Справа № 134/1117/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2025 року селище Крижопіль

Крижопільський районний суд Вінницької області

в складі головуючої судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю: прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в селища Крижопіль кримінальне провадження, відомості про яке 15 травня 2024 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000174, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з загальною середньою освітою, одруженого, має на утримані малолітню дитину, раніше судимого:

- 23.10.2013 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі, на підставі ст. 75, п. 2,3,4 ч. 1 ст. 76 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки;

- 06.08.2015 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 189, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 70 КК України на 5 років позбавлення волі, на підставі ч. 1 ст. 71 КК України частково приєднано вирок Мелітопольського міського суду Запорізької області від 23.10.2013 року та призначено покарання 5 років 6 місяців позбавлення волі;

- 01.06.2021 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області ОСОБА_4 , засуджено за ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 186 КК України, з урахуванням положень, встановлених ч. 1 ст. 70 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 390 КК України,

встановив:

ОСОБА_4 вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 червня 2021 року засуджений за ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 186 КК України, з урахуванням положень, встановлених ч. 1 ст. 70 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців. 12 травня 2023 року ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області невідбута частина покарання замінена на більш м`яке покарання, а саме обмеження волі строком 1 рік 7 місяців 4 дні. 23 червня 2023 року ОСОБА_4 прибув до державної установи «Крижопільський виправний центр (№113)», що розташований по вул. Благовіщенська, 106 у с. Городківка Тульчинського району Вінницької області, для відбуття заміненого покарання.

По прибуттю, для відбуття покарання, до державної установи «Крижопільський виправний центр (№113)», 23 червня 2023 року ОСОБА_4 , під розпис, ознайомлений з вимогами Кримінально - виконавчого кодексу України та нормативно - правових актів, що регламентують порядок та умови відбування покарань засудженими до обмеження волі, попереджений про дотримання режиму утримання, про правила поведінки в громадських місцях, а також про кримінальну відповідальність, передбачену ст. 390 КК України за порушення та невиконання вищезазначених вимог.

Згідно строкового трудового договору № 143-24 від 16 квітня 2024 року ОСОБА_4 працевлаштований на контрагентському об`єкті ТОВ «Керамсвіт», що розташований за адресою: вул. Родинна, 12, с. Левків Тульчинського району Вінницької області. У свою чергу, на час виконання робіт на контрагентському об`єкті, ОСОБА_4 разом з іншими засудженими проживав в гуртожитку, що розташований на території контрагентського об`єкту за адресою: АДРЕСА_2 .

Так, 14 травня 2024 року, точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, у ОСОБА_4 виник злочинний умисел направлений на самовільне залишення місця обмеження волі, а саме території контрагентського об`єкту ТОВ «Керамсвіт» за адресою: вул. Родинна, 12, с. Левків Тульчинського району Вінницької області. Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 , будучи особою, яка відбуває покарання у виді обмеження волі, самовільно залишив територію контрагентського об`єкту ТОВ «Керамсвіт» та направився до с. Багринівці Літинського району Вінницької області.

У подальшому, 15 травня 2024 року о 15 години 20 хвилин співробітниками державної установи «Крижопільський виправний центр (№113)» ОСОБА_4 затримано, в порядку ст. 208 КПК України, у м. Вінниця, біля магазину «АТБ», що розташований по вул. Кармелюка, 2, м. Вінниця.

