Справа № 931/133/25 Провадження №11-кп/802/517/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 серпня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001009 від 20.09.2024 року, за апеляційними скаргами першого заступника керівника Волинської обласної прокуратури ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Локачинського районного суду Волинської області від 04 червня 2025 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст.332 КК України,

В С Т А Н О В И В :

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Козлів Локачинського району Волинської області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, непрацюючого, з професійно-технічною освітою, одруженого, має на утриманні двох малолітніх дітей, військовозобов`язаного, раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст.332 КК України та призначено йому покарання:

- за ч.1 ст.332 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки;

- за ч.2 ст.332 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною із міжнародними перевезеннями вантажів вантажними автомобілями строком на 2 (два) роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною із міжнародними перевезеннями вантажів вантажними автомобілями строком на 2 (два) роки.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 3 (три) роки не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ч.1 ст.76 КК України покладено на обвинуваченого ОСОБА_7 такі обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Іспитовий строк вирішено рахувати з моменту проголошення вироку.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 20.01.2025 року № 154/4113/24 (1-кс/154/49/25) в рамках даного кримінального провадження, - скасовано.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 20.01.2025 року № 154/4113/24 (1-кс/154/50/25) в рамках даного кримінального провадження, - скасовано.

Речові докази по справі:

- мобільний телефон марки «Redmi Note 13» ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 з сім карткою мобільного оператора ПрАТ «Київстар» НОМЕР_3 , ноутбук марки «msi Gaming Series model №MS-163J5, чорного кольору S/N GE626QC-020XPLK - залишено в користуванні власника ОСОБА_7 ;

- мобільний телефон марки «Redmi Note 10 S» синього кольору з пошкодженим непрацюючим екраном, який знаходиться у камері зберігання речових доказів Володимирського РВП ГУНП у Волинській області - повернуто власнику ОСОБА_7 ;

- печатку ФОП « ОСОБА_7 НОМЕР_4 , договір-заявку №2610 від 24.03.2023 року між ТзОВ «Фест Логістик» та ФОП « ОСОБА_7 », наказ № 12 від 30.03.2023 року про прийняття на роботу ОСОБА_10 до ФОП ОСОБА_7 , трудовий договір №2 від 10.03.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на 2 (двох) аркушах., трудовий договір №10 від 03.04.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на 1 (одному) аркуші, трудовий договір №11 від 03.04.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на 1 (одному) аркуші, повідомлення про прийняття на роботу на громадянина ОСОБА_14 та ОСОБА_10 , Виписка з Єдиного реєстру юридичних осіб фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на ФОП ОСОБА_7 РНОКПП НОМЕР_4 від 28.02.2023 року, витяг державної служби України з безпеки на транспорті №144 від 07.03.2023 року про прийняття рішення про видачу ліцензії на міжнародні перевезення вантажів вантажними автомобілями ФОП ОСОБА_7 від 10.03.2023 року, наказ ФОП ОСОБА_7 №7 від 20.03.2023 року про звільнення ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , трудовий договір №9 від 30.03.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 на 2 (двох) аркушах, трудовий договір №10 від 03.04.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на 1 (одному) аркуші, трудовий договір №8 від 30.03.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та громадянином ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_6 на 2 (двох) аркушах, трудовий договір №9 від 03.04.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 на 2 (двох) аркушах, трудовий договір №5 від 17.03.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та громадянином ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_7 на 1 (одному) аркуші, трудовий договір №4 від 17.03.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_8 на 1 (одному) аркуші, трудовий договір №6 від 19.03.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_9 на 1 (одному) аркуші, трудовий договір №7 від 21.03.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_10 на 1 (одному) аркуші, трудовий договір №1 від 09.03.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_11 на 1 (одному) аркуші, наказ ФОП ОСОБА_7 №10 від 24.03.2023 року про звільнення з роботи ОСОБА_19 на 1 (одному) аркуші, договір-заявка №2641 від 03.04.2023 року між ТзОВ «Фест Логістик» та ФОП « ОСОБА_7 » на 1 (одному) аркуші, наказ ФОП ОСОБА_7 №13 від 03.04.2023 року про прийняття на роботу ОСОБА_12 на 1 (одному) аркуші, повідомлення про прийняття працівника на роботу на громадянина ОСОБА_12 та ОСОБА_13 на 1 (одному) аркуші, договір-заявка №2620 від 30.03.2023 року між ТзОВ «Фест Логістик» та ФОП « ОСОБА_7 » на 1 (одному) аркуші, листок А4 з чорновими записами на яких наявні прізвища 9 осіб, які знаходяться у камері зберігання речових доказів Володимирського РВП ГУНП у Волинській області, - повернуто власнику ОСОБА_7 ;

- мобільний телефон марки Samsung S23 Ultra ІМЕІ: НОМЕР_5 , ІМЕІ2: НОМЕР_6 з сім-карткою оператора «Київстар» з номером НОМЕР_7 - залишено в користуванні власника ОСОБА_11 ;

- печатку ФОП ОСОБА_11 РНОКПП: НОМЕР_8 , печатку ФОП ОСОБА_20 ідентифікаційний номер НОМЕР_9 ; документи, а саме: наказ №4 від 17.03.2023року, трудовий договір №7 від 21.03.2023 року в 2 (двох) примірниках, трудовий договір №3 від 13.03.2023 року, договір замовлення на перевезення вантажу №810 до договору №800 від 12.03.2023 року, наказ №3 від 13.03.2023 року, наказ №4 від 17.03.2023 року, які знаходяться у камері зберігання речових доказів Володимирського РВП ГУНП у Волинській області, - повернуто власникам;

- оптичний диск «CD-R» з інформацією від Державної служби України з безпеки на транспорті - залишено при матеріалах кримінального провадження;

- оптичний диск «CD-R» з інформацією від ГУ Державної податкової служби у Волинській області - залишено при матеріалах кримінального провадження.

