з ч. 4 ст. 394 КПК України вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений:

1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами 4, 6, 7 ст. 474 цього Кодексу, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди;

2) прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з ч. 4 ст. 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.

Конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком установленої законом заборони на таке оскарження. При цьому відсутність «інших осіб» у вичерпному переліку суб`єктів оскарження, передбаченому ст. 394 КПК, за умови, що судове рішення стосується їхніх прав, свобод та інтересів, не є перешкодою в доступі до правосуддя і зверненні до суду вищої інстанції, що передбачено ч. 2 ст. 24 КПК. Отже, при вирішенні питання, чи є підстави для оскарження рішення суду до суду вищого рівня певною особою, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді, ключовим є з`ясування, чи насправді це рішення стосується інтересів конкретної особи.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 18 липня 2019 року у справі № 199/6365/18 (провадження № 51-1687км19), 10 червня 2021 року у справі № 640/106/18 (провадження № 51-4181км18), 10 вересня 2024 року у справі № 991/8444/23 (провадження № 51-910 км 24).

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 18 травня 2020 року у справі № 639/2837/19 (провадження № 51-5394кмо19), суддя-доповідач суду апеляційної інстанції, вирішуючи відповідно до вимог ст. 398 КПК України питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою іншої особи (захисника чи представника іншої особи) на вирок на підставі угоди, має впевнитися, що у тексті вироку зазначено такі дані, які прямо вказують на цю конкретну особу, або визнані встановленими такі обставини, які дозволяють апеляційному суду (судді-доповідачеві) з впевненістю ідентифікувати іншу особу; крім того, вирок має стосуватися прав, свобод та інтересів цієї іншої особи.

Ураховуючи зазначене, колегія суддів звертає увагу на те, що право на оскарження вироку стосовно ОСОБА_4 у адвоката ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 може виникнути тільки у випадку, якщо вирок стосується прав, свобод та інтересів останнього.

Адвокат ОСОБА_2 , оскаржуючи вирок на підставі угоди, стверджує про те, що згідно обвинувального акту у кримінальному провадженні № 0000376, ОСОБА_3 обвинувачується в тому, що він, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_4 , незаконно придбав, зберігав з метою збуту та незаконно збув 19.09.2023, 19.10.2023, 16.11.2023, 27.12.2023 наркотичний засіб канабіс. У вироку, який оскаржується, суд першої інстанції зазначив, що на обвинуваченого ОСОБА_4 покладений обов`язок викрити кримінальні правопорушення, вчиненні іншою особою, матеріали кримінального провадження щодо якої перебувають на розгляді суду та виділені в окреме провадження, у кримінальному провадженні №0000376, за обвинуваченням останнього у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307 КК України, а саме за фактами збуту особливо небезпечного наркотичного засобу канабісу особі під зміненими анкетними даними «Наконечний» 19.09.2023, 19.10.2023, 16.11.2023 та 27.12.2023. Вважає, що прокурор ОСОБА_5 умисно порушив вимоги закону при узгодженні покарання в угоді про визнання винуватості, укладеній з обвинуваченим ОСОБА_4 , з метою створення штучних доказів обвинувачення, джерелом яких є показання такого обвинуваченого, що надані ним докази під час судового розгляду у кримінальному провадженні № 0000376 взагалі не доводять будь-якої протиправності діянь його підзахисного ОСОБА_3 і свідчать про його незаконне притягнення до кримінальної відповідальності. Тому, на думку апелянта, саме на цій стадії судового розгляду, тобто після дослідження основних доказів обвинувачення, обвинуваченому ОСОБА_4 запропоновано фактично уникнути покарання взамін на неправдиві показання щодо діянь його підзахисного ОСОБА_3 , що це прямо слідує з умов угоди про визнання винуватості, відповідно до яких обвинувачений ОСОБА_4 зобов`язується викрити його підзахисного - обвинуваченого ОСОБА_3 у злочинах, за яким йому висунуте обвинувачення у кримінальному провадженні № 0000376. Вважає, що зазначений у частині першій статті 472 КПК України обов`язок обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою, полягає у повідомленні та наданні доказів щодо злочинів, про які правоохоронним органам ще невідомо. Зазначає, що для отримання «потрібних» показань, прокурор узгодив з обвинуваченим покарання, яке не відповідає вимогам закону, оскільки, на думку апелянта безпідставно застосовано статті 69 та 75 КК України до основного покарання, а також безпідставно застосовано частину другу статті 69 КК України до обов`язкового додаткового покарання у вигляді конфіскації майна. Вважає, що суд першої інстанції при затвердженні угоди про визнання винуватості не надав цьому належної оцінки.