Таким чином, ОСОБА_4 своїми протиправними діями вчинив кримінальне правопорушення, яке передбачене ч. 1 ст. 390 КК України, тобто самовільне залишення місця обмеження волі, вчинене особою, яка відбуває покарання у виді обмеження волі.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину свою визнав частково, та пояснив, що у Державній установі «Крижопільському виправному центрі (№113)» відбував покарання у виді обмеження волі, так як йому було замінено покарання з позбавлення волі на більш м`яке. В подальшому він був влаштований по договору на контрагентський об`єкт ТОВ «Керамсвіт», що розташований в с. Левків Тульчинського району десь у квітні 2024 року. З правилами перебування на контрагентському об`єкті його ніхто не знайомив. Він знайомився тільки з правилами дотримання режиму в ДУ «Крижопільський виправний центр (№113)». На даному об`єкті постійно перебували двоє працівників державної установи «Крижопільський виправний центр (№113)». Прапорщик ОСОБА_6 постійно його відпускав за межі території контрагентського об`єкта. Так, 14 травня 2024 року після 18 години він підійшов до прапорщика ОСОБА_6 і відпросився у нього до ранку на день народження до дружини. Останній запитав, чи встигне він повернутися до ранку, коли відбувається передача ним зміни та наголосив на тому, щоб він не вживав алкогольні напої. На що він повідомив, що встигає повернутися. Наміру втікати у нього не було, оскільки він подав до суду документи про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і через три дні мало відбутися слухання даного клопотання. Він викликав таксі і поїхав до дружини в с. Багринівці Літинського району. Того самого дня, біля 23 години, він з дружиною на таксі поїхали в Літин в готель та пробули там до 05 години ранку наступного дня. Після чого посадив дружину в машину до знайомого і відправив додому, а сам на таксі поїхав до м. Вінниці, щоб звідти поїхати в с. Левків на контрагентський об`єкт. В подальшому до дружини почали дзвонити родичі запитувати де він, оскільки його шукає поліція. Прапорщик ОСОБА_6 того вечора кожен час дзвонив до нього і запитував як у нього справи, чи не вживає він алкоголю. Після чого він подзвонив до матері і сказав, що з ним все нормально. У Вінниці він викликав таксі, щоб доїхати до с. Левків на контрагентський об`єкт. В подальшому він подзвонив до ОСОБА_7 і сказав, що його відпустили, і він знаходиться на автовокзалі м. Вінниці, він домовився з ним зустрітися і коли він підійшов до ОСОБА_7 , то до нього підійшли працівники поліції і наділи наручники. Це було біля 09 години 30 хвилин, він з`явився сам до працівника установи. До нього підійшов перший заступник начальника ДУ «Крижопільський виправний центр (№113)» і запитав, хто його відпустив і чому без офіційного дозволу. На що він відповів, щоб запитав у свого працівника, як він його відпустив. Далі його привезли у відділення поліції, що у селищі Крижополі десь після обіду, по скільки по дорозі поламався автомобіль і його чинили. В подальшому його закрили на 60 суток в ДІЗО в ДУ «Крижопільський виправний центр (№113)». Під час вирішення питання про обрання відносно нього запобіжного заходу, то суд надав йому особисте зобов`язання. Уже при розгляді його клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, йому у задоволені клопотання було відмовлено, оскільки уже було порушено кримінальне провадження відносно нього. Коли перебував у відділенні поліції то відмовився від надання показів, оскільки йому не забезпечили адвоката. Уже в Тульчині на ІТТ він давав покази, коли йому забезпечили адвоката. Двоє суток його тримали без вручення підозри. З Вінниці до Крижополя його доставляв ОСОБА_7 .. Оскільки ОСОБА_6 його відпускав постійно, то він думав, що останній має такі повноваження. Вину свою визнає частково в тому, що офіційно не подав заяву на ім`я начальника ДІ «Крижопільський виправний центр (№113)». Просив його суворо не карати і призначити покарання найменше, а також застосувати іспитовий строк, так як у нього маленька дитина та дружина, які потребують утримання.

Незважаючи на часткове невизнання вини ОСОБА_4 у вчиненні злочину суд дійшов висновку, що його вина у вчиненні цього злочину є повністю доведеною за обставин, викладених у вироку, та підтверджується визначеним сторонами кримінального провадження обсягом доказів, що досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з рапорту на ім`я начальника відділення поліції №1 Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_8 15.05.2024 року о 09 годині 00 хвилин надійшло повідомлення по телефону до РУ від чергового внутрішньої служби ВЦ 113, про те, що 15 травня 2024 року о 00 годин 15 хвилин в с. Левків вул. Родинна, 12, під час перевірки наявності засуджених на спальних місцях на контрагентському об`єкті ТОВ «Керамсвіт» було виявлено відсутність на своєму спальному місці засудженого до обмеження волі на 1 рік 7 місяців 4 дні ОСОБА_4 , який працевлаштований згідно строкового трудового договору № 143-24 від 16.04.2024 року.