Згідно вироку суду, обвинувачений ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст.332 КК України за настпних обставин.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року, який затверджено Законом України від 24.02.2022 року № 2102-ІХ "Про затвердження Указу Президента "Про введення воєнного стану в Україні", в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб.

В подальшому, Указом Президента України № 133/2022 від 14.03.2022 року, який затверджений Законом України від 15.03.2022 року № 2119-ІХ "Про затвердження Указу Президента "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26.03.2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України № 259/2022 від 18.04.2022 року, який затверджено Законом України № 2112-ІХ від 21.04.2022 року "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.04.2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України № 341/2022 від 17.05.2022 року, який затверджено Законом України № 2263-ІХ від 22.05.2022 року "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25.05.2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України № 573/2022 від 12.08.2022 року, який затверджено Законом України № 2500ІХ від 15.08.2022 року "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23.08.2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України № 757/2022 від 07.11.2022 року, який затверджено Законом України № 2738ІХ від 16.11.2022 року "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 21.11.2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України № 58/2023 від 06.02.2023 року, який затверджено Законом України № 2915ІХ від 07.02.2023 року "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 19.02.2023 року строком на 90 діб. Указом Президента України № 25/2023 від 01.05.2023 року, який затверджено Законом України № 3057ІХ від 02.05.2023 року "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 20.05.2023 року строком на 90 діб. Указом Президента України № 451/2023 від 26.07.2023 року, який затверджено Законом України № 32751Х від 27.07.2023 року "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 18.08.2023 року строком на 90 діб. Указом Президента України № 734/2023 від 06.11.2023 року, який затверджено Законом України № 3429 IX від 08.11.2023 року "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 16.11.2023 року строком на 90 діб. Указом Президента України № 49/2024 від 05.02.2024 року, який затверджено Законом України № 3564-IX від 06.02.2024 року "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 14.02.2024 року строком на 90 діб. Указом Президента України №271/2024 від 06.05.2024 року, який затверджено Законом України № 3684-ІХ від 08.05.2024 року "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 14.05.2024 року строком на 90 діб. Указом Президента України №469/2024 від 23.07.2024 року, який затверджено Законом України № 3891- IX від 23.07.2024 року "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 12.08.2024 року строком на 90 діб. Указом Президента України № 740/2024 від 28.10.2024 року, який затверджено Законом України № 4024-ІХ від 29.10.2024 року "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 10.11.2024 року строком на 90 діб.

Також Указом Президента України від 24.02.2022 року № 69/2022 в Україні оголошено проведення загальної мобілізації до Збройних Сил України, з урахуванням чого запроваджено обмеження виїзду за межі України громадян чоловічої статі віком від 18 до 60 років.

Крім того, у відповідності до вимог п.2-9 Постанови Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» у разі введення в Україні воєнного стану пропуск через державний кордон водіїв транспортних засобів суб`єктів господарювання, які мають ліцензію на право провадження господарської діяльності з міжнародних перевезень вантажів та пасажирів автомобільним транспортом (далі - ліцензіати), здійснюється уповноваженими службовими особами Держприкордонслужби за умови виконання правил перетину державного кордону України та за наявності інформації про особу у відповідній інформаційній системі, адміністратором якої є Укртрансбезпека. Інформація про водіїв, зазначених в абзаці першому цього пункту, вноситься до відповідної інформаційної системи, адміністратором якої є Укртрансбезпека, на підставі заявки ліцензіата. Перетин державного кордону здійснюється особою, зазначеною в абзаці першому цього пункту, лише на транспортному засобі, який є засобом провадження господарської діяльності ліцензіата, повна маса якого становить 3500 кілограмів та більше. Укртрансбезпека проводить перевірку інформації про транспортний засіб на основі даних, що містяться в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, та вносить відповідні дані до Єдиного комплексу інформаційних систем Укртрансбезпеки. На одному транспортному засобі державний кордон можуть одночасно перетинати: один водій на вантажному транспортному засобі ліцензіата; два водії на пасажирському транспортному засобі (автобусі) ліцензіата. Особи, зазначені в абзаці першому цього пункту, можуть безперервно перебувати за кордоном не більше 60 календарних днів з дня перетину державного кордону.

Так, ОСОБА_7 , маючи на меті незаконне переправлення осіб призовного віку через державний кордон України, зареєстрував себе в якості фізичної особи-підприємця, відповідно до витягу із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань від 28.02.2023 року із основним видом діяльності за кодом 49.41 «Вантажний автомобільний транспорт», в подальшому отримав ліцензію на міжнародні перевезення вантажів вантажним автомобілем (крім перевезення небезпечних вантажів та небезпечних відходів) згідно наказу Укртрансбезпеки № 144 від 07.03.2023 року «Про прийняття рішення за результатами розгляду заяв здобувачів на отримання ліцензій», достовірно знаючи про введення із 24.02.2022 року на всій території України воєнного стану строком на 30 діб, та подальшого його продовження Указами Президента України, будучи обізнаним про проведення загальної мобілізації на підставі Указу Президента України, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, а також про наявність діючих обмежень на виїзд за кордон військовозобов`язаних чоловіків віком від 18 до 60 років, знаючи процедуру перетину державного кордону України особами призовного віку в період дії воєнного стану на території України, у невстановлений досудовим розслідуванням час та спосіб здійснював пошук військовозобов`язаних осіб для подальшого незаконного переправлення їх через державний кордон України.

