ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/1212/25 Справа № 204/5643/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Судді - доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув в закритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Чечелівського районного суду міста Дніпра від 28 травня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000707 від 13 травня 2025 року, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням застави, щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 194 КК України,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_7

підозрюваного ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_8

в режимі відеоконференції

захисника ОСОБА_5

В С Т А Н О В И Л А:

За ухвалою слідчого судді Чечелівського районного суду міста Дніпра від 28 травня 2025 року задоволено клопотання слідчого та застосовано відносно ОСОБА_6 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 194 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком до 24 липня 2025 року, з визначенням застави у розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що відповідно складає 151 400 гривень.

Слідчий суддя дійшов висновку, що ОСОБА_6 обґрунтовано підозрюється у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 194 КК України, а також про існування ризиків переховування від органів досудового розслідування та/або суду, а також ризику вчинення іншого кримінального правопорушення.

Під час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя також врахував, що застосування більш м`якого запобіжного заходу є недоцільним, оскільки не буде достатнім для запобігання визначеним ризикам, передбаченим п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

В апеляції:

- захисник ОСОБА_5 просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою обрати підозрюваному запобіжний захід у виді передання під нагляд інших осіб, а саме ОСОБА_9 .

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги захисник вказує на те, що слідчий не довів наявність ризиків зазначених у клопотанні, оскільки не надав суду доказів того що, ОСОБА_6 усвідомлюючи невідворотність покарання за вчинене кримінальне правопорушення з метою уникнення відповідальності за вчинене, буде переховуватись від органів досудового розслідування або суду, або може вчинити нове кримінальне правопорушення.

Захисника також зазначає, що при постановленні ухвали слідчий суддя визначив розмір застави у сумі 151 400 гривень, яка є занадто великою.

Крім цього захисник вказує, що до підозрюваного цілком можливим було б застосувати інший вид запобіжного заходу, який не пов?язаний із триманням під вартою, - передання ОСОБА_6 під нагляд інших осіб, а саме ОСОБА_9 (брат дідуся), не порушуючи норми КПК України.

Заслухавши сторони кримінального провадження, захисника та підозрюваного, які просили задовольнити вимоги апеляційної скарги, думку прокурора, який на даному етапі кримінального провадження заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, перевіривши матеріали та обговоривши їх доводи, колегія суддів виходить з наступного.

За приписами ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За вимогами ч. 1, п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

З матеріалів справи слідує, що 13 травня 2025 року до ЄРДР за № 0000707 внесені відомості за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 14 ч. 2 ст. 113 КК України, та 26 травня 2025 року за ч. 2 ст. 194 КК України.

27 травня 2025 року ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 194 КК України, а саме умисному пошкодженні чужого майна шляхом підпалу, вчиненому за попередньою змовою групою осіб.

Розглядаючи питання обґрунтованості підозри як підставу для застосування запобіжного заходу, апеляційний суд зважає на відсутність законодавчого визначення поняття «обґрунтованість підозри» та усталену практику Європейського суду з прав людини щодо поняття «обґрунтованості підозри» та критеріїв її визначення. Зокрема, як зазначено у рішенні ЄСПЛ «Нечипорук, Йонкало проти України» від 21.04.2011 р., наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 2004 р. у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення, а згідно рішення Європейського суду з прав людини від 30.08.1998 р. у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства» наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин.

Наведені в клопотанні слідчого дані свідчать про наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 194 КК України, що підтверджується, зокрема: повідомленням про вчинення кримінального правопорушення; протоколом огляду місця події від 26 травня 2025 року; протоколом обшуку від 26 травня 2025 року, які вказують на причетність підозрюваного до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Розглядаючи питання наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, враховуються обставини, передбачені ст. 178 КПК України, а саме особа підозрюваного ОСОБА_6 , який підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України віднесений до категорії тяжких та за який передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк до десяти років, у зв`язку з чим, розуміючи тяжкість понесення покарання у разі визнання підозрюваного винним у вчиненні інкримінованого злочину, останній може переховуватись від органу досудового розслідування та суду з метою уникнення понесення покарання, або вчинення іншого кримінального правопорушення.

Разом з цим, відповідно до вимог ч. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ, викладена у п.п. 61, 62 рішення ЄСПЛ у справі «Боротюк проти України»), існування обґрунтованої підозри щодо вчинення заявником тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою, але Суд неодноразово зазначав, що тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою, та у практиці ЄСПЛ існує презумпція на користь звільнення особи з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними». У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів.