Згідно Спецповідомлення № 2/1221 від 15 травня 2024 року начальника державної установи «Крижопільський виправний центр (№113)», останній повідомляв начальника Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, в.о. керівника Тульчинської окружної прокуратури, Начальника відділення поліції № 1 Тульчинського РВП ГУНП у Вінницькій області, про те, 15 травня 2024 року близько 00 годин 15 хвилин на службовий телефон чергової частини ДУ «Крижопільський виправний центр (№113)» надійшов телефонний дзвінок від молодшого інспектора ВНіБ прапорщика внутрішньої служби ОСОБА_6 , який в ході доповіді повідомив, що під час перевірки наявності засуджених на спальних місцях на контрагентському об`єкті ТОВ «Керамсвіт» було виявлено відсутність на своєму спальному місці засудженого ОСОБА_4 , 1993 року народження, який працевлаштований на вказаному контрагентському об`єкті згідно строкового трудового договору Щ№ 143-24 від 16.04.2024 року, та під час проведення розшукових заходів в межах контрагентського об`єкта і прилеглої території, встановити місце знаходження даного засудженого не вдається. По даному факту проводиться службова перевірка та відкрите кримінальне провадження, відомості про яке внесені до ЄРДР за номером 0000174 від 15 травня 2024 року за ч. 1 ст. 390 КК України.

Відповідно до протоколу затримання особи, підозрюваного у вчинення злочину від 15 травня 2024 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично затримано о 15 годині 20 хвилин 15 травня 2024 року, де зазначено що «від отримання протоколу відмовився».

Відповідно до Повідомлення про підозру від 16 травня 2024 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повідомлено про підозру його у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 390 КК України, тобто самовільне залишення місця обмеження волі, вчинене особою, яка відбуває покарання у виді обмеження волі. Дана підозра вручена 16 травня 2024 року о 15 годині 09 хвилин. В даному повідомленні міститься підпис ОСОБА_4 .

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні надав наступні пояснення. Він працює молодшим інспектором в ДУ «Крижопільський виправний центр (№113»). Він входив в склад розшукової групи, коли шукали ОСОБА_4 . Це було вночі в травні 2024 року, черговий повідомив, що засуджений ОСОБА_4 залишив контрагентський об`єкт «Керамсвіт», який знаходиться в с. Левків Тульчинського району Вінницької області. Він разом із ОСОБА_7 та ОСОБА_10 виїхали шукати засудженого. Затримали його біля центрального автовокзалу у м. Вінниця. Особисто він проводив розшукові дії на залізничному вокзалі. Коли він приїхав на автовокзал, ОСОБА_4 уже затримали. Коли його затримали ОСОБА_4 особисто йому нічого не повідомляв, чого він залишив контрагентський об`єкт та які у нього на це були причини. Про те, що його відпустив прапорщик ОСОБА_6 ОСОБА_4 нічого йому не говорив. Розшукова операція тривала один день. Пройшло менше доби відтоді коли він покинув контрагентський об`єкт (виявили вночі факт відсутності) до моменту затримання (затримали його в обід). На контрагентському об`єкті в той день чергували ОСОБА_6 та ОСОБА_11 , саме вони доповіли черговому про дану подію. Чи була якась перевірка в установі з приводу даної події він не знає. Засудженому надається відпустка, якщо є такі обставини, при цьому засуджений має написати заяву на начальника установу. Прапорщик таких повноважень не має.

Свідок ОСОБА_6 суду надав наступні покази. Він перебуває на посаді молодшого інспектора ДУ «Крижопільський виправний центр (№113)». Того дня, а саме 14 травня 2024 року він був на чергуванні разом із ОСОБА_11 на контрагентському об`єкті ТОВ «Керамсвіт» в с. Левків Тульчинського району. На об`єкті працювало 8 засуджених та обвинувачений. В той день ОСОБА_4 на роботі був, проживають засуджені там саме на території контрагентського об`єкту в гуртожитку. ОСОБА_4 відпросився того вечора на побачення, на день народження до знайомої, яка теж працює на даному об`єкті, на пару годин до 22 години, але за територію контрагентського об`єкта він його не відпускав, тим паче в інший населений пункт, таких повноважень у нього не має. Коли виявили відсутність ОСОБА_4 на своєму спальному місці, керівництво не повідомив відразу, оскільки надіявся, що він повернеться і шукали його спочатку самі на території контрагентського об`єкта. Спочатку він телефонував ОСОБА_4 на що той йому відповів що скоро буде, потім зв`язку з ним не було. На чергову частину подзвонили уже після 24 години. Де затримали ОСОБА_4 йому не відомо, але за межами контрагентського об`єкту ТОВ «Керамсвіт». Коли він відпускав ОСОБА_4 , то він не бачив, як той покидав територію. Надіявся на його порядність і що він повернеться на об`єкт до відбою. Раніше один раз відпускав ОСОБА_4 на пару годин і він повернувся вчасно. Засуджений ОСОБА_4 не мав права самостійно покидати контрагентський об`єкт, розпорядження про короткострокову відпустку від керівництва щодо ОСОБА_4 не було. Коли засудженому необхідно в магазин чи аптеку то здійснюється супровід працівником установи, самі засуджені не виходять за межі об`єкта. Відносно нього було службове розслідування та накладено дисциплінарне стягнення.