Так, 09.03.2023 року ФОП ОСОБА_7 з метою незаконного переправлення через державний кордон України військовозобов`язаного ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , видав наказ про прийняття на роботу у якості водія без мети здійснення фактичних трудових відносин. В подальшому вніс ОСОБА_21 у систему «Шлях», як водія транспортного засобу «RENAULT MASTER», державний номер НОМЕР_10 , належному ОСОБА_7 для подальшого незаконного перетину державного кордону України, чим усунув перешкоду ОСОБА_22 у перетині державного кордону України під час дії правового режиму воєнного стану.

У подальшому, з метою незаконного перетину державного кордону України, 10.03.2023 року, точного часу і місця в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_7 надав ОСОБА_22 автомобіль «RENAULT MASTER», державний номер НОМЕР_10 , на якому останній 10.03.2023 року о 14 годині 43 хвилин у якості водія перетнув державний кордон України через пункт пропуску «Угринів-Долгобичув», що у селі Угринів Шептицького району Львівської області та не повернувся, чим організував незаконне переправлення ОСОБА_21 через державний кордон України під час дії правового режиму воєнного стану.

Таким чином, ОСОБА_7 обвинувачується в організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництві такими діями, наданням засобів та усуненням перешкод, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.332 КК України.

Окрім того, 13.03.2023 року ФОП ОСОБА_7 з метою незаконного переправлення через державний кордон України військовозобов`язаного ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_12 , видав наказ про прийняття на роботу у якості водія без мети здійснення фактичних трудових відносин. В подальшому, вніс ОСОБА_23 у систему «Шлях», як водія транспортного засобу «RENAULT MASTER», державний номерАС3070НЕ, належному ОСОБА_7 для подальшого незаконного перетину державного кордону України, чим повторно усунув перешкоду ОСОБА_23 у перетині державного кордону України під час дії правового режиму воєнного стану.

У подальшому, з метою незаконного перетину державного кордону України, 14.03.2023 року, точного часу і місця в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_7 надав ОСОБА_23 автомобіль «RENAULT MASTER», державний номер НОМЕР_10 , на якому останній 14.03.2023 року о 10 годині 57 хвилин у якості водія перетнув державний кордон України через пункт пропуску «Угринів-Долгобичув», що у селі Угринів Шептицького району Львівської області та не повернувся, чим повторно організував незаконне переправлення ОСОБА_23 через державний кордон України під час дії правового режиму воєнного стану.

Окрім того, 17.03.2023 року ФОП ОСОБА_7 з метою незаконного переправлення через державний кордон України військовозобов`язаного ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , видав наказ про прийняття на роботу у якості водія без мети здійснення фактичних трудових відносин. В подальшому, вніс ОСОБА_16 у систему «Шлях», як водія транспортного засобу «RENAULT MASTER», державний номер НОМЕР_10 , належному ОСОБА_7 для подальшого незаконного перетину державного кордону України, чим повторно усунув перешкоду ОСОБА_16 у перетині державного кордону України під час дії правового режиму воєнного стану.

У подальшому, з метою незаконного перетину державного кордону України, 18.03.2023 року, точного часу і місця в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_7 надав ОСОБА_16 автомобіль «RENAULT MASTER», державний номер НОМЕР_10 , на якому останній 18.03.2023 року о 21 годині 25 хвилин у якості водія перетнув державний кордон України через пункт пропуску «Краківець-Корчова», що у сел. Краківець Яворівського району Львівської області та не повернувся, чим повторно організував незаконне переправлення ОСОБА_16 через державний кордон України під час дії правового режиму воєнного стану.

Окрім того, 17.03.2023 року ФОП ОСОБА_7 з метою незаконного переправлення через державний кордон України військовозобов`язаного ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , видав наказ про прийняття на роботу у якості водія без мети здійснення фактичних трудових відносин. В подальшому, вніс ОСОБА_17 у систему «Шлях», як водія транспортного засобу «RENAULT MASTER», державний номер НОМЕР_10 , належному ОСОБА_7 для подальшого незаконного перетину державного кордону України, чим повторно усунув перешкоду ОСОБА_17 у перетині державного кордону України під час дії правового режиму воєнного стану.

У подальшому, з метою незаконного перетину державного кордону України, 19.03.2023 року, точного часу і місця в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_7 надав ОСОБА_17 автомобіль «RENAULT MASTER», державний номер НОМЕР_10 , на якому останній 19.03.2023 року о 23 годині 57 хвилин у якості водія перетнув державний кордон України через пункт пропуску «Краківець-Корчова», що у сел. Краківець Яворівського району Львівської області та не повернувся, чим повторно організував незаконне переправлення ОСОБА_17 через державний кордон України під час дії правового режиму воєнного стану.

Окрім того, 30.03.2023 року ФОП ОСОБА_7 з метою незаконного переправлення через державний кордон України військовозобов`язаного ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , видав наказ про прийняття на роботу у якості водія без мети здійснення фактичних трудових відносин. В подальшому, вніс ОСОБА_14 у систему «Шлях», як водія транспортного засобу «OPEL MOVANO», державний номер НОМЕР_11 , належному ОСОБА_7 для подальшого незаконного перетину державного кордону України, чим повторно усунув перешкоду ОСОБА_14 у перетині державного кордону України під час дії правового режиму воєнного стану.