Як вбачається з оскаржуваного вироку ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, а саме в тому, що він незаконно зберігав з метою збуту, а також незаконно збув за попередньою змовою групою осіб особливо небезпечний наркотичний засіб.

В тексті вироку не зазначено жодних даних, які б дали змогу під час вирішення питання про відкриття провадження за апеляційною скаргою ідентифікувати безіменну особу, про співучасть з якою йдеться у вироку щодо ОСОБА_4 . У змісті вироку, судом першої інстанції:

- не встановлено обставин, які б могли свідчити, що умови угоди порушують права, свободи чи інтереси ОСОБА_3 , з огляду на те, що її укладення не має преюдиційного значення для кримінального провадження щодо нього.

Згідно практики ЄСПЛ, яка за приписами ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», є джерелом права, обставини, встановлені у провадженні, в якому не беруть участь інші обвинувачені, не повинні мати преюдиціальне значення для їх справ. Статус доказів, використаних в одній справі, повинен залишатися суто відносним, а їх сила обмежуватися даними конкретного провадження. Особливо це стосується вироків, ухвалених на підставі угоди (справа «Навальний і Офіцеров проти Росії» від 23.02.2016, заява №46632/13 і №28671/14).

Відповідно до ч.1 ст.17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому КПК України, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Згідно роз`яснень, які містяться в абзаці 3 пункту 9 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №13 від 11.12.2015 року «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» вирок, ухвалений на підставі угоди стосовно однієї із декількох осіб, не має преюдиційного значення для кримінального провадження відносно інших осіб, а визнання винуватості першою особою не є доказом вини останніх.

Отже, доводи адвоката щодо порушення прав ОСОБА_3 є безпідставними.

З огляду на зазначене, вирок, на який подано апеляційну скаргу, не містить жодних відомостей щодо особи, інтереси якої захищає адвокат ОСОБА_2 ОСОБА_3 , не порушує прав та законних інтересів останнього.

Таким чином, адвокат ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , не є особою, яка має право на апеляційне оскарження вироку Волочиського районного суд Хмельницької області від 24 квітня 2025 року стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 у відповідності до вимог статей 393, 394 КПК України. Решту доводів апеляційної скарги суд не бере до уваги, оскільки вирок про затвердження угоди про визнання винуватості не передбачає інших підстав оскарження, аніж ті, що проаналізовані вище.

Враховуючи наведені обставини, а також положення п.2 ч.3 ст.399 КПК України, адвокату ОСОБА_2 належить повернути апеляційну скаргу, оскільки вона подана особою, яка не має права на її подання.

Керуючись ст.ст. 393, 399 КПК України, суддя

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу, подану ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на вирок Волочиського районного суд Хмельницької області від 24 квітня 2025 року у кримінальному провадженні №0000376, за обвинуваченням ОСОБА_4 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України повернути особі, яка її подала.

Копію ухвали про повернення апеляційної скарги разом з апеляційною скаргою та усіма доданими до неї матеріалами надіслати особі, яка її подала.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а у разі постановлення ухвали без виклику особи, яка її оскаржує, з дня отримання нею копії судового рішення.

Суддя