Свідок ОСОБА_7 суду надав наступні покази. Він працює на посаді оперуповноважений оперативної групи ДУ «Крижопільський виправний центр (№113)». 15 травня 2024 року близько 00 годин 30 хвилин подзвонив помічник чергового до начальника установи і повідомив, що втік засуджений ОСОБА_4 з контрагентського об`єкта ТОВ «Керамсвіт». В той час він перебував вдома, після повідомлення про втечу засудженого, він прибув на роботу. Він намагався зателефонувати засудженому ОСОБА_4 , однак його телефон був вимкнений. В подальшому, в установі було сформовано групу для оперативного розшуку. Виїхали за місцем проживання його дружини в Літинський район с. Багринівці. Батьки дружини повідомили, що донька взяла дитину і поїхала в Літин. Десь через пів години подзвонив йому батько дружини ОСОБА_4 і повідомив, що донька з ОСОБА_4 зняли готель в м. Літині. Далі з`ясувалося, що з ОСОБА_12 вони виїхали разом. Потім вони поїхали в м. Вінницю перевірити залізничний та автовокзали. У м. Вінниці вони розділилися для перевірки залізничного вокзалу та автовокзалів. Він намагався додзвонитися до ОСОБА_4 , однак його телефон був вимкнений. Він зв`язався із мамою засудженого ОСОБА_4 і десь через півтори години ОСОБА_4 подзвонив до нього з невідомого номера і почав говорити, що не бажає з ним спілкуватися. Він довго вмовляв ОСОБА_4 зустрітися і поговорити. Через деякий час вмовляння ОСОБА_4 погодився зустрітися із ним, але без присутності інших осіб. Він зустрівся із засудженим ОСОБА_4 в районі центрального автовокзалу. В ротовій порожнині у нього знаходилось лезо. Він погрожував що проковтне його. Через хвилину після зустрічі підійшли працівники і затримали ОСОБА_4 і доставили його в відділення №1 Тульчинського РВП ГУНП в Вінницькій області, що в селищі Крижопіль. Затримали ОСОБА_4 біля 15 години 20 хвилин 15 травня 2024 року. Про те, що його відпустив ОСОБА_6 засуджений ОСОБА_4 йому такої інформації не повідомляв. Опору ОСОБА_4 при затримані не чинив. Лезо не було вилучено у засудженого, де дів його останній він не знає. Під час розмови із засудженим ОСОБА_4 по телефону він зрозумів, що останній не бажає повертатися в установу, він його вмовляв про зустріч 15 хвилин по телефону. Дружина засудженого ОСОБА_4 була на вокзалі із двома валізами. Дружина розповіла, що вони були в готелі у м. Літині, потім приїхали у м. Вінницю, там вони посварилися і вона вирішила повернутися до батьків. ОСОБА_4 повідомив, що свій телефон він залишив в заставу таксисту. Є порядок надання відпусток засудженим, при цьому пишеться заява на ім`я начальника установи та виноситься наказ про надання відпустки із зазначенням з якого по яке число відпустка, копія якого надається засудженому. При затриманні ОСОБА_4 грошові кошти та таблетки не вилучались.