У подальшому, з метою незаконного перетину державного кордону України, 31.03.2023 року, точного часу і місця в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_7 надав ОСОБА_14 автомобіль «OPEL MOVANO», державний номер НОМЕР_11 , на якому останній 31.03.2023 року о 14 годині 28 хвилин у якості водія перетнув державний кордон України через пункт пропуску «Устилуг-Зосін», що у місті Устилуг Володимирського району Волинської області та не повернувся, чим повторно організував незаконне переправлення ОСОБА_14 через державний кордон України під час дії правового режиму воєнного стану.

Окрім того, 30.03.2023 року ФОП ОСОБА_7 з метою незаконного переправлення через державний кордон України військовозобов`язаного ОСОБА_24 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , видав наказ про прийняття на роботу у якості водія без мети здійснення фактичних трудових відносин. В подальшому, вніс ОСОБА_25 у систему «Шлях», як водія транспортного засобу «RENAULT MASTER», державний номер НОМЕР_10 , належному ОСОБА_7 для подальшого незаконного перетину державного кордону України, чим повторно усунув перешкоду ОСОБА_26 у перетині державного кордону України під час дії правового режиму воєнного стану.

У подальшому, з метою незаконного перетину державного кордону України, 31.03.2023 року, точного часу і місця в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_7 надав ОСОБА_26 автомобіль «RENAULT MASTER», державний номер НОМЕР_10 , на якому останній 31.03.2023 року о 16 годині 49 хвилин у якості водія перетнув державний кордон України через пункт пропуску «Устилуг-Зосін», що у місті Устилуг Володимирського району Волинської області та не повернувся, чим повторно організував незаконне переправлення ОСОБА_27 через державний кордон України під час дії правового режиму воєнного стану.

Окрім того, 03.04.2023 року ФОП ОСОБА_7 з метою незаконного переправлення через державний кордон України військовозобов`язаного ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , видав наказ про прийняття на роботу у якості водія без мети здійснення фактичних трудових відносин. В подальшому вніс ОСОБА_13 у систему «Шлях», як водія транспортного засобу «OPEL MOVANO», державний номер НОМЕР_11 , належному ОСОБА_7 для подальшого незаконного перетину державного кордону України, чим повторно усунув перешкоду ОСОБА_13 у перетині державного кордону України під час дії правового режиму воєнного стану.

У подальшому, з метою незаконного перетину державного кордону України, 04.04.2023 року, точного часу і місця в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_7 надав ОСОБА_13 автомобіль «OPEL MOVANO», державний номер НОМЕР_11 , на якому останній 04.04.2023 року о 11 годині 26 хвилин у якості водія перетнув державний кордон України через пункт пропуску «Устилуг-Зосін», що у місті Устилуг Володимирського району Волинської області та не повернувся, чим повторно організував незаконне переправлення ОСОБА_13 через державний кордон України під час дії правового режиму воєнного стану.

Окрім того, 03.04.2023 року ФОП ОСОБА_7 з метою незаконного переправлення через державний кордон України військовозобов`язаного ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , видав наказ про прийняття на роботу у якості водія без мети здійснення фактичних трудових відносин. В подальшому вніс ОСОБА_12 у систему «Шлях», як водія транспортного засобу «RENAULT MASTER», державний номер НОМЕР_10 , належному ОСОБА_7 для подальшого незаконного перетину державного кордону України, чим повторно усунув перешкоду ОСОБА_12 у перетині державного кордону України під час дії правового режиму воєнного стану.

У подальшому, з метою незаконного перетину державного кордону України, 04.04.2023 року, точного часу і місця в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_7 надав ОСОБА_12 автомобіль «RENAULT MASTER», державний номер НОМЕР_10 , на якому останній 04.04.2023 року о 12 годині 37 хвилин у якості водія перетнув державний кордон України через пункт пропуску «Устилуг-Зосін», що у місті Устилуг Володимирського району Волинської області та не повернувся, чим повторно організував незаконне переправлення ОСОБА_12 через державний кордон України під час дії правового режиму воєнного стану.

Таким чином, ОСОБА_7 обвинувачується в організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництві такими діями, наданням засобів та усуненням перешкод, вчинені щодо кількох осіб, повторно, тобто у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.332 КК України (а.с.123-127).

В поданій апеляційній скарзі прокурор вказує на те, що апеляційна скарга подається у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Вважає, що суд першої інстанції мав призначити ОСОБА_28 покарання за ч.2 ст.332 КК України із застосуванням вимог ст.69-1 КК України у виді позбавлення волі в розмірі, який не перевищує двох третин максимального розміру покарання (не більше ніж 4 роки 8 місяців позбавлення волі). Проте зазначених вимог закону судомпершої інстанції дотримано не було та допущено неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність. А також судом не обґрунтувано рішення щодо можливості застосування ст.75 КК України та звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Вважає, що судом при призначенні покарання належним чином не враховано кількості (8) та тяжкості вчинених ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, 7 з яких відповідно до ст.12 КК України є тяжкими, наслідків у виді незаконного перетину 8-ми військовозобов`язаними особами державного кордону України, та систематичності дій обвинуваченого, про що свідчить нетривалий проміжок часу між вчиненими злочинами, а також підвищеної суспільної небезпеки вчинених правопорушень під час воєнного стану та мобілізації, коли Україна потребує захисту свого суверенітету та суспільства у цілому, коли країна знаходиться в умовах військової агресії ворога та під загрозою перебуває життя кожного її громадянина. Саме тому в Україні діє заборона залишення її меж чоловіками призовного віку, яку цинічно проігнорував обвинувачений, вчиняючи за попередньою змовою групою осіб дії, що сприяють ухиленню особами від мобілізації та сприяють демотивації суспільства, тому суворе запобігання вчиненню цієї категорії злочинів в умовах воєнного стану є вкрай важливіш для суспільства у цілому.