Отже, з практики Європейського суду з прав людини випливає, що суд повинен уважно ставиться до того, що зі спливом часу продовження тримання особи під вартою потребує більшого обґрунтування і що сторона обвинувачення повинна надавати додаткові підстави щодо цього питання.

Проте з моменту застосування до неповнолітнього підозрюваного ОСОБА_6 найбільш суворого запобіжного заходу, а саме з 28 травня 2025 року, сторона обвинувачення не заявляла про нові ризики, які виправдовують подальше тримання його під вартою.

Європейський суд з прав людини підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправданим за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Так, в судовому засіданні апеляційного суду, прокурор зазначив, що в даний момент розглядається питання щодо можливості зміни запобіжного заходу ОСОБА_6 , шляхом переведення неповнолітнього підозрюваного під нагляд близьких родичів, однак на момент апеляційного перегляду дане питання не узгоджено з відповідними органами опіки.

З цих самих підстав не є прийнятними на даний час доводи апеляційної скарги, щодо передання неповнолітнього підозрюваного чи обвинуваченого під нагляд опікунів або піклувальників в порядку ст. 493 КПК України.

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення «Бекчиєв проти Молдови»). При цьому, ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного особою під вартою (п. 64 рішення ЄСПЛ «Ноймайстер проти Австрії»).

У той час як серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти, тяжкість обвинувачення не може сама по собі служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення особи (рішення ЄСПЛ «Гарицький проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Отже, зважаючи на зазначені вище правові позиції, враховуючи перебування неповнолітнього підозрюваного під вартою з 28 травня 2025 року та мінімізацію реалізації ризиків, тому подальше тримання його під вартою свідчитиме про недотримання конституційних гарантій захисту його прав і свобод людини і громадянина, принципів справедливості, рівності та домірності (пропорційності).

При цьому також враховується, що відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Також, в судовому засіданні апеляційного суду було встановлено, що ОСОБА_6 з самого дитинства фактично проживає і виховується ОСОБА_9 , який є його дядьком та ОСОБА_10 , за адресою: АДРЕСА_1 .

За наведених обставин, враховуючи особу неповнолітнього підозрюваного, наявність соціальних і сімейних зв`язків, встановлено зменшення ризиків та недоведеність прокурором недостатності застосування щодо підозрюваного більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам зазначеним у клопотанні.

Також слід врахувати відсутність нових ризиків, виходячи з відсутності обставин необхідності обмеження права особи на свободу, що передбачено кримінальним процесуальним законом України та ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зважаючи на правову позицію Європейського суду з прав людини у справі «Манчіні проти Італії», де зазначено, що за наслідками та способами застосування як тримання під вартою, так і домашній арешт прирівнюється до позбавлення волі для цілей ст. 5 § 1 (с) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосування до підозрюваного ОСОБА_11 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, буде відповідати обставинам та завданням кримінального провадження, а також цілком забезпечить виконання ним покладених на нього обов`язків.

Частинами 2 та 3 ст. 27 цієї Конвенції передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом.

За наведеного, апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню, а ухвала слідчого судді скасуванню, з постановлянням нової ухвали.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 , - задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Чечелівського районного суду міста Дніпра від 28 травня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000707 від 13 травня 2025 року, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням застави, щодо ОСОБА_6 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 194 КК України, - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання старшого слідчого СВ УСБУ у Дніпропетровській області ОСОБА_12 про застосування до підозрюваного ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, - відмовити.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , строком до 24 липня 2025 року, заборонивши цілодобово залишати місце свого проживання окрім випадків необхідності отримання невідкладної медичної допомоги, та в разі виникнення надзвичайних ситуацій, які б унеможливили безпечне для життя та здоров`я перебування підозрюваного у житлі.

Відповідно до п.п. 2, 3, 4 ч. 5 ст. 194 КПК України, покласти на підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в строк до 24 липня 2025 наступні обов`язки:

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

- утримуватися від спілкування з підозрюваними та свідками у даному кримінальному провадженні.

Звільнити підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з-під варти в залі суду, негайно.

Роз`яснити підозрюваному ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що згідно ч. 5 ст. 181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних з виконанням покладених на нього зобов`язань.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурорів, що входять до складу групи прокурорів у даному кримінальному провадженні.

Виконання ухвали доручити органам Національної поліції за місцем проживання підозрюваного, направивши їм копію цієї ухвали.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4