Свідок ОСОБА_11 надав суду наступні покази. Він працює молодшим інспектором ДУ «Крижопільський виправний центр (№113)». В той день, 14 травня 2024 року, він чергував на об`єкті разом із ОСОБА_6 . Засуджені на об`єкті працюють з 08 години до 17 чи 18 години. Проживають вони на території контрагентського об`єкта. Кожних дві години перевіряють засуджених чи є на місці. Відсутність засудженого ОСОБА_4 виявили після 22 години. Як сказав ОСОБА_6 , він відпустив засудженого ОСОБА_4 на дві години прогулятися із знайомою. ОСОБА_6 після того як виявили, що засудженого ОСОБА_4 не має на місці, телефонував останньому, але він не брав слухавку. Десь після 23 години повідомили чергову частину установи. Приїхав перший заступник, почали виясняти. Та дівчина, з якою ОСОБА_4 мав зустрічатися повідомила, що ОСОБА_4 з нею не зустрічався. Він із засудженими не спілкувався про засудженого ОСОБА_4 . Свідком розмови ОСОБА_4 та ОСОБА_6 він не був. Йому ОСОБА_6 повідомив, що відпустив на пару годин засудженого ОСОБА_4 до знайомої на територію об`єкта. Раніше ОСОБА_6 відпускав ОСОБА_4 на пару годин, той завжди приходив вчасно. Зразу не дзвонили в чергову частину про зникнення ОСОБА_4 , оскільки ОСОБА_6 сказав почекати, можливо засуджений прийде на об`єкт. ОСОБА_6 не має права надавати відпустку засудженим, а може лише прийняти заяву та передати її на розгляд начальнику установи. Чи притягували когось до відповідальності по даній події йому не відомо.

Свідок ОСОБА_13 суду надав наступні покази. Він відбував покарання разом із засудженим ОСОБА_4 в ДУ «Крижопільський виправний центр (№113)» та разом працювали на контрагентському об`єкті ТОВ «Керамсвіт». Точної дати не пам`ятає, але бачив як ОСОБА_4 говорив із прапорщиком ОСОБА_6 . Про що вони говорили він не чув. Він просто зрозумів, що останній дав добро ОСОБА_4 на вихід в село. Він бачив як ОСОБА_4 вийшов за територію контрагентського об`єкту, ОСОБА_6 теж бачив як ОСОБА_4 йшов за межі території об`єкту. Він не пам`ятає, точно, але ОСОБА_4 почали шукати десь біля 5-6 години ранку. Його розбудили і спитали за ОСОБА_4 він був з просоння і нічого не зрозумів, повідомив, що нічого не знає і ліг спати далі. Раніше ОСОБА_6 відпускав ОСОБА_4 на пару годин і той приходив до відбою. Такого, щоб його відпускали до 2-3 годин ночі не було.

Свідок ОСОБА_14 надав суду наступні покази. Разом із ОСОБА_4 відбував покарання в ДУ «Крижопільський виправний центр (№113)» та працював на контрагентському об`єкті ТОВ «Керамсвіт». Точної дати не пам`ятає, його розбудили біля 01-02 ночі питали чи бачив він ОСОБА_4 . Напередодні він його бачив десь біля 19-20 години. Спілкувалися з ним по роботі, по особистих питаннях не спілкувалися. Того вечора, коли він ліг відпочивати ОСОБА_4 був ще у кімнаті. Більше він його в той вечір не бачив. Знає, що раніше його відпускали на пару годин і він приходив. Як виходив ОСОБА_4 за межі контрагентського об`єкта він не бачив, оскільки уже ліг відпочивати.

Свідок ОСОБА_15 надав суду наступні покази. Із ОСОБА_4 разом відбували покарання у ДУ «Крижопільський виправний центр (№113)» та працювали на контрагентському об`єкті ТОВ «Керамсвіт». Про випадок втечі ОСОБА_4 із об`єкта взнав на другий день після обіду. Вночі його не будили. На передодні бачив його на роботі. Чи бачив його у ввечері в кімнаті не пам`ятає, оскільки уже ліг відпочивати і за ним не спостерігав. Чи розмовляв ОСОБА_4 із ОСОБА_6 він не бачив.

Свідок ОСОБА_16 суду надав наступні покази. Із ОСОБА_4 відбував разом покарання в ДУ «Крижопільський виправний центр (№113)». Того дня, точної дати не пам`ятає, бачив як ОСОБА_4 розмовляв із прапорщиком ОСОБА_6 , про що вони говорили не чув, проте зрозумів, що ОСОБА_4 відпрошувався в останнього до 6 ранку на день народження в село. Він бачив як ОСОБА_4 виходив за територію об`єкта. Його розбудили в 02 годині ночі і питали чи не бачив він ОСОБА_4 чи не говорив з ним, спочатку його розпитував ОСОБА_6 , а потім перший заступник начальника. Він відповів, що не знає де ОСОБА_4 . Не повідомив, що бачив, як ОСОБА_4 говорив із прапорщиком ОСОБА_6 , оскільки з просоння не зрозумів що у нього питають.