Наявність пом`якшуючих покарання ОСОБА_7 обставин у виді щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину, а також позитивна характеристика обвинуваченого у соціально-побутовому плані можуть бути підставою лише для призначення мінімально можливого розміру реального покарання, передбаченого санкціями ч.ч.1, 2 ст.332 КК України.

Поряд з цим, судом першої інстанції допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність покарання особі обвинуваченого та тяжкості вчинених кримінальних правопорушень у зв`язку з непризначенням в максимальному розмірі ОСОБА_7 за ч.2 ст.332 КК України додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю.

Просить скасувати вирок та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст.332 КК України, та призначити покарання:

-за ч.1 ст.332 КК України - у виді 3 років позбавлення волі;

-за ч.2 ст.332 КК України - у виді 4 років 8 місяців позбавлення волі з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною із міжнародними перевезеннями вантажів вантажними автомобілями строком на 3 роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 4 років 8 місяців позбавлення волі з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною із міжнародними перевезеннями вантажів вантажними автомобілями строком на 3 роки (а.с.132-137).

На адресу Волинського апеляційного суду 15.08.2025 року від першого заступника керівника Волинської обласної прокуратури ОСОБА_9 надійшли доповнення та зміни до апеляційної скарги в яких вказує на те, що подана апеляційна скарга підтримується, однак, на даний час, виникла необхідність внести до неї доповнення та зміни.

Вважає, що в порушення вимог ст.100 КПК України суд першої інстанції при ухваленні вироку та вирішенні долі речових доказів, а саме документів, необгрунтовано прийняв рішення про їх повернення обвинуваченому ОСОБА_7 . Оскільки вищевказані документи є речовими доказами, а тому вони підлягають залишенню при матеріалах кримінального провадження.

Просить вирок від 04.06.2025 року відносно ОСОБА_7 скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.332, ч.2 ст.332 КК України, та призначити покарання:

-за ч.1 ст.332 КК України - у виді 3 років позбавлення волі;

-за ч.2 ст.332 КК України - у виді 4 років 8 місяців позбавлення волі з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною із міжнародними перевезеннями вантажів вантажними автомобілями строком на 3 роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 4 років 8 місяців позбавлення волі з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною із міжнародними перевезеннями вантажів вантажними автомобілями строком на 3 роки.

На підставі ст.100 КПК України речові докази: договір-заявку № 2610 від 24.03.2023 року між ТзОВ «Фест Логістик» та ФОП « ОСОБА_7 », наказ № 12 від 30.03.2023 року про прийняття на роботу ОСОБА_10 до ФОП ОСОБА_7 , трудовий договір № 2 від 10.03.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , трудовий договір № 10 від 03.04.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_12 , трудовий договір № 11 від 03.04.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , повідомлення про прийняття на роботу ОСОБА_14 та ОСОБА_10 , виписка з Єдиного реєстру юридичних осіб фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на ФОП ОСОБА_7 РНОКПП НОМЕР_4 від 28.02.2023 року, витяг державної служби України з безпеки на транспорті № 144 від 07.03.2023 року про прийняття рішення про видачу ліцензії на міжнародні перевезення вантажів вантажними автомобілями ФОП ОСОБА_7 від 10.03.2023 року, наказ ФОП ОСОБА_7 № 7 від 20.03.2023 року прозвільнення ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , трудовий договір № 9 від30.03.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , трудовий договір № 8 від30.03.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_14 , трудовий договір № 9 від 03.04.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , трудовий договір № 5 від 17.03.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_17 , трудовий договір № 4 від 17.03.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_16 , трудовий договір № 6 від 19.03.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_18 , трудовий договір № 7 від 21.03.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_19 , трудовий договір № 1 від 09.03.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_15 , наказ ФОП ОСОБА_7 № 10 від 24.03.2023 року про звільнення з роботи ОСОБА_19 , договір-заявка № 2641 від 03.04.2023 року між ТзОВ «Фест Логістик» та ФОП « ОСОБА_7 », наказ ФОП ОСОБА_7 № 13 від 03.04.2023 року про прийняття на роботу ОСОБА_12 , повідомлення про прийняття працівника на роботу на ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , договір- заявка № 2620 від 30.03.2023 року між ТзОВ «Фест Логістик» та ФОП ОСОБА_7 , листок А4 з чорновими записами на яких наявні прізвища 9 осіб - залишити при матеріалах кримінального провадження (а.с.158-162).

Обвинувачений в поданій апеляційній скарзі вважає оскаржуваний вирок необгрунтованим внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що полягає у неправильному застосуванні додаткового покарання у вигляді позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною із міжнародними перевезеннями вантажів вантажними автомобілями строком на 2 (два) роки.

Вважає, що сформульоване додаткове покарання у виді позбавлення права займатися діяльністю, пов`язаною із міжнародними перевезеннями вантажів вантажними автомобілями строком на 2 (два) роки є оціночним і неконкретним, оскільки може значно ускладнити йому в майбутньому пошук роботи та джерел для існування. Зважаючи на обов`язок суду щодо призначення йому додаткового покарання вважає більш доцільним призначити покарання у вигляді заборони діяльності щодо особистого міжнародного перевезення пасажирів через державний кордон України.