Водночас, згідно зі ст. 59 Кримінального-виконавчого кодексу України та п. 4 розділу ІІ Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018 №2823/5, засудженим, окрім іншого, забороняється самовільно залишати установу виконання покарань, порушувати лінію охорони та самовільно залишати призначену для перебування ізольовану територію, приміщення або визначене місце роботи.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_4 про те, що він не був ознайомлений із правилами розпорядку на контрагентському об`єкті, спростовується тим , що він є засудженим і відбуває покарання у виді обмежені волі, томі і на контрагентському об`єкті повинен дотримуватися правил внутрішнього розпорядку ДУ «Крижопільський виправний центр (№113)».

Суд відхиляє твердження сторони захисту, що усі докази є недопустимими в частині їх законності та обґрунтованості, оскільки підозра ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 390 КК України була вручена із спливом 24 годин після затримання, з посиланням на те, що матеріали справи містять докази того, що згідно протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 15 травня 2024 року ОСОБА_4 фактично затриманий 15 травня 2024 року о 15 годині 20 хвилин. Повідомлення про підозру вручено ОСОБА_4 16 травня 2024 року о 15 годині 09 хвилин, де стоїть підпис ОСОБА_4 , що відповідає ст. 278 КПК України. Дані документи та дії слідчого не оскаржувалися в ході досудового розслідування ні обвинуваченим, ні його захисником.

Наведені вище докази вини ОСОБА_4 отримані у порядку, встановленому КПК України, підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема події кримінальних правопорушень (час, місце, спосіб, наслідки вчинення кримінального правопорушення) та інші обставини, які мають значення для кримінального провадження, а відтак в силу положень ст. ст. 84, 85, 86 КПК України є належними, допустимими, достовірними та у своїй сукупності доводять винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення поза розумним сумнівом.

Дослідивши під час судового розгляду всі обставини кримінального провадження, оцінивши відповідно до ст. 94 КПК України кожний доказ з точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення (ухвалення обвинувального вироку), суд дійшов висновку про доведення у ході судового розгляду винуватості обвинуваченого ОСОБА_4 у самовільному залишені місця обмеження волі, вчинене особою, яка відбуває покарання у виді обмеження волі, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 390 КК України.

Твердження обвинуваченого про те, що його дії слід було кваліфікувати за частиною 2 статті 390 КК України, а саме, як неповернення до місця відбування покарання особи, яка відбуває покарання у виді обмеження волі та якій було дозволено короткочасний виїзд, після закінчення строку виїзду, під час судового розгляду не знайшло своє підтвердження і такі докази відсутні в матеріалах справи, щоб суд міг надати їм правову оцінку та обґрунтування.

Разом з тим, суд зазначає, що під час судового розгляду даного кримінального провадження, судом встановлено, що ОСОБА_4 вчинив дане кримінальне правопорушення 14 травня 2024 року, а не 15 травня 2024 року, як зазначено в обвинувальному акті. Вказані обставини кримінального правопорушення, з огляду на положення п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, можуть бути уточнені судом самостійно, а тому суд уважає встановленим, що обвинувачений умисно самовільно залишив місця обмеження волі саме 14 травня 2024 року.

Таким чином, суд вважає, що вина ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення за наведених у вироку обставин знайшла своє підтвердження, та суд кваліфікує дії обвинуваченого за ч. 1 ст. 390 КК України як самовільне залишення місця обмеження волі особою, яка відбуває покарання у виді обмеження волі.

Норма ч. 2 ст. 50 КК України регламентує, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, зокрема засудженими.

Відповідно до положення ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Отже, згідно з положеннями ст. ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Судом в ході судового розгляду не встановлено обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого.

Суд не може визнати формальне каяття обвинуваченого (як зазначено в обвинувальному акті, що дана обставина встановлена на досудовому розслідуванню) за обставину, що пом`якшує покарання, з огляду на таке. Щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, висловлює щирий жаль із цього приводу та осуд своєї поведінки, демонструє готовність понести заслужене покарання, що не було встановлено в ході судового розгляду кримінального провадження. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен бути підтверджений матеріалами кримінального провадження. Проте матеріали провадження не містять у собі таких даних.