Просить вирок від 04.06.2025 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким виключити з вироку Локачинського районного суду Волинської області від 04.06.2025 року посилання на застосування додаткового покарання у виді позбавлення права займатися діяльністю, пов`язаною із міжнародними перевезеннями вантажів вантажними автомобілями строком на 2 (два) роки. Застосуватищодо нього додаткове покарання у вигляді заборони особистого міжнародного перевезення пасажирів через державний кордон України (а.с.144-146).

На адресу Волинського апеляційного суду 22.07.2025 року від обвинуваченого ОСОБА_7 надійшли заперечення на апеляційну скаргу прокурора. Вважає, що звільняючи його від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, суд першої інстанції належним чином врахував дані про його особу, його ставлення до скоєного, відсутність обставин що обтяжують покарання, збитки не заподіяні, процесуальні витрати відсутні.

Вважає, що місцевий суд прийшов до правильного висновку про можливість застосувати щодо основного покарання, призначеного обвинуваченому, положення ст.75 КК України. Однак вважає слушними доводи прокурора щодо необхідності врахування ст.69-1 КК та обрання покарання за ч.2 ст.332 КК України з строком, який не перевищує 2/3 максимального розміру покарання, що в даному випадку становить 4 роки 8 місяців.

На його думку безпідставними є доводи прокурора щодо необхідності застосування реального покарання, а також додаткового покарання у вигляді позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною із міжнародними перевезеннями вантажів вантажними автомобілями строком на 3 роки. Зважаючи на обов`язок суду щодо призначення йому додаткового покарання вважає більш доцільним покарання у вигляді заборони діяльності щодо особистого міжнародного перевезення пасажирів через державний кордон України.

Просить апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково, вирок Локачинського районного суду Волинської області від 04.06.2025 року щодо нього скасувати та ухвалити новий вирок, яким обрати йому наступне покарання:

-за ч. 1 ст.332 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки;

-за ч.2 ст.332 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки 8 місяців.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 8 місяців.

Виключити з вироку суду посилання на застосування додаткового покарання у виді позбавлення права займатися діяльністю, пов`язаною із міжнародними перевезеннями вантажів вантажними автомобілями строком на 2 (два) роки. Застосувати щодо нього додаткове покарання у вигляді заборони особистого міжнародного перевезення пасажирів через державний кордон України.

На підставі ст.75 КК України звільнити його від відбування основного покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 3 (три) роки не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

В решті вирок залишити без змін (а.с.151-154).

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку суду першої інстанції, повідомив ким та в якому обсязі він оскаржений, виклав основні доводи апеляційних скарг; думку обвинуваченого та його захисника, які свою апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити, частково заперчили доводи апеляційної скарги прокурора; прокурора, яка підтримала свою апеляційну скаргу та просила задовольнити, а в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого відмовити за безпідставністю; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів приходить на наступних висновків.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництві такими діями, наданням засобів та усуненням перешкод, а також організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництві такими діями, наданням засобів та усуненням перешкод, вчинені щодо кількох осіб, повторно, та правильність кваліфікації його дій за ч.ч.1, 2 ст.332 КК України, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, і докази, які згідно із ч.3 ст.349 КПК України не досліджувались.

Порушень кримінального процесуального закону під час установлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винність обвинуваченого та кваліфікацію його дій, перевіркою матеріалів справи не виявлено.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст.332 КК України, у вчиненому щиро розкаявся та просив суворо його не карати та не позбавляти волі, вказавши, що повністю усвідомив протиправність своїх дій.

Оскільки обвинувачений та інші учасники судового провадження не заперечували проти скороченого дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, суд першої інстанції обмежився тільки допитом ОСОБА_7 та дослідженням матеріалів провадження, що характеризують обвинуваченого, як особу, а тому учасники судового провадження тепер позбавлені права оспорювати їх в апеляційному порядку.

У відповідності з вимогами ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судове рішення відповідно до положень ст.370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Що стосується доводів прокурора з приводу невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, то апеляційний суд приходить до таких висновків.

Положеннями ч.2 ст.50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ч.1 ст.65 КК України, суд призначає покарання відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

А згідно правил ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Визначені цією нормою Кодексу загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК України, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Вказані вимоги закону при призначенні покарання ОСОБА_7 , місцевим судом дотримані не в повній мірі.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно роз`яснень, викладених у п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).

Відповідно до практики призначення кримінальних покарань, суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні кримінального правопорушення, мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Під особою обвинуваченого у контексті ст.414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Відповідно до вимог ст.69-1 КК України за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Як вбачається з вироку суду, ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст.332 КК України визнав повністю, даних про те, що обвинувачений вчиненими кримінальними правопорушеннями завдав шкоди не вбачається.

Обставинами, які згідно зі ст.66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого є щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Обставини, які згідно ст.67 КК України обтяжують його покарання, відсутні.