Разом з тим суд бере до уваги ставлення обвинуваченого до діяння, яке скоїв під час всього судового розгляду даного кримінального провадження, а саме часткове визнання вини, в частині того що він визнає те, що не оформив офіційно свою короткострокову відпустку та вважає правомірним те, що його відпустив старший зміни прапорщик ОСОБА_6 .

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, є рецидив злочинів.

При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує те, що він вчинив кримінальне правопорушення невеликої тяжкості під час відбуття покарання у виді обмеження волі, відомості про особу обвинуваченого, який офіційно не працевлаштований, раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, в тому числі і за вчинення умисних корисливих злочинів, відбував покарання в місцях позбавлення волі, судимість за які не знята та не погашена, не має місця постійного проживання, оскільки, територія на якій проживав обвинувачений ОСОБА_4 до відбування покарання на даний час є тимчасово окупованою територією російською федерацією (твердження обвинуваченого та його захисника, що він має де офіційно проживати, оскільки його дружина з дитиною проживають, а саме орендують квартиру в с. Городківка Тульчинського району Вінницької області, як встановлено судом під час дослідження даних доказів при обрані та продовженню обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не підтверджено належними доказами, оскільки дружина із сином проживають в орендованій квартирі на усній домовленості із власником, доказів того, що це житло остання планує викупити немає, також доказів того, що власник житла надасть згоду на проживанні і ОСОБА_4 суду не надано), одружений (одружився уже відбуваючи покарання у ДУ «Крижопільський виправний центр (№113)»), має на утриманні малолітню дитину, за місцем відбування покарання в ДУ «Крижопільський виправний центр (№113)» зарекомендував себе посередньо, стягнення та заохочення не застосовувались. Злочин у даній справі обвинувачений вчинив не відбувши покарання, призначене йому попереднім вироком.

Така поведінка обвинуваченого ОСОБА_4 красномовно свідчить про його схильність до вчинення кримінальних правопорушень та вказує на очевидне його небажання стати на шлях виправлення та перевиховання.

В судових дебатах та в останньому слові обвинувачений ОСОБА_4 просив суд застосувати до нього мінімальний вид покарання та на підставі ст.75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням, вважаючи, що встановлені у даній справі пом`якшуючі покарання обставини (що він частково визнав вину) та дані про його особу (у нього на утриманні перебувають дружина та малолітня дитина) дають підстави стверджувати про можливість його виправлення без відбування покарання.

Проте, на переконання суду, такі вимоги та доводи обвинуваченого не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону.

Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Як випливає зі змісту ст. 75 КК, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості кримінального правопорушення, даних про особу винного та інших обставин кримінального провадження виправлення обвинуваченого є можливим без ізоляції від суспільства.

Отже, ст. 75 КК підкреслює важливість такої мети покарання як виправлення засудженого, тобто створення у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки.

Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що до обвинуваченого ОСОБА_4 в минулому застосовувався інститут звільнення від відбування покарання, однак обвинувачений не виконав умов випробування та не виправдав довіри, вчинив нові кримінальні правопорушення. Отже, таке звільнення не призвело до позитивних змін в його особистості і не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві.

Захисник обвинуваченого просив врахувати поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, зокрема, те, що він визнав вину (частково), що свідчить про дієве каяття, взяти до уваги особу обвинуваченого, що на його утриманні перебуває дружина та малолітня дитина, яким необхідне утримання, що свідчить про його тісні соціальні зв`язки, обвинувачений відбув майже все покарання у вигляді обмеження волі, під час відбування покарання працював, на судові засідання з`являвся самостійно, тому відсутня необхідність в ізоляції обвинуваченого від суспільства, суду надавались докази того, що обвинувачений має де проживати, тому просив суд призначити покарання зі застосуванням ст. 69 КК України у виді обмеження волі.

Визначаючи вид покарання ОСОБА_4 , суд, окрім наведених вище обставин, також враховує характер вчинених злочинних дій, всі відомості про особу обвинуваченого, його поведінку до та після вчинення кримінального правопорушення, і приходить до висновку, що виправлення і перевиховання обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства та йому слід призначити покарання за ч. 1 ст. 390 КК України у виді позбавлення волі.

Таким чином, враховуючи обставини вчинення кримінального правопорушення, поведінку обвинуваченого під час та після вчинення злочинних дій, зокрема, часткове визнання своєї винуватості, беручи до уваги ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є не тяжким злочином, особу обвинуваченого, те, що він неодноразово судимий, не працював офіційно до засудження, вчинив кримінальне правопорушення під час відбування покарання, враховуючи відсутність пом`якшувальних обставин та наявність обтяжуючих покарання обставини, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, приходить до висновку, що обвинуваченому необхідно обрати покарання в межах санкції ч. 1 ст. 390 КК України у виді 2 років 4 місяців позбавлення волі.

На переконання суду саме таке покарання буде необхідним для виправлення обвинуваченого й попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень та відповідатиме тяжкості кримінального правопорушення і справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Визначаючи такий вид покарання судом враховуються положення ст. 50 КК України, а саме, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого і має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, попередження вчиненню ним та іншими особами нових злочинів.

Частиною 1 ст. 69 КК визначено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Водночас, Верховний Суд у своїх рішеннях, які стосувалися питання правильності застосування положень ст. 69 КК, неодноразово вказував на те, що ч. 1 ст. 69 КК України надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК України та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

А тому суд вважає, що наведені вище дані про особу обвинуваченого, його поведінку до, під час та після вчинення кримінального правопорушення, а також відсутність обставини, що пом`якшують його покарання, не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та є достатніми для застосування ст. 69 КК України, в той же час призначення покарання у виді обмеження волі не буде сприяти досягненню мети покарання.

Тому суд вважає достатнім і доцільним для виправлення і перевиховання призначити покарання у виді позбавлення волі з частковим приєднання покарання, призначеного вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 червня 2021 року у виді позбавлення волі, заміненого ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 травня 2023 року на покарання у виді обмеження волі із застосуванням положень ст. 71 КК України.

На переконання суду саме такий захід примусу зможе забезпечити досягнення мети покарання і буде відповідати загальним засадам призначення покарання, є необхідним для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як ним так і іншими особами.

При призначенні остаточного покарання, на підставі вищезазначеного, суд не вбачає підстав для застосування до обвинуваченого положень статті 69 КК України (призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом) та статті 75 КК України (звільнення від відбування покарання з випробуванням).

За змістом ст. 73 КК України при заміні або складанні покарань, а також у разі зарахування попереднього ув`язнення допускається обчислення строків покарання у днях.

Цивільний позов не заявлявся, процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні, арешт не накладався.

ОСОБА_4 затримано 15 травня 2024 року та ухвалою від 17 травня 2024 року слідчим суддею Крижопільського районного суду Вінницької області було застосовано до останнього запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання. Разом з тим, до обвинуваченого ОСОБА_4 11 листопада 2024 року було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який продовжувався, у зв`язку з чим останній з 11 листопада 2025 року є попередньо ув`язненою особою, а тому відповідно до ч. 5 ст.72 КК України йому необхідно зарахувати в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_4 необхідно залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Керуючись ст. ст. 368, 373-376, 395 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_4 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 390 КК України, та призначити йому покарання у виді 2 років 4 місяця позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 червня 2021 року, заміненого ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 травня 2023 року на більш м`яке покарання у вигляді обмеження волі, і за сукупністю вироків з урахуванням п.п. б п.1 ч. 1 ст. 72 КК України остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки 4 (чотири) місяця 1 (один) день.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з моменту вступу вироку в законну силу.

На підставі та в порядку ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_4 в строк відбуття покарання час його попереднього ув`язнення з 15 травня 2024 року по 17 травня 2024 року включно та з 11 листопада 2024 року до дня набрання вироком законної сили включно із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_4 залишити попередній тримання під вартою, але не більше ніж на 60 діб.

Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду через Крижопільський районний суд Вінницької області протягом 30 (тридцяти) днів з дня проголошення вироку, а для особи, яка перебуває під вартою, з моменту вручення їй копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно вручити обвинуваченому та прокурору.

Учасники кримінального провадження мають право отримати копію вироку негайно після його проголошення, особам, які не були присутні при проголошенні вироку, його копія не пізніше наступного дня направити поштою.

Суддя