Крім того судом першої інстанції враховано дані про особу обвинуваченого, який є особою молодого віку, раніше несудимий, повністю визнав свою винуватість, має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, позитивно характеризується за місцем проживання, одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, у лікаря нарколога та психіатра на обліку не перебуває, проходив службу у Збройних Силах України з 09.03.2022 року по 21.12.2022 року, згідно посвідчення серії НОМЕР_12 від 23.08.2024 року має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

Однак, призначаючи обвинуваченому покарання за ч.2 ст.332 КК України суд першої інстанції, встановивши наявність сукупності обставин, що пом`якшують покарання винного, визначених ст.69-1 КК України, та відсутність обтяжуючих покарання обставин, не застосував положення даної норми закону та призначив покарання, що перевищує дві третини максимального строку покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст.332 КК України, і цим допустив неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність, що відповідно до положень п.4 ч.1 ст.409 КПК Країни є підставою для зміни судового рішення.

Санкцією ч.2 ст.332 КК України передбачено покарання позбавленням волі на строк від п`яти до семи років. За таких обставин максимальний строк покарання у виді позбавлення волі, який можливо призначити обвинуваченому за ч.2 ст.332 КК України в даному кримінальному провадженні, становить 4 роки 8 місяців.

При цьому суд апеляційної інстанції, з урахуванням сукупності вищевказаних пом`якшуючих обставин, а також особи винного, в сукупності із встановленими судом першої інстанції обставинами провадження, вважає за можливе зменшити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.332 КК України із застосуванням положень ст.69-1 КК України, а саме до 4 роки 8 місяців позбавлення, яке і буде достатнім і необхідним для виправлення та перевиховання обвинуваченого, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також відповідатиме принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим слід призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 8 місяців.

На думку суду апеляційної інстанції у даному випадку буде досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Доводи прокурора про те, що при призначенні обвинуваченому покарання місцевим судом неправильно застосовано положень ст.75 КК України, і, як наслідок, необґрунтовано звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, колегія суддів апеляційного суду вважає необгрунтованими та безпідставними з огляду на таке.

Приписами ст.75 КК України визначено, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_7 , а також звільняючи його від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, на підставі ст.75 КК України, в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання місцевий суд у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які відповідно до вимог ст.12 КК України відносяться до категорії нетяжкого та тяжкого злочинів, дані про його особу та інші обставини, що впливають на ступінь відповідальності.

Звільняючи ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, суд першої інстанції врахував особу обвинуваченого, ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, характер дій, які він вчиняв, конкретні обставини справи, приймаючи до уваги наявність обставин, що пом`якшують покарання: щирого каяття, яке полягало у визнанні обвинуваченим своєї провини та наданні правдивих показань, у критичному ставленні до своїх дій, висловленні жалю з приводу вчиненого, засудженні свого вчинку та готовності нести відповідальність; активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, яке полягало у повідомленні органу досудового розслідування та суду усіх суттєвих обставин щодо вчинення ним кримінального правопорушення зі самого початку досудового розслідування злочину, відсутність обтяжуючих обставин.

На підставі вказаних обставин місцевий суд прийшов до висновку про можливість застосувати щодо основного покарання, призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 , положення ст.75 КК України і звільнити його від відбування основного покарання з випробуванням, із покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Колегія суддів вважає таку аргументацію переконливою та погоджується з тим, що указані обставини давали суду першої інстанції обґрунтовані підстави вважати, що виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, яке є достатнім для того, щоб засуджений довів своє виправлення.

Що стосується доводів апеляційних скарг в частині призначеного ОСОБА_7 додатковго покрання, то колегія суддів вважає їх безпідставними з огляду на таке.

Так, санкцією ч.2 ст.332 КК України передбачено основне покарання у виді позбавлення волі строком від п`яти до семи років. Додатковим безальтернативним покаранням є позбавлення права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю на строк до трьох років.

Зокрема, у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04.09.2023 року у справі №404/2081/22 викладено правовий висновок щодо застосування норми права, передбаченої ст.55 КК України (застосування покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю). При розгляді вказаної справи судом зазначено, що зміст ст.55 КК України не містить законодавчих заборон чи обмежень щодо призначення такого додаткового покарання в залежності від того, чи обіймав обвинувачений певну посаду або займався певною діяльністю на час вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду у випадку, коли санкцією відповідної частини статті Особливої частини КК передбачено можливість призначення особі додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, суд, визнаючи особу винуватою у вчиненні відповідного кримінального правопорушення, має право призначити таке додаткове покарання незалежно від того, чи обвинувачений обіймав певну посаду або займався певною діяльністю на час вчинення кримінального правопорушення.

Відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною із міжнародними перевезеннями вантажів вантажними автомобілями строком на 2 роки.

Інших переконливих доводів, які б не були враховані судом при призначенні покарання, апелянтами в апеляційних скаргах не наведено.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що при вирішенні долі речових доказів, а саме документів, суд першої інстанції необґрунтовано прийняв рішення про їх повернення обвинуваченому, хоча необхідно їх залишти при матерілах кримінального провадження є слушними.

Відповідно до положень ст.374 КПК України у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначається рішення щодо речових доказів і документів та спеціальної конфіскації, у мотивувальній частині вказуються мотиви ухвалення рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Питання вирішення долі речових доказів у кримінальному провадженні регламентоване ст.100 КПК України.

Згідно з ч.9 ст.100 КПК України питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

При цьому відповідно до п.7 ч.9 ст.100 КПК України документи, що є речовими доказами, залишаються в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання.

Апеляційний суд вважає, що в порушення вказаних положень при ухваленні вироку суду та вирішенні долі речових доказів, а саме документів, суд першої інстанції необгрунтовано прийняв рішення про їх повернення обвинуваченому ОСОБА_7 .

Як вбачається з матеріалів провадження, постановою слідчого від 10.01.2025 року визнано речовими доказами у кримінальному провадженні, зокрема: договір-заявку № 2610 від 24.03.2023 року між ТзОВ «Фест Логістик» та ФОП « ОСОБА_7 », наказ № 12 від 30.03.2023 року про прийняття на роботу ОСОБА_10 до ФОП ОСОБА_7 , трудовий договір № 2 від 10.03.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , трудовий договір № 10 від 03.04.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_12 , трудовий договір № 11 від 03.04.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , повідомлення про прийняття на роботу ОСОБА_14 та ОСОБА_10 , виписка з Єдиного реєстру юридичних осіб фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на ФОП ОСОБА_7 РНОКПП НОМЕР_4 від28.02.2023 року витяг державної служби України з безпеки на транспорті № 144 від17.03.2023 року про прийняття рішення про видачу ліцензії на міжнародні перевезення вантажів вантажними автомобілями ФОП ОСОБА_7 від17.03.2023 року наказ ФОП ОСОБА_7 № 7 від 20.03.2023 року про звільнення ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , трудовий договір № 9 від 30.03.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , трудовий договір № 8 від 30.03.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_14 , трудовий договір № 9 від 03.04.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , трудовий договір № 5 від 17.03.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_17 , трудовий договір № 4 від17.03.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_16 , трудовий договір № 6 від 19.03.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_18 , трудовий договір № 7 від 21.03.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_19 , трудовий договір №1 від 09.03.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_15 , наказ ФОП ОСОБА_7 №10 від 24.03.2023 року про звільнення з роботи ОСОБА_19 , договір-заявка № 2641 від 03.04.2023 року між ТзОВ «Фест Логістик» та ФОП « ОСОБА_7 », наказ ФОП ОСОБА_7 № 13 від 03.04.2023 року про прийняття на роботу ОСОБА_12 , повідомлення про прийняття працівника на роботу на ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , договір-заявка № 2620 від 30.03.2023 року між ТзОВ «Фест Логістик» та ФОП ОСОБА_7 , листок А4 з чорновими записами на яких наявні прізвища 9 осіб.

Ухвалою слідчого судді Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 20.01.2025 року на вказані речові докази накладено арешт як на докази вчинення кримінального правопорушення.

А тому, враховуючи положення ст.100 КПК України, вищевказані документи, які є речовими доказами, підлягають залишенню при матеріалах кримінального провадження.

За правилами п.2 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з положенням ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Таким чином вирок Локачинського районного суду Волинської області від 04.06.2025 року в частині призначеного покарання за ч.2 ст.332 КК України, остаточного покарання на підставі ч.1 ст.70 КК України тавизначення долі речових доказів слід змінити.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 409, 411, 414 КПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Волинської обласної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Локачинського районного суду Волинської області від 04 червня 2025 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст.332 КК України, в частині призначеного покарання за ч.2 ст.332 КК України, остаточного покарання на підставі ч.1 ст.70 КК України та вирішення долі речових доказів змінити.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.332 КК України із застосуванням положень ст.69-1 КК України - у виді 4 років 8 місяців позбавлення волі з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною із міжнародними перевезеннями вантажів вантажними автомобілями строком на 2 роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 4 років 8 місяців позбавлення волі з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною із міжнародними перевезеннями вантажів вантажними автомобілями строком на 2 роки.

На підставі ст.100 КПК України речові докази: договір-заявку № 2610 від 24.03.2023 року між ТзОВ «Фест Логістик» та ФОП « ОСОБА_7 », наказ № 12 від 30.03.2023 року про прийняття на роботу ОСОБА_10 до ФОП ОСОБА_7 , трудовий договір № 2 від 10.03.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , трудовий договір № 10 від 03.04.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_12 , трудовий договір № 11 від 03.04.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , повідомлення про прийняття на роботу ОСОБА_14 та ОСОБА_10 , виписка з Єдиного реєстру юридичних осіб фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на ФОП ОСОБА_7 РНОКПП НОМЕР_4 від 28.02.2023 року, витяг державної служби України з безпеки на транспорті № 144 від 07.03.2023 року про прийняття рішення про видачу ліцензії на міжнародні перевезення вантажів вантажними автомобілями ФОП ОСОБА_7 від 10.03.2023 року, наказ ФОП ОСОБА_7 № 7 від 20.03.2023 року прозвільнення ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , трудовий договір № 9 від30.03.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , трудовий договір № 8 від30.03.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_14 , трудовий договір № 9 від 03.04.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , трудовий договір № 5 від 17.03.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_17 , трудовий договір № 4 від 17.03.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_16 , трудовий договір № 6 від 19.03.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_18 , трудовий договір № 7 від 21.03.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_19 , трудовий договір № 1 від 09.03.2023 року між ФОП ОСОБА_7 та ОСОБА_15 , наказ ФОП ОСОБА_7 № 10 від 24.03.2023 року про звільнення з роботи ОСОБА_19 , договір-заявка № 2641 від 03.04.2023 року між ТзОВ «Фест Логістик» та ФОП « ОСОБА_7 », наказ ФОП ОСОБА_7 № 13 від 03.04.2023 року про прийняття на роботу ОСОБА_12 , повідомлення про прийняття працівника на роботу на ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , договір- заявка № 2620 від 30.03.2023 року між ТзОВ «Фест Логістик» та ФОП ОСОБА_7 , листок А4 з чорновими записами на яких наявні прізвища 9 осіб - залишити при матеріалах кримінального провадження.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: