Справа № 132/1925/23
Провадження №1-кп/132/97/25
Вирок

Іменем України

18 липня 2025 року місто КАЛИНІВКА

КАЛИНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарях - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Вінницької області, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000183 від 20 лютого 2023 року, за обвинувальним актом, складеним у відношенні:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Калинівка Вінницької області, українця, громадянина України, із загальною середньою освітою, одруженого, маючого одну малолітню дитину, офіційно непрацевлаштованого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.135, ч.3 ст.286-1 КК України,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурора - ОСОБА_6 ,

потерпілої - ОСОБА_7 та її представника - адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_5 та його захисника - адвоката ОСОБА_10 ,

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачений ОСОБА_5 - 20 лютого 2023 року близько 22год.00хв. перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки (моделі) «Mercedes-Benz 200D», державний номерний знак « НОМЕР_1 », рухаючись із перевищенням допустимої швидкості руху у населених пунктах по вулиці Грушевського у місті Калинівка Хмільницького району Вінницької області, в районі зупинки громадського транспорту, в момент об`єктивної появи в полі його зору пішохода ОСОБА_12 , який переходив проїзну частину дороги зліва направо по ходу руху автомобіля, не вжив своєчасних заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу та допустив наїзд на даного пішохода. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_12 від отриманих травм загинув на місці події. Згідно з висновком судово-токсикологічної експертизи від 28.02.2023 року № 452, у крові ОСОБА_5 виявлено етиловий спирт у концентрації 1,7 ‰ (проміле). Відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 17.03.2023 року № 17, ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження у вигляді сполучної травми тіла: відкритої черепно-мозкової травми - забійно-рваних ран голови, навколо орбітальних синців, крововиливів в м`які покрови голови зі сторони їх внутрішньої поверхні у вигляді геморагічного просякання, переломів кісток склепіння та основи черепа, забою головного мозку, поширеного субарахноїдального крововиливу, крововиливу в шлуночки мозку; закритої хребтово-спинномозкової травми (перелому хребта в грудному відділі на рівні між 5 та 6 грудними хребцями з повним розривом спинного мозку), закритої тупої травми грудної клітки - множинних переломів ребер з обох сторін по декількох анатомічних лініях з пошкодженням пристінкової плеври та міжреберних судин, двобічного гемотораксу; закритої тупої травми живота - розриву великої долі печінки; ознак струсу тіла (дрібних зливних крововиливів у зв`язкові апарати внутрішніх органів), подвійного гвинтоподібних багато скалкового та косо-поперечного перелому лівої малогомілкової кістки; множинних переломів кісток тазу справа; забійно-рваних ран обох нижніх кінцівок; множинних саден голови, тулуба, кінцівок. Сполучна травма тіла, виявлена у ОСОБА_12 , виникла від дії тупого (-их) твердого (-их) предмету (-ів), що діяли зі значною силою, можливо 20.02.2023 року за умов дорожньо-транспортної пригоди, належать до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент спричинення та стоять в причинно-наслідковому зв`язку зі смертю ОСОБА_12 . Причиною смерті ОСОБА_12 стала сполучна травма тіла. За висновком судової автотехнічної експертизи від 13.04.2023 року за № СЕ-19/102-23/6928-ІТ, в заданій дорожній обстановці, дії водія автомобіля марки (моделі) «Mercedes-Benz 200D», державний номерний знак « НОМЕР_1 » - ОСОБА_5 , з технічної точки зору, регламентувались вимогами п.п.12.2, 12.3, 12.4 ПДР України. В ситуації, яка склалася, водій ОСОБА_5 мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода шляхом термінового гальмування, з зупинкою автомобіля до смуги руху пішохода, при русі із допустимою для даних дорожніх умов швидкістю 50км/год., тобто шляхом виконання вимог п.п.12.3, 12.4 ПДР України. В ситуації, яка склалася, в діях водія ОСОБА_5 вбачається невідповідність вимогам п.12.4 ПДР України, які з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди. Таким чином, ОСОБА_5 за вищевикладених обставин порушив вимоги п.п.2.9(а), 12.3, 12.4 ПДР України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306, згідно з якими: п.2.9 - «Водієві забороняється: а) керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції»; п.12.3 «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди»; п.12.4 «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50км/год.». Порушення ОСОБА_5 вимог п.12.4 ПДР України знаходиться у безпосередньому причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди, а саме із настанням смерті пішохода ОСОБА_12 .

Він же, 20 лютого 2023 року близько 22год.00хв. перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, здійснивши у місті Калинівка Хмільницького району Вінницької області, поблизу зупинки громадського транспорту, наїзд керованим ним автомобілем марки (моделі) «Mercedes-Benz 200D», державний номерний знак « НОМЕР_1 », на пішохода ОСОБА_12 , поставивши потерпілого у небезпечний для життя стан, усвідомлюючи, що останній отримав тілесні ушкодження, які можуть бути небезпечними для його життя і здоров`я, діючи умисно, маючи реальну можливість надати допомогу ОСОБА_12 , який перебував у небезпечному для життя стані і був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, таку допомогу потерпілому не надав, у порушення вимог п.2.10(а, б, г, ґ, д, е) ПДР України, а також вимог, які наведені у абз.5 ч.5 ст.14 Закону України «Про дорожній рух», після вчинення дорожньо-транспортної пригоди, негайно не зупинив транспортний засіб і не залишився на місці пригоди; не увімкнув аварійну сигналізацію і не встановив знак аварійної зупинки відповідно до вимог п.9.10 ПДР України; не вжив можливих заходів для надання домедичної допомоги потерпілій особі, не викликав бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, не звернувся по допомогу до присутніх на місці події осіб, не відправив потерпілого до закладу охорони здоров`я; не відвіз потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки; не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції; не вжив всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організації об`їзду місця пригоди, хоча повинен був і мав об`єктивну можливість це зробити, натомість на вищевказаному автомобілі залишив місце дорожньо-транспортної пригоди.

Обвинувачений ОСОБА_5 , в судовому засіданні при розгляді вказаної справи, свою вину в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях визнав частково, зазначивши, що визнає свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України, натомість не визнає вину за ч.3 ст.286-1 КК України. Так, під час досудового розслідування, ОСОБА_5 вказував, що 20.02.2023 року повертаючись з міста Вінниця додому, близько 21.30год. в`їхав в місто Калинівка. Наближаючись до автобусної зупинки «с.Сальник», рухався зі швидкістю 65-70км./год. Проїжджаючи цю зупинку, назустріч нього рухався вантажний автомобіль. В світлі фар він побачив пішохода, який в швидкому темпі почав перебігати дорогу. Побачивши це, він різко вивернув кермо в ліву сторону, однак, передня права частина автомобіля, вдарила пішохода. Після наїзду на останнього, він сильно злякавшись, залишив місце дорожньо-транспортної пригоди. В ході судового розгляду, ОСОБА_5 дав майже аналогічні покази, зазначивши, що 20.02.2023 року близько 22.00год. після закінчення робочого дня, він повертався на своєму автомобілі додому. На шляху слідування, в районі зупинки, назустріч нього рухався вантажний автомобіль. В світлі фар він побачив пішохода, який в швидкому темпі почав переходити дорогу. Застосовані ним дії з метою попередження зіткнення, не дали бажаного результату, та він наїхав на пішохода. Злякавшись, залишив місце дорожньо-транспортної пригоди. Приїхавши додому, для зняття отриманого стресу, вжив алкоголь. Вподальшому приїхали працівники органу Національної поліції.

Суд критично оцінює покази обвинуваченого ОСОБА_5 , який заперечує та не визнає свою причетність до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України, оскільки його доводи (твердження) не узгоджуються з матеріалами даного кримінального провадження та спростовуються сукупністю наявних у справі доказів. При цьому, не визнання винуватості обвинуваченим ОСОБА_5 за вказаним кримінальним правопорушенням, суд розцінює, як намагання уникнути відповідальності за скоєне.

Винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.135, ч.3 ст.286-1 КК України, підтверджується наступними доказами:

Потерпіла ОСОБА_13 в судовому засіданні зазначила, що загиблий ОСОБА_12 є її батьком, про смерть якого їй повідомили працівники органу Національної поліції. Прибувши до місцевого моргу, вона побачила тіло померлого батька, на якому були наявні численні тілесні ушкодження. Про обставини дорожньо-транспортної пригоди їй стало відомо від органу досудового розслідування, особисто очевидцем даної пригоди вона не була. Обвинувачений ОСОБА_5 через свою дружину ОСОБА_14 частково відшкодував завдану шкоду, а саме понесені витрати на поховання у розмірі 40000грн., на підтвердження чого вона надала розписку. Просить суд застосувати до обвинуваченого покарання згідно вимог чинного законодавства.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні повідомив, що в зимку 2023 року він перебував вдома та близько 22.00год. підійшов до свого автомобіля, який знаходився припаркованим на узбіччі дороги, та сів до його салону. В цей же момент, почув, як пролетів інший автомобіль. Включивши світло фар, побачив на проїзній частині дороги, ближче до її узбіччя, лежачу людину. Залишивши салон автомобіля, та підійшовши до цієї людини, помітив, що вона ознак життя не подавала. Після чого, були викликані працівники органу Національної поліції та працівники швидкої медичної допомоги.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні повідомила, що обвинувачений ОСОБА_5 є її чоловіком, який 20.02.2023 року близько 22.00год. знервований приїхав з роботи додому, та повідомив, що сталася дорожньо-транспортна пригода, під час якої він збив пішохода, який раптово почав переходити дорогу, після чого залишив місце події, не викликавши працівників поліції та працівників швидкої медичної допомоги. Під час спілкування з чоловіком, вона від нього будь-якого запаху алкоголю не відчувала. Після цього, чоловік пішов на кухню, взяв з холодильника пляшку горілку, та вийшовши з нею на веранду, вжив спиртне. Після того, як зарядився телефон, увімкнувши його, на нього зателефонував чоловік, у якого вони придбали автомобіль, та повідомив, що ОСОБА_16 розшукують поліцейські, як особу, яка вчинила дорожньо-транспортну пригоду та залишила місце події. Вийшовши на вулицю, вона у дворі побачила пошкоджений автомобіль, на якому було побите лобове скло та фара. Вподальшому приїхали працівники органу поліції.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні повідомила, що обвинувачений ОСОБА_5 є чоловіком її матері ОСОБА_14 , тобто її вітчимом, який 20.02.2023 року близько 22.00год. знервований та зляканий приїхав з роботи додому, та повідомив, що рухаючись на автомобілі, побачив пішохода, який раптово почав переходити дорогу. Намагаючись зупинити свій автомобіль, вітчим почав його гальмувати, однак це не допомогло, та він здійснив наїзд на пішохода, після чого залишив місце дорожньо-транспортної пригоди, не викликавши працівників поліції та працівників швидкої медичної допомоги. При спілкуванні з вітчимом, вона від нього будь-якого запаху алкоголю не відчувала. Через стрес, вітчим взяв з холодильника пляшку горілку, та вжив спиртне. Вийшовши на вулицю, вона у дворі побачила пошкоджений автомобіль, на якому було побите лобове скло. Вподальшому вона пішла спати.

Експерт ОСОБА_18 в судовому засіданні зазначив, що на підставі постанови слідчого він проводив дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортної пригоди, електротехнічного, технічного стану ТЗ, під час якого ним була проаналізована слідова інформація, яка була виявлена та зафіксована при огляді місця дорожньо-транспортної пригоди, за допомогою якої встановлено розташування місця наїзду на пішохода. З урахуванням встановленої органом досудового розслідування особливості фактичної дорожньої обстановки, використовуючи методичні підходи, визначено, що дії ОСОБА_5 з технічної точки зору, в заданій дорожній обстановці, регламентувалися вимогами п.п.12.2, 12.3, 12.4 ПДР України. Детально дослідивши питання щодо технічної можливості попередження дорожньо-транспортної пригоди, ним встановлено, що водій ОСОБА_5 мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода шляхом термінового гальмування, з зупинкою автомобіля до смуги руху пішохода, при русі із допустимою для даних дорожніх умов швидкістю 50км/год., тобто шляхом виконання вимог п.п.12.3, 12.4 ПДР України. В ситуації, яка склалася, в діях водія ОСОБА_5 вбачається невідповідність вимогам п.12.4 ПДР України, які з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.

При викладені показів потерпілої особи та свідків суд враховує, що положеннями КПК України не передбачено обов`язку суду дослівно викладати показання потерпілої особи та свідків, таке джерело доказів відображається судом у тому обсязі, який необхідний для встановлення істини у кримінальному провадженні, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 14.12.2022 року у справі № 754/10882/17 (провадження № 51-1223км22).

З урахуванням цього, покази потерпілої особи та свідків відображені без зайвої деталізації, а саме містять сутнісну (змістовну) їх складову.

Крім показань потерпілої особи та свідків, які були допитані в судовому засіданні під час розгляду даного кримінального провадження, вина ОСОБА_5 також підтверджується наступними доказами:

- протоколом огляду місця дорожньо-транспортної події, складеним 20.02.2023 року слідчим Слідчого управління Головного управління Національної поліції у Вінницькій області капітаном поліції ОСОБА_19 , з план-схемою та ілюстрованими таблицями, які є невід`ємними додатками до нього, згідно яких було встановлене місце дорожньо-транспортної пригоди, зафіксоване на ньому розташування трупа ОСОБА_12 , поблизу якого були виявлені та вилучені: фрагменти лакофарбового покриття чорного та сірого кольору; фрагменти скла; ліхтарик; взуття та шапку, які відповідно до постанови слідчого Слідчого управління Головного управління Національної поліції у Вінницькій області капітаном поліції ОСОБА_19 від 21.02.2023 року визнані речовими доказами в кримінальному провадженні, на які ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_20 від 02.03.2023 року у справі № 127/4870/23 (номер провадження 1-кс/127/1992/23), накладено арешт;

- актом медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість руху № 24, складеним 20.02.2023 року лікарем КП «Калинівська центральна районна лікарня» Калинівської міської ради ОСОБА_21 , та висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, складеним 20.02.2023 року лікарем КП «Калинівська центральна районна лікарня» Калинівської міської ради ОСОБА_21 , згідно яких, огляд ОСОБА_5 на стан сп`яніння здійснений в закладі охорони здоров`я в межах двох годин з моменту встановлення підстав для його проведення, за результатами якого, встановлено наявність алкогольного сп`яніння;

- протоколом отримання зразків для експертизи, складеним 20.02.2023 року заступником начальника слідчого відділу відділення поліції № 1 Хмільницького районного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_22 , згідно якого, у ОСОБА_5 були відібрані зразки крові для проведення судово-медичної експертизи;

- протоколом огляду місця події, складеним 21.02.2023 року слідчим Слідчого управління Головного управління Національної поліції у Вінницькій області капітаном поліції ОСОБА_19 , з ілюстрованими таблицями, які є невід`ємними додатками до нього, згідно яких, за місцем проживання ОСОБА_23 , на території домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , був виявлений автомобіль марки (моделі) «Mercedes-Benz 200D», державний номерний знак « НОМЕР_1 », на якому були наявні численні механічні пошкодження, які вказували на його причетність до дорожньо-транспортної пригоди. Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_24 від 22.02.2023 року у справі № 127/4849/23 (номер провадження 1-кс/127/1979/23), надано дозвіл на проведену 21.02.2023 року слідчу дію - проведення огляду домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , в ході якого були виявлені та вилучені: свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_2 ; посвідчення водія серії НОМЕР_3 , видане на ім`я ОСОБА_5 ; мікрооб`єкти ззовні схожі на волосся з лобового скла; одорологічні сліди з ручки перемикання передач та керма; змиви з керма та ручки перемикання передач; зіскоб лакофарбового покриття; чохол з водійського сидіння; фрагмент скла правої фари, які відповідно до постанови слідчого Слідчого управління Головного управління Національної поліції у Вінницькій області капітаном поліції ОСОБА_19 від 21.02.2023 року визнані речовими доказами в кримінальному провадженні, на які ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_20 від 02.03.2023 року у справі № 127/4870/23 (номер провадження 1-кс/127/1992/23), накладено арешт;

- протоколом огляду трупа, складеним 21.02.2023 року слідчим слідчого відділу відділення поліції № 1 Хмільницького районного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області лейтенантом поліції ОСОБА_25 , з ілюстрованими таблицями, які є невід`ємними додатками до нього, згідно яких, в приміщенні моргу судово-медичним експертом Калинівського відділення Вінницького обласного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_26 оглянутий труп ОСОБА_12 , на якому були виявлені та зафіксовані тілесні ушкодження. В ході огляду вилучено одежу, в якій знаходився ОСОБА_12 (куртку чорного кольору; светер синій; футболку синю; штани чорні; штани спортивні сині), які відповідно до постанови слідчого Слідчого управління Головного управління Національної поліції у Вінницькій області капітаном поліції ОСОБА_19 від 21.02.2023 року визнані речовими доказами в кримінальному провадженні, на які ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_20 від 02.03.2023 року у справі № 127/4870/23 (номер провадження 1-кс/127/1992/23), накладено арешт;

- протоколом додаткового огляду місця події ДТП, складеним 22.02.2023 року старшим слідчим Слідчого управління Головного управління Національної поліції у Вінницькій області майором поліції ОСОБА_27 , з план-схемою та ілюстрованими таблицями, які є невід`ємними додатками до нього, згідно яких, була оглянута частина дороги, на якій відбулась дорожньо-транспортна пригода, на якій зроблені відповідні заміри для експертного дослідження;

- висновком експерта № 452, складеним 28.02.2023 року судовим експертом - токсикологом Вінницького обласного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_28 , згідно якого, при судово-медичній експертизі крові ОСОБА_5 виявлено етиловий спирт у концентрації 1,7 ‰ (проміле);

- висновком експерта № СЕ-19/102-23/4262-ІТ, складеним 14.03.2023 року судовим експертом відділу автотехнічних досліджень Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України ОСОБА_29 , згідно якого, на момент експертного огляду рульове керування, робоча гальмівна система автомобіля марки (моделі) «Mercedes-Benz 200D», державний номерний знак « НОМЕР_1 », знаходяться у працездатному стані. У деталях та вузлах рульового керування, робочої гальмівної системи автомобіля марки (моделі) «Mercedes-Benz 200D», державний номерний знак « НОМЕР_1 », на момент експертного огляду експлуатаційних несправностей, які б виникнули до ДТП та могли впливати на можливий некерований рух чи керованість даного автомобіля до початку розвитку події ДТП не виявлено;

- висновком експерта № 17, складеним 17.03.2023 року судово-медичним експертом Калинівського відділення Вінницького обласного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_26 , згідно якого, при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_12 виявлено сполучну травму тіла: відкриту черепно-мозкову травму - забійно-рвані рани голови, навколо орбітальні синці, крововиливи в м`які покрови голови зі сторони їх внутрішньої поверхні у вигляді геморагічного просякання, переломи кісток склепіння та основи черепа, забій головного мозку, поширений субарахноїдальний крововилив, крововилив в шлуночки мозку; закриту хребтово-спинномозкову травму (перелом хребта в грудному відділі на рівні між 5 та 6 грудними хребцями з повним розривом спинного мозку), закриту тупу травму грудної клітки - множинні переломи ребер з обох сторін по декількох анатомічних лініях з пошкодженням пристінкової плеври та міжреберних судин, двобічний гемоторакс; закриту тупу травму живота - розрив великої долі печінки; ознаки струсу тіла (дрібні зливні крововиливи у зв`язкові апарати внутрішніх органів), подвійний гвинтоподібний багато скалковий та косо-поперечний перелом лівої малогомілкової кістки; множинні переломи кісток тазу справа; забійно-рвані рани обох нижніх кінцівок; множинні садна голови, тулуба, кінцівок. Сполучна травма тіла, виявлена у ОСОБА_12 , виникла від дії тупого (-их) твердого (-их) предмету (-ів), що діяли зі значною силою, можливо 20.02.2023 року за умов дорожньо-транспортної пригоди, належать до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент спричинення та стоять в причинно-наслідковому зв`язку зі смертю ОСОБА_12 . Причиною смерті ОСОБА_12 стала сполучна травма тіла;

- протоколом проведення слідчого експерименту, складеним 31.03.2023 року слідчим Слідчого управління Головного управління Національної поліції у Вінницькій області капітаном поліції ОСОБА_19 , з план-схемою, яка є невід`ємним додатком до цього протоколу, згідно яких, підозрюваний ОСОБА_5 на місці дорожньо-транспортної пригоди, розповів про її обставини. В його присутності та присутності його захисника - адвоката ОСОБА_30 були проведені заміри для експертного дослідження. При цьому, ОСОБА_5 зазначив, що погодні умови, пора доби, дорожня обстановка максимально наближені до тієї, яка була в момент дорожньо-транспортної пригоди;

- протоколом огляду транспортного засобу, складеним 04.04.2023 року слідчим Слідчого управління Головного управління Національної поліції у Вінницькій області капітаном поліції ОСОБА_19 , згідно якого, на місці дорожньо-транспортної пригоди за допомогою спеціального технічного приладу заміряне усталене сповільнення автомобіля марки (моделі) «Mercedes-Benz 200D», державний номерний знак « НОМЕР_1 », для експертного дослідження;

- висновком експерта № СЕ-19/102-23/4269-ТР, складеним 05.04.2023 року судовим експертом сектору трасологічних досліджень Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України ОСОБА_31 , згідно якого, фрагменти скла, які були виявлені на місці дорожньо-транспортної пригоди, до розділення складали єдине ціле;

- висновком експерта № СЕ-19/102-23/6928-ІТ, складеним 13.04.2023 року судовим експертом, заступником завідувача відділу автотехнічних досліджень Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України ОСОБА_18 , згідно якого, в заданій дорожній обстановці, дії водія автомобіля марки (моделі) «Mercedes-Benz 200D», державний номерний знак « НОМЕР_1 » - ОСОБА_5 , з технічної точки зору, регламентувались вимогами п.п.12.2, 12.3, 12.4 ПДР України. В ситуації, яка склалася, водій ОСОБА_5 мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода шляхом термінового гальмування, з зупинкою автомобіля до смуги руху пішохода, при русі із допустимою для даних дорожніх умов швидкістю 50км/год., тобто шляхом виконання вимог п.п.12.3, 12.4 ПДР України. В ситуації, яка склалася, в діях водія ОСОБА_5 вбачається невідповідність вимогам п.12.4 ПДР України, які з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди;

- висновком експерта № СЕ-19/102-23/4289-ФХД, складеним 11.05.2023 року судовим експертом, заступником завідувача відділу досліджень матеріалів, речовин і виробів - завідувачем сектору фізико-хімічних досліджень Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України ОСОБА_32 , згідно якого, частини речовини, які були вилучені при огляді місця дорожньо-транспортної пригоди, є лакофарбовим покриттям, та є частинами лакофарбового покриття автомобіля марки (моделі) «Mercedes-Benz 200D», державний номерний знак « НОМЕР_1 »;

- постановою Калинівського районного суду Вінницької області від 20.06.2023 року у справі № 132/752/23 (номер провадження 3/132/574/23), згідно якої, судом встановлено, що відсутні відомості та докази на підтвердження того, що ОСОБА_5 вживав алкогольні напої після дорожньо-транспортної пригоди, що мало місце 20.02.2023 року близько 22год.00хв. в місті Калинівка Вінницької області, а тому провадження в справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.4 ст.130 КУпАП, стосовно ОСОБА_5 , закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до частини 1 статті 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Положеннями статті 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оцінюючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними та допустимими, такими, що не протирічать один одному, приймає їх та приходить до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.135, ч.3 ст.286-1 КК України.

Доводи (твердження) обвинуваченого ОСОБА_5 про його непричетність до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України, суперечать встановленим судом обставинам та вищевказаним доказам.

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (стаття 84 КПК України).

Згідно з положеннями частини 1 статті 94 КПК України, суд повинен оцінювати докази на основі всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (стаття 85 КПК України).

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення (стаття 86 КПК України).

Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (частина 1 статті 87 КПК України).

Визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, натомість надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості у порядку, передбаченому статтею 89 КПК України.

Частиною першою статті 87 КПК України передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Щодо існування підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду).

В рамках цього кримінального провадження № 0000183 від 20 лютого 2023 року, судом безпосередньо було досліджено надані стороною обвинувачення докази, зокрема: протокол огляду місця дорожньо-транспортної події від 20.02.2023 року; акт медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість руху № 24 від 20.02.2023 року та висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 20.02.2023 року; протокол отримання зразків для експертизи від 20.02.2023 року; протокол огляду місця події від 21.02.2023 року; протокол огляду трупа від 21.02.2023 року; протокол додаткового огляду місця події ДТП від 22.02.2023 року; висновок експерта № 452 від 28.02.2023 року; висновок експерта № СЕ-19/102-23/4262-ІТ від 14.03.2023 року; висновок експерта № 17 від 17.03.2023 року; протокол проведення слідчого експерименту від 31.03.2023 року; протокол огляду транспортного засобу від 04.04.2023 року; висновок експерта № СЕ-19/102-23/4269-ТР від 05.04.2023 року; висновок експерта № СЕ-19/102-23/6928-ІТ від 13.04.2023 року; висновок експерта № СЕ-19/102-23/4289-ФХД від 11.05.2023 року.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_33 під час виступу в судових дебатах зазначив, що протокол проведення слідчого експерименту від 31.03.2023 року; протокол огляду автомобіля від 04.04.2023 року та висновок експерта № СЕ-19/102-23/6928-ІТ від 13.04.2023 року, є неналежними доказами, які не повинні прийматися судом до уваги під час ухвалення вироку. Так, слідчий експеримент за участі підозрюваного був проведений із грубим порушенням правил, а саме під час його проведення різнилися умови, зокрема були відмінні погодні умови, пора доби, статистичний автомобіль, а тому дані порушення вплинули на заміри відстані поля зору водія відносно пішохода. Судовим експертом при проведенні судової автотехнічної, транспортно-трасологічної експертизи не були прийняті до уваги важливі вихідні дані, що мають істотне значення для надання об`єктивних відповідей, зокрема експертом не враховано, що під час замірів усталеного сповільнення автомобіля, різнилися погодні умови в порівнянні з існуючими на момент ДТП, що вплинуло на результати таких замірів. Не було враховане і те, що через зміну середньодобової температури повітря (потепління), могли змінитися, як дорожнє покриття (якість, шорсткість асфальтобетонного покриття), так і стан резини, тиск повітря шин та гальмівних механізмів ТЗ. Окрім цього, експертом не прийнято до уваги, що пішохід ОСОБА_12 був одягнутий у чорний одяг у темну пору доби, а тому був непомітним для учасників дорожнього руху. Ігнорування наведених обставин призвело до неправильних замірів показників сповільнення та відповідно гальмівного шляху транспортного засобу під час дорожньо-транспортної пригоди.

Розглянувши доводи (твердження) захисника обвинуваченого ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_30 щодо відсутності будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України, а також визнання недопустимими доказами: протоколу проведення слідчого експерименту від 31.03.2023 року; протоколу огляду автомобіля від 04.04.2023 року та висновку експерта № СЕ-19/102-23/6928-ІТ від 13.04.2023 року, суд вважає їх безпідставними з огляду на наступне.

Статтею 99 КПК України визначено, що документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

До документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, можуть належати: 1) матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі електронні); 2) матеріали, отримані внаслідок здійснення під час кримінального провадження заходів, передбачених чинними міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України; 3) складені в порядку, передбаченому цим Кодексом, протоколи процесуальних дій та додатки до них, а також носії інформації, на яких за допомогою технічних засобів зафіксовано процесуальні дії; 4) висновки ревізій та акти перевірок.

Стороною обвинувачення у якості доказу наданий протокол процесуальних дій та додатки до нього, а саме зокрема протокол огляду місця дорожньо-транспортної події від 20.02.2023 року; протокол огляду місця події від 21.02.2023 року; протокол додаткового огляду місця події ДТП від 22.02.2023 року; протокол огляду транспортного засобу від 04.04.2023 року, з відповідними додатками до них (план-схемами, таблицями ілюстрацій).

Відповідно до положень статті 237 КПК України, з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей, документів та комп`ютерних даних. Для участі в огляді може бути запрошений потерпілий, підозрюваний, захисник, законний представник та інші учасники кримінального провадження. З метою одержання допомоги з питань, що потребують спеціальних знань, слідчий, прокурор для участі в огляді може запросити спеціалістів . Особи, у присутності яких здійснюється огляд, при проведенні цієї слідчої (розшукової) дії мають право робити заяви, що підлягають занесенню до протоколу огляду. При проведенні огляду дозволяється вилучення лише речей і документів, які мають значення для кримінального провадження, та речей, вилучених з обігу. Усі вилучені речі і документи підлягають негайному огляду і опечатуванню із завіренням підписами осіб, які брали участь у проведенні огляду. У разі якщо огляд речей і документів на місці здійснити неможливо або їх огляд пов`язаний з ускладненнями, вони тимчасово опечатуються і зберігаються у такому вигляді доти, доки не буде здійснено їх остаточні огляд і опечатування. При огляді слідчий, прокурор або за їх дорученням залучений спеціаліст має право проводити вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складати плани і схеми, виготовляти графічні зображення оглянутого місця чи окремих речей, виготовляти відбитки та зліпки, оглядати і вилучати речі і документи, які мають значення для кримінального провадження. Предмети, які вилучені законом з обігу, підлягають вилученню незалежно від їх відношення до кримінального провадження. Вилучені речі та документи, що не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Згідно частини першої статті 104 КПК України, у випадках, передбачених цим Кодексом, хід і результати проведення процесуальної дії фіксуються у протоколі.

Особою, яка проводила процесуальну дію, до протоколу долучаються додатки, якими можуть бути, зокрема, фототаблиці, схеми, зліпки, носії комп`ютерних даних та інші матеріали, які пояснюють зміст протоколу (стаття 105 КПК України).

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, хід і результати проведення огляду місця дорожньо-транспортної пригоди зафіксовано у протоколі огляду місця дорожньо-транспортної події від 20.02.2023 року який складений органом досудового розслідування із дотриманням вимог статей 104, 105 КПК України. Схема місця ДТП, яка є невід`ємним додатком до цього протоколу та долучена до нього. Викладена у схемі ДТП інформація, із графічним зображенням місця дорожньо-транспортної пригоди з відображенням слідової інформації та фіксацією на ньому всіх об`єктів та обставин, що стосуються події, не суперечить тим даним, які викладені у самому протоколі процесуальної дії, вона лише є більш детальною.

Вподальшому з метою отримання вихідних даних для проведення експертного дослідження у кримінальному провадженні, були зокрема проведені:

додатковий огляд місця дорожньо-транспортної пригоди, хід якого був зафіксований старшим слідчим відділу Слідчого управління Головного Управління Національної поліції у Вінницькій області майором поліції ОСОБА_27 у протоколі від 22.02.2023 року та план-схемі, який є невід`ємним додатком до нього, в яких відображено відомості (дані) щодо характеристики проїзної частини дороги, на якій сталась дорожньо-транспортна пригода. Додатковий огляд місця дорожньо-транспортної пригоди був проведений у присутності двох понятих ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , які підтвердили своїми підписами достовірність внесених даних до протоколу;

слідчий експеримент за участі підозрюваного ОСОБА_5 , хід якого був зафіксований слідчим відділу Слідчого управління Головного Управління Національної поліції у Вінницькій області капітаном поліції ОСОБА_19 у протоколі від 31.03.2023 року та план-схемі, який є невід`ємним додатком до нього, в яких відображено відомості (дані) щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди, які отримані зі слів ОСОБА_5 , зокрема щодо швидкості та напрямку його руху; відстані за якої в полі його, як водія, зору з`явився пішохід, та за якої він розпочав застосовувати дії спрямовані на уповільнення транспортного засобу шляхом його гальмування; місця наїзду на пішохода. Даний слідчий експеримент був проведений у присутності підозрюваного ОСОБА_5 та його захисника - адвоката ОСОБА_36 ; потерпілої ОСОБА_13 ; двох понятих ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , які підтвердили своїми підписами достовірність внесених даних до протоколу;

огляд транспортного засобу, а саме легковий автомобіль марки (моделі) «Mercedes-Benz 200D», державний номерний знак « НОМЕР_1 », хід якого був зафіксований слідчим відділу Слідчого управління Головного Управління Національної поліції у Вінницькій області капітаном поліції ОСОБА_19 у протоколі від 04.04.2023 року, в якому відображено відомості (дані) усталеного сповільнення автомобіля на місці дорожньо-транспортної пригоди за максимально наближених умов та стану дорожнього покриття, що визначено за допомогою спеціального технічного приладу для вимірювання усталеного сповільнення. Даний огляд проводився у присутності підозрюваного ОСОБА_5 та спеціаліста ОСОБА_29 , які підтвердили своїми підписами достовірність внесених даних до протоколу.

Зазначені протокол огляду місця дорожньо-транспортної події від 20.02.2023 року; протокол додаткового огляду місця дорожньо-транспортної події від 22.02.2023 року; протокол огляду транспортного засобу від 04.04.2023 року, а також інші матеріали кримінального провадження № 0000183 від 20 лютого 2023 року, в яких містились вихідні дані щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди, які були в передбаченому законом порядку отримані безпосередньо від підозрюваного ОСОБА_5 та за його особистої участі, щодо достовірності яких підозрюваний та його захисник - адвокат ОСОБА_33 жодних зауважень (застережень) не висловлювали, були включені слідчим відділу Слідчого управління Головного Управління Національної поліції у Вінницькій області капітаном поліції ОСОБА_19 до постанови про призначення автотехнічної транспортно-трасологічної експертизи від 06.04.2023 року, на підставі якої передані до експертної установи - Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, та використанні уповноваженим судовим експертом - завідувачем відділу автотехнічних досліджень ОСОБА_18 під час проведення дослідження обставин і механізму ДТП, електротехнічного, технічного стану ТЗ, за результатами якого складений висновок експерта від 13.04.2023 року № СЕ-19/102-23/6928-ІТ.

Огляд місця дорожньо-транспортної події - це слідча дія, яка має на меті безпосереднє сприйняття, дослідження обстановки на місці події, виявлення, фіксацію та вилучення різних речових доказів, з`ясування характеру події, що відбулася, встановлення слідової інформації. Огляд місця дорожньо-транспортної події є однією з перших та невідкладних слідчо-оперативних дій.

Додатковий огляд місця дорожньо-транспортної події, під час якого були встановлені відомості (дані) щодо характеристики проїзної частини дороги, на якій сталась дорожньо-транспортна пригода, які зафіксовані у цьому протоколі, було проведено з дотриманням вимог ст.237 КПК України, а тому правових підстав для визнання недопустимим доказом протоколу за результатами його проведення, не встановлено.

Огляд транспортного засобу, а саме легкового автомобілю марки (моделі) «Mercedes-Benz 200D», під час якого було встановлено показники усталеного сповільнення автомобіля на місці дорожньо-транспортної пригоди за максимально наближених умов та стану дорожнього покриття, що визначено за допомогою спеціального технічного приладу для вимірювання усталеного сповільнення, також проведено з дотриманням вимог закону, а відтак і підстав для визнання недопустимим доказом протоколу за результатами його проведення, не встановлено.

За приписами статті 240 КПК України, з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. До участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник. Про проведення слідчого експерименту слідчий, прокурор складає протокол згідно з вимогами цього Кодексу. Крім того, у протоколі докладно викладаються умови і результати слідчого експерименту.

Суд, дослідивши протокол слідчого експерименту за участі підозрюваного ОСОБА_5 від 31.03.2023 року, встановив, що органом досудового розслідування було дотримано вимоги частини 1 статті 240 КПК України. Дану слідчу дію було проведено для перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення (злочину), а саме обставин дорожньо-транспортної пригоди. Під час слідчої дії, підозрюваний надав відомості (дані) щодо швидкості та напрямку його руху; відстані за якої в полі його, як водія, зору з`явився пішохід, та за якої він розпочав застосовувати дії спрямовані на уповільнення транспортного засобу шляхом його гальмування; місця наїзду на пішохода. Слідчий експеримент був проведений у присутності підозрюваного ОСОБА_5 та його захисника - адвоката ОСОБА_36 ; потерпілої ОСОБА_13 ; двох понятих ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , які підтвердили своїми підписами достовірність внесених даних до протоколу.

Матеріали провадження містять достатні підстави для висновку про те, що протокол слідчого експерименту за участі підозрюваного відповідає вимогам кримінального процесуального закону, зокрема статей 104, 105 КПК України, а саму слідчу дію проведено за правилами, передбаченими статтею 240 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 242 КПК України, експертиза проводиться експертом за зверненням сторони кримінального провадження або за дорученням слідчого судді чи суду, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання.

Згідно частини першої статті 101 КПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи.

На підтвердження винуватості обвинуваченого у вчиненні даного кримінального провадження стороною обвинувачення у якості доказу зокрема надано висновок експерта № СЕ-19/102-23/6928-ІТ від 13.04.2023 року, згідно якого встановлено порушення саме обвинуваченим ОСОБА_5 вимог ПДР України, дії якого з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно експертного висновку він проведений заступником завідувача відділу автотехнічних досліджень Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України ОСОБА_18 , який має вищу технічну освіту, кваліфікацію судового експерта з правом проведення інженерно-транспортних експертиз за експертною спеціальністю 10.1 «Дослідження обставин дорожньо-транспортних пригод» (свідоцтво № 5804, видане ЕКК МВС 25.10.2002 року, свідоцтво про підтвердження кваліфікації судового експерта, видане ЕКК МВС 24.10.2022 року), та 10.4 «Транспортно-трасологічні дослідження» (свідоцтво № НОМЕР_4, видане ЕКК МВС 01.10.2004 року, свідоцтво про підтвердження кваліфікації судового експерта, видане ЕКК МВС 11.10.2019 року), стаж експертної роботи з 2001 року.

У цьому висновку міститься список використаної літератури, якими експерт керувався при проведенні експертного дослідження; вихідні дані щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди, які були в передбаченому законом порядку отримані безпосередньо від підозрюваного ОСОБА_5 та за його особистої участі; перелік питань поставлених перед експертом, на які надані повні та обґрунтовані відповіді.

Як вбачається зі змісту висновку експерта № СЕ-19/102-23/6928-ІТ від 13.04.2023 року, він зроблений компетентним спеціалістом, є повним, у ньому надані чіткі відповіді на поставлені запитання, є науково-обґрунтованими та такими, що за своїм змістом узгоджуються з обставинами цього кримінального провадження й іншими доказами.

Даний висновок експерта є беззаперечним та не викликає сумніву, отриманий з дотриманням встановленого порядку, має значення для даного кримінального провадження, що в цілому вказує на його відповідність вимогам статей 101, 102 КПК України, та його допустимість, як доказу.

Відповідно до частини першої статті 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення в стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Виходячи з принципу диспозитивності, зазначеного у статті 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. При цьому, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом. Таким чином, сторона, зацікавлена у розгляді та вирішенні певного питання, має порушити його перед судом і на відповідній стадії провадження.

Під час судового провадження, суд дотримуючись вимог статей 10, 22 КПК України, створив всі необхідні та належні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Так, відповідно до принципів диспозитивності, змагальності сторін та свободи подання ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник - адвокат ОСОБА_33 мали можливість для з`ясування обставин, що мають значення для даного кримінального провадження, реалізувати права, передбачені статтею 42 КПК України, зокрема вимагати виклику і допиту свідків захисту; збирати і подавати суду докази.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_33 на реалізацію зазначених прав заявив клопотання про призначення додаткової автотехнічної транспортно-трасологічної експертизи, у задоволенні якого ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 30.05.2025 року було відмовлено з підстав, наведених у зазначеному судовому рішенні. Окрім цього, захисником було заявлене клопотання про призначення слідчого експерименту за участі підозрюваного, у задоволенні якого ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 26.06.2025 року було відмовлено з підстав, наведених у зазначеному судовому рішенні. Інших заяв та клопотань від сторони захисту до суду не надходило.

Твердження (доводи) захисника - адвоката ОСОБА_30 про те, що слідчий експеримент за участі підозрюваного ОСОБА_39 був проведений із грубим порушенням правил, а саме під час його проведення різнилися умови, зокрема були відмінні погодні умови, пора доби, статистичний автомобіль, а тому дані порушення вплинули на заміри відстані поля зору водія відносно пішохода, є безпідставними та такими, що підлягають відхиленню, оскільки згідно змісту протоколу проведення слідчого експерименту, складеного 31.03.2023 року слідчим відділу Слідчого управління Головного управління Національної поліції у Вінницькій області капітаном поліції ОСОБА_19 , в ньому чітко зафіксовано, що погодні умови, пора доби, та загалом дорожня обстановка максимально наближені до тих, що були в момент дорожньо-транспортної пригоди, що засвідчено підписами підозрюваного ОСОБА_5 , його захисника - адвоката ОСОБА_36 ; потерпілої ОСОБА_13 ; понятих ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , які жодних застережень (зауважень), зокрема щодо використання невідповідного статистичного автомобіля, не висловлювали.

Твердження (доводи) захисника - адвоката ОСОБА_30 про те, що судовим експертом при проведенні судової автотехнічної, транспортно-трасологічної експертизи не були прийняті до уваги важливі вихідні дані, що мають істотне значення для надання об`єктивних відповідей на поставленні йому питання, є також безпідставними та такими, що підлягають відхиленню, оскільки як свідчить зміст висновку експерта від 13.04.2023 року № СЕ-19/102-23/6928-ІТ, судовий експерт ОСОБА_18 під час проведення дослідження обставин і механізму ДТП, електротехнічного, технічного стану ТЗ, використовував надані йому вихідні дані щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди, які в передбаченому законом порядку були отримані від підозрюваного ОСОБА_5 та за його особистої участі, а також ті, що містилися в наданих матеріалах кримінального провадження, щодо достовірності яких підозрюваний ОСОБА_5 , його захисник - адвокат ОСОБА_33 зауважень (застережень) не висловлювали. Судовим експертом проаналізовано слідову інформацію, яка була виявлена та зафіксована при огляді місця дорожньо-транспортної пригоди, за допомогою якої встановлено розташування місця наїзду на пішохода. З урахуванням встановленої органом досудового розслідування особливості фактичної дорожньої обстановки, використовуючи методичні підходи, експертом визначено, що дії ОСОБА_5 з технічної точки зору, в заданій дорожній обстановці, регламентувалися вимогами п.п.12.2, 12.3, 12.4 ПДР України. Експертом детально досліджене питання щодо технічної можливості попередження дорожньо-транспортної пригоди, за результатами чого встановлено, що ОСОБА_5 мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода шляхом термінового гальмування. Однак, через недотримання вимог п.12.4 ПДР України, цього зробити не зміг, що з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди.

Усталене значення сповільнення автомобіля марки (моделі) «Mercedes-Benz 200D», державний номерний знак « НОМЕР_1 », згідно протоколу огляду транспортного засобу від 04.04.2023 року та висновку експерта від 14.03.2023 року № СЕ-19/102-23/4262-ІТ, визначено з допомогою (використанням) приладу перевірки ефективності гальмування (деселерометра) VZM-300, на місці події за максимально наближених умов та стану дорожнього покриття, показники якого були використанні під час проведення дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортної пригоди, електротехнічного, технічного стану транспортного засобу, за результатами якого встановлено, що ОСОБА_5 мав технічну можливість попередити наїзд на пішоходу шляхом термінового гальмування. Однак, через недотримання вимог п.12.4 ПДР України, цього зробити не зміг, що з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди.

При визначенні усталеного значення сповільнення автомобіля з допомогою (використанням) приладу перевірки ефективності гальмування (деселерометра) VZM-300, табличні коефіцієнти усталеного сповільнення, які наведені у відповідній науково-методичній та довідковій літературі, не застосовуються, про що заявив експерт ОСОБА_18 .

Таким чином, причиною дорожньо-транспортної пригоди є недотримання ОСОБА_5 вимог пункту 12.4 ПДР України, а саме перевищення ним допустимої швидкості руху транспортного засобу у населеному пункті, що знаходиться в причинному зв`язку з виникненням події даної пригоди.

Факт перевищення допустимої швидкості руху транспортного засобу у населеному пункті, ОСОБА_5 визнав під час проведення досудового слідства, про що зокрема свідчить наявний протокол проведення слідчого експерименту за його участі від 31.03.2023 року, в якому з його слів зазначено, що він рухався зі швидкістю близько 65 км./год. (при допустимій швидкості руху не більше 50 км./год.).

Згідно цього ж протоколу проведення слідчого експерименту від 31.03.2023 року, ОСОБА_5 помітив пішохода, який за близько 20 мет. від нього, в темпі швидкого руху почав перетинати проїзну частину зліва на право по ходу його руху. При цьому шляхом проведення відповідних замірів встановлено, що першочергово пішохід попадає в поле зору водія знаходячись біля суцільної лінії дорожньої розмітки на відстані 39,4 мет. Також в ході слідчої дії замірено відстань видимості по ходу руху водія, яка склала 59,0 мет.

Слід зауважити, що при проведенні цих замірів, відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту від 31.03.2023 року, погодні умови, пора доби, а також дорожня обстановка були максимально наближені до тих, які були в момент дорожньо-транспортної пригоди (20.02.2023 року), що підтверджено підозрюваним ОСОБА_5 та його захисником - адвокатом ОСОБА_40 шляхом підписання цього протоколу із зазначенням даної обставини.

Вищезазначена інформація була проаналізована експертом ОСОБА_18 під час проведення дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортної пригоди, електротехнічного, технічного стану ТЗ, та в пункті 5 дослідної частини висновку експерта від 13.04.2023 року № СЕ-19/102-23/6928-ІТ зазначено, що зупинний шлях легкового автомобіля марки (моделі) «Mercedes-Benz 200D», державний номерний знак « НОМЕР_1 », в умовах місця події при швидкості руху 65,0км./год., визначається рівнем 52,8…50,7м. Порівнюючи величину видалення цього автомобіля від місця наїзду (смуги руху пішохода) у момент виникнення небезпеки для руху 39,4м. з величиною зупинного шляху автомобіля при русі з фактичною швидкістю в умовах місця події 52,8…50,7м., слід дійти висновку, що водій ОСОБА_5 не матиме технічної можливості попередити наїзд на пішохода шляхом термінового гальмування, з зупинкою автомобіля до смуги руху пішохода, при русі з фактичною швидкістю, тобто шляхом виконання вимог п.12.3 ПДР України. Враховуючи результати проведених досліджень, експерт дійшов висновку, що в діях водія автомобіля марки (моделі) «Mercedes-Benz 200D», державний номерний знак « НОМЕР_1 » - ОСОБА_5 вбачається невідповідність вимогам п.12.4 ПДР України, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому, необхідно наголосити на тому, що рульове керування, робоча гальмівна система автомобіля марки (моделі) «Mercedes-Benz 200D», державний номерний знак « НОМЕР_1 », відповідно до висновку експерта від 14.03.2023 року № СЕ-19/102-23/4262-ІТ, на момент експертного огляду, знаходиться у працездатному стані. У деталях та вузлах рульового керування, робочої гальмівної системи автомобіля, експлуатаційних несправностей, які б виникнули до ДТП та могли вплинути на можливий некерований рух чи керованість даного автомобіля до початку розвитку події ДТП, не виявлено.

З урахуванням вищенаведеного, є безпідставними твердження захисника про те, що судовим експертом при проведенні судової автотехнічної, транспортно-трасологічної експертизи не були прийняті до уваги важливі вихідні дані, що мають істотне значення для надання об`єктивних відповідей, зокрема експертом не враховано, що під час замірів усталеного сповільнення автомобіля, різнилися погодні умови в порівнянні з існуючими на момент ДТП, що вплинуло на результати таких замірів. Не було враховане і те, що через зміну середньодобової температури повітря (потепління), могли змінитися, як дорожнє покриття (якість, шорсткість асфальтобетонного покриття), так і стан резини, тиск повітря шин та гальмівних механізмів ТЗ. Окрім цього, експертом не прийнято до уваги, що пішохід ОСОБА_12 був одягнутий у чорний одяг у темну пору доби, а тому був непомітним для учасників дорожнього руху. Ігнорування наведених обставин призвело до неправильних замірів показників сповільнення та відповідно гальмівного шляху транспортного засобу під час дорожньо-транспортної пригоди.

Твердження (доводи) захисника - адвоката ОСОБА_30 про те, що обвинувачений ОСОБА_5 не мав можливості вчасно побачити пішохода ОСОБА_12 та зреагувати, щоб зупинити автомобіль для запобігання дорожньо-транспортної пригоди, а отже не мав технічної можливості попередити наїзд на пішохода шляхом термінового гальмування, спростовуються вищенаведеними доказами, зокрема висновком експерта від 13.04.2023 року № СЕ-19/102-23/6928-ІТ, в якому експертом детально досліджене дане питання, за результатами чого надано ствердну відповідь, що ОСОБА_5 мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода шляхом термінового гальмування, проте через невідповідність його дій, вимогам п.12.4 ПДР України, цього зробити не зміг, що з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди.

Твердження (доводи) захисника - адвоката ОСОБА_30 про те, що обвинувачений ОСОБА_5 під час керування транспортним засобом та в момент дорожньо-транспортної пригоди не перебував у стані сп`яніння, а вжив алкоголь лише після її настання, вдома, спростовуються матеріалами кримінального провадження, та матеріалами судової справи № 132/752/23 (номер провадження 3/132/574/23) за протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД № 135862 від 21.02.2023 року, складеним відносно ОСОБА_5 , за ознаками вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.130 КУпАП, які були дослідженні судом в даному кримінальному провадженні.

Вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння може бути підтверджено висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, долученим до матеріалів провадження (правова позиція, викладена Верховним Судом у постанові від 20.09.2022 року у справі № 711/2189/21).

Матеріали даного кримінального провадження № 0000183 від 20 лютого 2023 року, містять акт медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість руху № 24, складений 20.02.2023 року лікарем КП «Калинівська центральна районна лікарня» Калинівської міської ради ОСОБА_21 , та висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, складений 20.02.2023 року лікарем КП «Калинівська центральна районна лікарня» Калинівської міської ради ОСОБА_21 , згідно яких, огляд ОСОБА_5 на стан сп`яніння здійснений в закладі охорони здоров`я в межах двох годин з моменту встановлення підстав для його проведення, за результатами якого, встановлено наявність алкогольного сп`яніння. Окрім цього, в матеріалах справи наявний висновок експерта № 452, складений 28.02.2023 року судовим експертом - токсикологом Вінницького обласного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_28 , згідно якого, при судово-медичній експертизі крові ОСОБА_5 виявлено етиловий спирт у концентрації 1,7 ‰ (проміле).

Таким чином, висновком медичного огляду та висновком експерта доведено поза розумним сумнівом, що ОСОБА_5 в момент дорожньо-транспортної пригоди перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Під час розгляду справи № 132/752/23 (номер провадження 3/132/574/23) за протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД № 135862 від 21.02.2023 року, складеним відносно ОСОБА_5 , за ознаками вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.4 ст.130 КУпАП, що мало місце 20.02.2023 року близько 22год.00хв. в місті Калинівка Вінницької області, судом встановлено, що відсутні відомості та докази на підтвердження того, що ОСОБА_5 вживав алкогольні напої після дорожньо-транспортної пригоди, а тому постановою Калинівського районного суду Вінницької області від 20.06.2023 року у справі № 132/752/23 (номер провадження 3/132/574/23), провадження в справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.4 ст.130 КУпАП, стосовно ОСОБА_5 , закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

З даним висновком суду, ОСОБА_5 , який у справі № 132/752/23 (номер провадження 3/132/574/23), мав статус особи, яка притягувалась до адміністративної відповідальності, та його захисник - адвокат ОСОБА_33 , який також був залучений до участі у цій справі, фактично погодились, оскільки його не оскаржували в апеляційному порядку.

Постанова Калинівського районного суду Вінницької області від 20.06.2023 року у справі № 132/752/23 (номер провадження 3/132/574/23), в передбаченому законом порядку набула законної сили.

Обставини, які встановлені рішенням суду у справі про адміністративне правопорушення, що набрало законної сили, не доказується при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Покази обвинуваченого ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_14 (дружини обвинуваченого), ОСОБА_17 (дочки дружини обвинуваченого від попереднього шлюбу) про те, що обвинувачений ОСОБА_5 після дорожньо-транспортної пригоди, приїхав додому тверезий, та через отриманий стрес, вжив алкоголь вже вдома, судом не беруться до уваги та відхиляються, оскільки вони не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами, та спростовуються вищенаведеними доказами.

Окрім цього, висновок про тверезість ОСОБА_5 , свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_17 зробили лише з того, що при спілкуванні із ним вони не відчули запаху спиртного, що є лише їх припущенням.

Більш того, надані покази свідками ОСОБА_14 , ОСОБА_17 та обвинуваченим ОСОБА_5 , в частині вживання останнім алкоголю після вчинення дорожньо-транспортної пригоди, мають істотні розбіжності між собою щодо місця і часу вживання спиртного, його виду і кількості, та не узгоджуються із тим, що зазначав ОСОБА_5 лікарю у закладі охорони здоров`я, що вказує на їх неправдивість.

До зазначених показів обвинуваченого ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , суд відноситься критично, оскільки дані особи перебувають у близьких родинних стосунках, а тому зацікавлені у тому, щоб обвинувачений уникнув кримінальної відповідальності за скоєне.

Матеріали кримінального провадження містять об`єктивні докази, на підтвердження того, що обвинувачений ОСОБА_5 в момент дорожньо-транспортної пригоди перебував у стані алкогольного сп`яніння, що підтверджено висновками лікаря та судового експерта, які отримані в передбаченому законом порядку та поза розумним сумнівом доводять цей факт.

За наведених обставин, доводи обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника - адвоката ОСОБА_30 щодо відсутності будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України, є безпідставні та помилкові.

Відповідно до положень статті 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Обвинувальний вирок може бути ухвалений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів.

Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Цей стандарт у кримінальному провадженні, на думку суду було дотримано.

Дослідивши всебічно і об`єктивно усі обставини кримінального провадження, судом не було виявлено таких обставин, яким би версія обвинувачення не надала розумного пояснення або які би свідчили про можливість іншої версії інкримінованої події.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що винність ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведені повністю, а його дії за ч.1 ст.135 КК України, а саме завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан; та за ч.3 ст.286-1 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, якщо вони спричинили смерть потерпілого, правильно кваліфіковані органом досудового розслідування.

Положення частини 2 статті 50 КК України встановлюють, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.

Відповідно до змісту статті 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Згідно пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимог статті 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

За роз`ясненнями, викладеними у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (стаття 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо). Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд враховує ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують його покарання.

Обвинувачений ОСОБА_5 вчинив кримінальні правопорушення, які відповідно до положень статті 12 КК України, віднесені до нетяжкого злочину (ч.1 ст.135 КК України), та тяжкого злочину (ч.3 ст.286-1 КК України).

З матеріалів кримінального провадження № 0000183 від 20 лютого 2023 року встановлено, що ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Калинівка Вінницької області, є громадянином України, має загальну середню освіту, одружений, має одну малолітню дитину, офіційно непрацевлаштований, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно відомостей персонально-довідкового обліку, отриманих з Єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України про притягнення осіб до кримінальної відповідальності, відсутність (наявність) судимості або обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України від 21.02.2023 року, ОСОБА_5 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, судимостей не має.

За довідкою-характеристикою, виданою 01.03.2023 року Калинівською міською радою Вінницької області, ОСОБА_5 за місцем реєстрації та проживання характеризується посередньо, до адміністративної відповідальності не притягувався, компрометуючі матеріали відсутні.

Як слідує з довідок КНП «Центр терапії залежностей «Соціотерапія» Вінницької обласної ради від 03.03.2023 року № 725; КНП «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня імені академіка О.І.Ющенка» Вінницької обласної ради від 03.03.2023 року № 29/1514, ОСОБА_5 на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Відповідно до статті 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім як у випадках зміни судом правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Згідно пункту 5 частини 1 статті 368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання, зокрема, чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме.

За пунктом 4 частини 1 статті 91 КПК України обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Обов`язок доказування перелічених обставин згідно зі статтею 92 КПК України покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках, на потерпілого.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що органом досудового розслідування обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання ОСОБА_5 , що визначені ст.ст.66, 67 КК України, не встановлено.

З урахуванням вимог положень статей 66, 67 КК України, роз`яснень щодо застосування його норм, викладених у постанові Верховного Суду від 25 липня 2019 року у справі № 156/98/18 (номер провадження 51-9408км18) та рекомендацій, наведених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд ретельно дослідивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків:

Обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_5 , що визначені статтею 66 КК України, під час судового розгляду, не встановлено.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_5 , що визначені статтею 67 КК України, під час судового розгляду, не встановлено.

Відповідно до висновку досудової доповіді, складеної 23.10.2023 року провідним інспектором Хмільницького районного відділу № 1 філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області ОСОБА_41 , беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого ОСОБА_5 , його спосіб життя, відсутність попередніх правопорушень, а також середню ймовірність вчинення повторного правопорушення та високу ймовірність ризику небезпеки для суспільства (у тому числі для окремих осіб), орган пробації вважає, що виправлення цієї особи без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе.

Санкція частини 1 статті 135 КК України передбачає покарання у виді обмеження волі на строк до двох років або позбавлення волі на той самий строк.

Санкція частини 3 статті 286-1 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від п`яти до десяти років.

За приписами частини 1 статті 70 КК України, при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого рішення в цій частині.

Первинним етапом повинна бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду і розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду у постанові від 19.03.2020 року по справі №290/932/19 зазначив, що призначення покарання у межах, встановлених у санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, означає, що суд має виходити із санкції тієї статті, за якою кваліфіковано вчинений злочин. У санкції такої статті (частини чи пункту статті) визначається один чи кілька основних видів покарання і, як правило, його межі. Всі санкції статей КК України є альтернативними або відносно визначеними. У них передбачено кілька основних, різних за своєю суворістю покарань. Суд, виходячи з принципу справедливості покарання, має застосувати більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин лише тоді, коли менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження нею нових злочинів.

З урахуванням наведеного, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_5 покарання за кожне кримінальне правопорушення окремо, в межах санкції статті закону, яка передбачає відповідальність за відповідне кримінальне правопорушення, а саме за ч.1 ст.135 КК України у виді 2 (двох) років позбавлення волі, та за ч.3 ст.286-1 КК України у виді 6 (шести) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 6 (шість) років. На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, необхідно визначити ОСОБА_5 покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 6 (шість) років.

Призначаючи зазначене покарання, суд, серед іншого враховує суспільну небезпеку вчинених ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, та грубе порушення правил дорожнього руху, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди та непоправних наслідків - загибелі людини. Інкриміновані ОСОБА_5 кримінальні правопорушення, він вчинив у стані алкогольного сп`яніння. У той час, як керування в стані алкогольного чи іншого сп`яніння є найбільш тяжким порушенням у сфері безпеки дорожнього руху. Тяжкість обумовлена ступенем суспільної небезпеки такого діяння. Зокрема, водій у стані алкогольного сп`яніння становить загрозу для життя та здоров`я інших учасників дорожнього руху, а також безпосередньо для себе особисто, та, серед іншого, власності третіх осіб. Після вчинення дорожньо-транспортної пригоди та травмування потерпілого, який перебував в небезпечному для життя стані та позбавлений був можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, залишив його без допомоги, та скрився з місця вчинення злочину. Під час проведення досудового розслідування та судового розгляду, своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України, не визнав, навіть під тиском беззаперечних на те доказів, категорично стверджував про свою невинуватість, просячи суд його виправдати. Намагався ввести орган досудового розслідування, та вподальшому і судовий орган в оману шляхом викривлення обставин вчинення дорожньо-транспортної пригоди, та штучного формування певних обставин, які не мали жодного відношення із дійсністю, з метою уникнення відповідальності, чим намагався перешкодити суду у встановленні істини у справі та спотворенні наданих стороною обвинувачення доказів. Надаючи покази в суді уникав прямих відповідей на поставлені запитання та намагався виправдати свої дії вигаданими обставинами, не висловив жодних слів розкаяння, жалю, власного осуду щодо вчиненого. Вказане свідчить про відсутність у ОСОБА_5 щирого каяття та засудження своїх дій. Відсутність у ОСОБА_5 бажання усвідомити значущість вчиненого ним кримінального правопорушення, на переконання суду, виступає перешкодою у його подальшому виправленні. Таким чином, поведінка ОСОБА_5 як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду, свідчить виключно про його намагання уникнути відповідальності за скоєне, а не про його виправлення та перевиховання.

Визначаючи ОСОБА_5 покарання у наближеній до мінімальної межі, яка установлена у санкціях ч.1 ст.135, ч.3 ст.286-1 КК України, судом враховано, що обвинувачений раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має малолітню дитину, частково відшкодував завдану шкоду потерпілій особі.

Положення статей 69, 75 КК України не можуть бути застосовані до ОСОБА_5 з огляду на наступне:

Абзацами 1, 2 пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» визначено, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимоги ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Водночас суди мають враховувати й вимоги Кримінально-процесуального кодексу України стосовно призначення покарання.

Частиною шостою статті 368 КПК України встановлено, що обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09.10.2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

А дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

За змістом статті 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Нормами статті 69 КК України визначено, що за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу.

Таким чином, умовою для застосування статті 69 КК України є наявність декількох (дві і більше) обставин, що пом`якшують покарання.

Правова конструкція частини 1 статті 69 КК України законодавцем побудована таким чином, щоб суди в ході реалізації ними своїх дискреційних повноважень під час призначення винуватій особі покарання в кожному конкретному випадку вмотивовано аргументували істотність зниження ступеня тяжкості вчиненого діяння.

Тобто приписи статті 69 КК України про призначення винній особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними і застосовуються у виключних випадках. Підставами для застосування цієї статті є встановлення не лише наявності кількох пом`якшуючих обставин, а й того факту, що їх наявність істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Верховний Суд у своїх рішеннях наголошував, що для застосування судом положень статті 69 КК України повинні бути встановлені пом`якшуючі покарання обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим (постанова Верховного Суду від 27.04.2021 року у справі № 712/4384/20 (провадження № 51-548 км 21).

Натомість, за приписами статті 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вказані положення підлягають застосуванню у взаємозв`язку із приписами статей 50, 65 КК України, за якими особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Системне тлумачення правових норм, визначених у статтях 50, 65 та 75 КК України, дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням можливості досягти мети покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. За приписами статті 75 КК України, рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням приймається з урахуванням можливості досягнення цілей покарання.

Для застосування положень статті 75 КК України, суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується в тому разі, коли є відповідні умови і підстави.

Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст протиправної поведінки. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які перебувають на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири збігаються із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо.

При цьому в аспекті застосування положень статті 75 КК України, законодавець підкреслює важливість досягнення такої цілі покарання, як виправлення засудженої особи, прямо вказавши, що звільнення з випробуванням застосовується, якщо суд дійде висновку про можливість її виправлення без відбування покарання, де суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, а й інші обставини справи.

В аспекті досягнення мети покарання виправлення є таким впливом покарання на свідомість особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, за допомогою якого усуваються ті її негативні риси, які призвели до вчинення кримінального правопорушення, що виявляється, зокрема, у внесенні коректив у її соціально-психологічні характеристики, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, в тому числі і кримінального.

Досягнення мети виправлення означає, що в особистості засудженого в результаті застосування до нього покарання відбулися такі зміни, які фактично унеможливлюють вчинення ним нового кримінального правопорушення з огляду на зміни його ціннісних орієнтирів, що неможливо без усвідомлення і засудження вчиненої суспільно небезпечної дії та своєї винуватості.

Під час розгляду даного кримінального провадження судом встановлено відсутність обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_5 , а тому правових підстав для застосування положень статті 69 КК України, при призначенні покарання ОСОБА_5 , не має.

Часткове відшкодування завданої шкоди за наявності позиції ОСОБА_5 , який своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України не визнав взагалі, навіть під тиском беззаперечних на те доказів, категорично стверджував про свою непричетність до його вчинення, та свою невинуватість, просячи суд його виправдати, свідчить про його намагання уникнути відповідальності за скоєне, а не про його щире каяття, виправлення та перевиховання, що на переконання суду, виключає можливість застосування до нього положень статті 69 КК України.

За наведених обставин, часткове відшкодування завданої шкоди, може розцінюватись як намагання пом`якшити покарання.

Вік обвинуваченого, його вперше притягнення до кримінальної відповідальності, наявність на його утриманні малолітньої дитини, не є обставинами, що пом`якшують покарання, а є характеризуючими його особу даними, які вже враховані судом при обранні йому покарання у наближеній до мінімальної межі, що установлена у санкціях ч.1 ст.135, ч.3 ст.286-1 КК України. Крім того, наявність вказаних даних, з огляду на обставини цієї справи та невизнання ОСОБА_5 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України, істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого ним діяння, а тому достатніх підстав для можливості призначення його покарання із застосуванням положень статті 69 КК України, суд не вбачає.

Відсутність у ОСОБА_5 бажання усвідомити значущість вчинених ним кримінальних правопорушень, на переконання суду, виступає перешкодою у його подальшому виправленні. Таким чином, поведінка ОСОБА_5 під час судового розгляду може свідчити про його намагання уникнути відповідальності за скоєне, а не про його виправлення та перевиховання, що на переконання суду, виключає можливість застосування до нього положень статті 75 КК України, що узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 11.05.2021 року у справі № 623/3374/18 (номер провадження 51-5568км20).

Суд не враховує висновки органу пробації в частині того, що виправлення ОСОБА_5 без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високого рівня небезпеки для суспільства (у тому числі для окремих осіб), оскільки оцінка середнього ризика повторного вчинення кримінального правопорушення, була зроблена без врахування істотних обставин справи, ступені тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, з недостатнім врахуванням даних щодо особи обвинуваченого та способу його життя, та ставлення до інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Окрім цього, слід зауважити, що в розумінні статей 314, 314-1 КПК України, досудова доповідь представника персоналу органу пробації, складається з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, а також прийняття судового рішення про строк чи розмір покарання та має виключно рекомендаційний характер, яку суд може врахувати виходячи із своїх дискреційних повноважень.

Згідно роз`яснень викладених у постанові Верховного Суду від 15.06.2023 року у справі № 170/667/21 (номер провадження 51-2473км22), засудження особи за статтею 286-1 КК України (вчинення дорожньо-транспортної пригоди водієм, який перебуває у стані алкогольного сп`яніння), унеможливлює звільнення її від призначеного покарання з випробуванням відповідно до вимог статті 75 КК України, оскільки зазначеною статтею передбачена заборона у її застосуванні.

Підсумовуючи викладене, суд вважає, що призначення ОСОБА_5 більш м`якого покарання, ніж передбаченого законом на підставі статті 69 КК України, та звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі статті 75 КК України, є неможливим з підстав, зазначених вище, та не сприятиме його виправленню і попередженню вчиненню ним нових злочинів, і на переконання суду, є невиправдано м`яким заходом примусу, який не можна вважати справедливим, пропорційним і співрозмірним ступеню тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень.

Судом також враховувано, що з моменту вчинення кримінальних правопорушень і внесення відомостей про них до Єдиного реєстру досудових розслідувань (20.02.2023 року), та до завершення судового розгляду і ухвалення даного судового рішення (18.07.2025 року), минуло понад два роки.

Отже, за понад два роки перебування на свободі, ОСОБА_5 так і не усвідомив та не засудив вчинені ними суспільно-небезпечні дії, що свідчить про те, що в його свідомості не змінилися ціннісні орієнтири та не усунулися ті її негативні риси, які призвели до вчинення даних кримінальних правопорушень, що вказує на відсутність створення у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки, та його небезпечність для суспільства.

За таких обставин, суд вважає, неможливим досягнення мети попередження вчинення нових злочинів і виправлення ОСОБА_5 , та внесення коректив у його соціально-психологічні характеристики, нейтралізації негативних криміногенних настанов, виховання законослухняності та поваги до положень закону, в тому числі і кримінального, без ізоляції його від суспільства.

З урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що ОСОБА_5 слід призначити покарання виключно у виді позбавлення волі, яке він має відбувати реально, що на переконання суду відповідає вимогам статей 50, 65 КК України та узгоджується із роз`ясненнями, викладеними в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання».

При цьому, судом враховано, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Вимога додержувати справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, які згідно з частиною першою статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 3 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на життя, свободу та особисту недоторканність. Згідно з положеннями статті 6 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права та статті 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право на життя є невід`ємним правом людини, яке охороняється законом.

Зазначені положення міжнародних правових стандартів мають універсальний характер і відображені в Конституції України. Зокрема, у статті 3 Основного Закону закріплено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до статті 27 Конституції України, кожна людина має невід`ємне право на життя, ніхто не може бути свавільно позбавлений життя, а обов`язок держави захищати життя людини. Формою державного захисту життя та особистої недоторканності людини є встановлення кримінальної відповідальності за злочини проти життя і здоров`я.

Кримінально-правова охорона життя людини є важливим завданням, успішне виконання якого значною мірою залежить від правильного застосовування кримінального закону; особа, яка вчинила злочин проти життя та здоров`я особи, що є найвищою цінністю, повинна нести справедливе покарання.

Конституційний Суд України у рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та межі покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного (абзац п`ятий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення).

Такий висновок узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року, заява № 10249/03) (рішення Конституційного Суду від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011).

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

Визначений захід примусу, на переконання суду, відповідає принципам справедливості при призначенні покарання і відображає співмірність злочину та кари, та здатний внести корективи в соціально-психологічні властивості ОСОБА_5 , нейтралізувати негативні настанови та змусити його додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

При цьому, судом враховано, що ув`язнення ОСОБА_5 не призведе до порушення прав його малолітньої дитини - дочки ОСОБА_42 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки вона не залишиться без опіки та піклування з огляду на наявність у неї матері ОСОБА_14 , з якою вона разом проживає.

Згідно частини 9 статті 100 КПК України, питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили.

Речові докази, вилучені в ході розслідування кримінального провадження, а саме: автомобіль марки (моделі) «Mercedes-Benz 200D», державний номерний знак « НОМЕР_1 », який належить ОСОБА_43 ; свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_2 ; ліхтарик; одежу, в якій знаходився ОСОБА_12 в момент дорожньо-транспортної пригоди (взуття, шапку, куртку чорного кольору; светер синій; футболку синю; штани чорні; штани спортивні сині); чохол з водійського сидіння /постанова слідчого Слідчого управління Головного управління Національної поліції у Вінницькій області капітаном поліції ОСОБА_19 від 21.02.2023 року/, після набуття вироком законної сили, необхідно повернути (залишити) власнику (законному володільцю).

Речовий доказ, вилучений в ході розслідування кримінального провадження: посвідчення водія серії НОМЕР_3 , видане на ім`я ОСОБА_5 /постанова слідчого Слідчого управління Головного управління Національної поліції у Вінницькій області капітаном поліції ОСОБА_19 від 21.02.2023 року/, до набуття вироком законної сили, необхідно залишити в матеріалах кримінального провадження, а вподальшому передати до уповноваженого органу Національної поліції.

Речові докази, вилучені в ході розслідування кримінального провадження, а саме: фрагменти лакофарбового покриття чорного та сірого кольору; фрагменти скла; мікрооб`єкти ззовні схожі на волосся з лобового скла; одорологічні сліди з ручки перемикання передач та керма; змиви з керма та ручки перемикання передач; зіскоб лакофарбового покриття; фрагмент скла правої фари /постанова слідчого Слідчого управління Головного управління Національної поліції у Вінницькій області капітаном поліції ОСОБА_19 від 21.02.2023 року/, після набуття вироком законної сили, необхідно знищити.

Відповідно до вимог частини 4 статті 174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_20 від 02.03.2023 року у справі № 127/4870/23 (номер провадження 1-кс/127/1992/23), на автомобіль марки (моделі) «Mercedes-Benz 200D», державний номерний знак « НОМЕР_1 », який належить ОСОБА_43 ; свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_2 ; ліхтарик; одежу, в якій знаходився ОСОБА_12 в момент дорожньо-транспортної пригоди (взуття, шапку, куртку чорного кольору; светер синій; футболку синю; штани чорні; штани спортивні сині); чохол з водійського сидіння; посвідчення водія серії НОМЕР_3 , видане на ім`я ОСОБА_5 ; фрагменти лакофарбового покриття чорного та сірого кольору; фрагменти скла; мікрооб`єкти ззовні схожі на волосся з лобового скла; одорологічні сліди з ручки перемикання передач та керма; змиви з керма та ручки перемикання передач; зіскоб лакофарбового покриття; фрагмент скла правої фари, накладений арешт.

З урахуванням вимог процесуального закону, та беручи до уваги, що в застосуванні цього заходу забезпечення кримінального провадження відпала потреба, суд вважає за необхідне скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_20 від 02.03.2023 року у справі № 127/4870/23 (номер провадження 1-кс/127/1992/23).

Частиною 4 статті 374 КПК України передбачено, що у резолютивній частині вироку зазначається рішення про відшкодування процесуальних витрат.

Згідно роз`яснень, викладених у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 07.07.1995 року «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат», у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Як вбачається з матеріалів справи, в даному кримінальному провадженні органом досудового розслідування призначалися та проводилися експерті дослідження, розмір витрат на які становить: згідно висновку експерта № СЕ-19/102-23/4262-ІТ від 14.03.2023 року у розмірі 1321грн.46коп.; № СЕ-19/102-23/4269-ТР від 05.04.2023 року у розмірі 3020грн.48коп.; № СЕ-19/102-23/6928-ІТ від 13.04.2023 року у розмірі 1673грн.00коп.; № СЕ-19/102-23/4289-ФХД від 11.05.2023 року у розмірі 2868грн.00коп., а всього 8882грн.94коп., які підлягають стягненню з ОСОБА_5 на користь держави.

Відповідно до пункту 2 частини 4 статті 374 КПК України, в разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку, з-поміж іншого, зазначається рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили; рішення про залік досудового тримання під вартою.

З матеріалів даного кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_5 відповідно до протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення від 21.02.2023 року, був затриманий 21.02.2023 року в порядку статті 208 КПК України, безпосередньо після вчинення злочину за наявності ознак, які вказували на його причетність до вчинення даного кримінального правопорушення, та відносно нього згідно ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_44 від 23.02.2023 року у справі № 127/4994/23 (номер провадження 1-кс/127/2054/23), був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із правом внесення застави у розмірі 214720грн.00коп. Як слідує з листа начальника Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1) ОСОБА_45 від 10.03.2023 року № 4/2654; квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки, виданої 09.03.2023 року АТ «КБ «ПриватБанк», ОСОБА_5 був звільнений з Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1) - 09.03.2023 року, у зв`язку із внесенням застави у розмірі 214720грн.00коп., відповідно до ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_44 від 23.02.2023 року у справі № 127/4994/23 (номер провадження 1-кс/127/2054/23).

З урахуванням цього, на підставі частини 5 статті 72 КК України, у строк відбування покарання ОСОБА_5 слід зарахувати строк попереднього ув`язнення у даному кримінальному провадженні за період з 21 лютого 2023 року по 09 березня 2023 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Оскільки фактичне виконання судового рішення, яким особу засуджено до покарання у вигляді позбавлення волі, починається з моменту затримання особи на виконання вироку суду, а тому в резолютивній частині вироку необхідно вказати, що початок строку відбування покарання необхідно рахувати з моменту затримання особи на виконання вироку.

Згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки, виданої 09.03.2023 року АТ «КБ «ПриватБанк», заставу відповідно до ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_44 від 23.02.2023 року у справі № 127/4994/23 (номер провадження 1-кс/127/2054/23), у розмірі 214720грн.00коп., за ОСОБА_5 , вніс ОСОБА_46 .

Частиною 11 статті 182 КПК України визначено, що застава, що не була звернена в дохід держави, повертається підозрюваному, обвинуваченому, заставодавцю після припинення дії цього запобіжного заходу. При цьому застава, внесена підозрюваним, обвинуваченим, може бути повністю або частково звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень. Застава, внесена заставодавцем, може бути звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень тільки за його згодою.

Відповідно до статті 203 КПК України, ухвала про застосування запобіжного заходу припиняє свою дію після закінчення строку дії ухвали про обрання запобіжного заходу, ухвалення виправдувального вироку чи закриття кримінального провадження або винесення ухвали про скасування запобіжного заходу в порядку, передбаченому цим Кодексом.

З урахуванням наведеного, запобіжний захід у вигляді застави, застосований до ОСОБА_5 згідно ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_44 від 23 лютого 2023 року у справі № 127/4994/23 (номер провадження 1-кс/127/2054/23), до набрання вироком законної сили, необхідно залишити без змін.

Заставу у розмірі 214720грн.00коп., внесену ОСОБА_47 згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки, виданої 09.03.2023 року АТ «КБ «ПриватБанк», на відповідний депозитний рахунок територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області, після набрання вироком законної сили, слід повернути заставодавцю ОСОБА_48 .

Відповідно до частини 1 статті 127 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, а також за його згодою будь-яка інша фізична чи юридична особа має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому, територіальній громаді, державі внаслідок кримінального правопорушення. Згідно положень частини 2 зазначеної статті шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Частиною 1 статті 128 КПК України передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

За частиною 5 статті 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 91 КПК України, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Вказані обставини можуть бути елементами складу відповідних злочинів, а також впливати на визначення міри відповідальності винної особи.

В пункті 7 частини 1 статті 368 КПК України зазначено, що ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку.

Із матеріалів даного кримінального провадження вбачається, що потерпілою особою/цивільним позивачем ОСОБА_13 заявлено цивільний позов про відшкодування шкоди, заподіяної злочином, згідно якого остання просить суд стягнути з ОСОБА_5 на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоду суму у розмірі 500000грн.00коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 8000грн.00коп.

Відповідно до положень статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у: фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої або членів її сім`ї; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності та ділової репутації особи.

Частиною 1 статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як роз`яснено в пункті 4 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Згідно цивільного позову та наданих в суді потерпілою ОСОБА_13 пояснень, моральна шкода полягає у інтенсивних психологічних стражданнях, викликаних неправомірними діями ОСОБА_5 , втратою спокою, насторогою, розгубленістю, тривогою, негативними емоціями, які вона переживає внаслідок передчасної та трагічної загибелі її батька, адже приголомшена цією звісткою, пережила значний психічний стрес, моральні страждання, які продовжують її турбувати і до цього дня. Моральна шкода полягає і у тривалому душевно-емоційному стресі, пов`язаному зі стражданнями, викликаними як звісткою про загибель близької їй людини, так і обставинами, пов`язаними із її похованням, організацією подальшого життя, оскільки вона змушена пристосовуватися до негативних умов існування за відсутності батька.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.

Як роз`яснено в пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами від 25.05.2001 та від 27.02.2009 року), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ. При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в який матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У пункті 9 зазначеної постанови зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо), та з урахуванням інших обставин справи. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частина 4 статті 23 ЦК України).

Суд зауважує, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, хоча у будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

З урахуванням встановлених у даній справі обставин, враховуючи думку учасників процесу в частині наявності моральної (немайнової) шкоди у потерпілої ОСОБА_13 , яка була завдана кримінальним правопорушенням (злочином), суд визначає розмір цієї шкоди з урахуванням характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких вона зазнала, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), стану здоров`я, тяжкості вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану та з урахуванням інших обставин, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а саме у розмірі 500000грн.00коп.

При визначенні цього розміру, суд врахував, що в результаті злочинних дій обвинуваченого ОСОБА_5 , який перекреслив життєві плани потерпілої, мрії та сподівання, забрав життя її рідного батька, чим позбавив спокою, здоров`я, частини її життя, залишив на все життя глибоку рану в серці, яку не вилікує час. Вона пережила нервовий стрес, який привів до тривалого втрати сну, апетиту, втрати душевної рівноваги, моральних страждань. Їй завдана непоправна психологічна травма, після смерті батька, її життя стало емоційно-напруженим та психологічно-схвильованим, в її оселі назавжди поселився смуток і горе, вона вже не може радіти життю, всі свята для неї перетворились на дні смутку. Її не залишає постійний сум, жаль та стривоженість по втраті загиблого батька, якого замінити ніхто не зможе. Такі неймовірні страждання приносять їй найбільші душевні муки та біль. А найгірше, що вона вже ніколи не побачить свого батька, не відчує його дотику рук та обіймів, погляду рідних очей, не почує знайомий голос. Ці глибокі страждання не залишать її до кінця свого життєвого шляху, кожний день нагадуючи в пам`яті про той роковий день.

Таким чином, судом встановлено, що з вини обвинуваченого, потерпілій, яка є цивільним позивачем, заподіяно моральну шкоду, яка полягає у тому, що наслідки кримінального правопорушення стали для неї психотравмуючими, обумовили порушення фізичної, психоемоційної та соціальної сфер існування, перешкоджали можливості повноцінної життєдіяльності та викликали негативні психологічні переживання.

Потерпіла перенесла емоційний стрес, зазнала душевних страждань, у зв`язку з чим, у неї виникла необхідність адаптуватися до нових умов існування та життєдіяльності.

Тривалість душевних страждань, виходячи з непоправних наслідків, не обмежені у часі.

Внаслідок подій, що сталися 20.02.2023 року, у неї сформувався стан психоемоційної напруги, тримається знижений настрій, образливість та тривожність. Байдуже ставлення обвинуваченого, який не визнав своєї вини за наявності беззаперечних доказів, продовжує зухвало наполягає на своїй невинуватості та безсоромно просячи його виправдати, викликають у неї, обурення та образи, поглиблюючі її моральні страждання.

Негативні наслідки злочину, потягли за собою для неї тривале нераціональне витрачання часу, обумовили необхідність фізичних, душевних та матеріальних ресурсів на їх подолання.

Факт заподіяння моральних страждань підтверджується дослідженими судом та послідовно викладеними у вироку доказами, яким дана належна оцінка.

З огляду на викладене, позиція обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника - адвоката ОСОБА_30 про те, що розмір моральної шкоди повинен становити 40000грн.00коп., який фактично був сплачений 01.03.2023 року згідно письмової розписки, є безпідставною, з наступних підстав.

Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник - адвокат ОСОБА_33 при визначенні такого розміру не врахували характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнала потерпіла ОСОБА_13 , які потягла смерть її батька ОСОБА_12 , а також характер немайнових витрат (їх тривалість, можливість відновлення, тощо).

В наданій копії розписки від 01.03.2023 року не зазначено, що сума у розмірі 40000грн.00коп. сплачена в рахунок відшкодування моральної шкоди, і що потерпіла не має жодних претензій морального характеру до обвинуваченого.

Часткове відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, не звільняє особу, яка її завдала, від повного відшкодування, та не перешкоджає на звернення до суду для її відшкодування у судовому порядку.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 118 КПК України, до процесуальних витрат належать, зокрема, витрати на правову допомогу.

У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 січня 2014 року № 10, витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Статтею 120 КПК України визначено, що витрати, пов`язані з оплатою допомоги захисника, несе підозрюваний, обвинувачений, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті. Витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження. Допомога захисника, залученого для здійснення захисту за призначенням у випадках, передбачених цим Кодексом та/або законом, що регулює надання безоплатної правової допомоги, надається за рахунок коштів Державного бюджету України і є безоплатною для підозрюваного, обвинуваченого. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законодавством.

У разі ухвалення обвинувального вироку, відповідно до статті 124 КПК України, суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Так, до складу витрат на правову допомогу входять дії адвоката або фахівця з права, які, в тому числі вчинені ним поза судовим засіданням. Такими діями, наприклад, є надання консультацій, складання позовної заяви, оформлення та копіювання додатків. Проте, такі витрати є предметом доказування у справі і повинні бути підтверджені документами. Такими документами, як правило, є: договір про надання правової допомоги, доручення, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку, касові чеки, посвідчення про відрядження, квитки на поїзд, тощо).

На підтвердження своїх позовних вимог в частині стягнення витрат на правову допомогу потерпілим надано: договір про надання правничої допомоги б/н від 16.06.2023 року, укладений між адвокатом ОСОБА_49 та ОСОБА_13 , згідно якого зокрема передбачено форму плати за надання послуг та порядок розрахунків, а саме сплату гонорару у розмірі 8000грн.00коп. (п.7 Договору); та документ на підтвердження сплати гонорару у зазначеному розмірі, а саме квитанцію до прибуткового касового ордера б/н від 16.06.2023 року на суму 8000грн.00коп.

Відтак, суд вважає, що витрати потерпілої сторони на правову допомогу, надану їй адвокатом ОСОБА_49 , в загальному розмірі 8000грн.00коп., підтверджуються документально, а тому в межах заявлених вимог в цій частині, підлягають відшкодуванню обвинуваченим.

Відповідно до частин 1, 2 статті 374 КПК України, вирок суду складається зокрема зі вступної частини, у якій зазначаються дата та місце його ухвалення.

Згідно роз`яснень викладених в узагальнені Верховного Суду України від 01.08.2004 року «Про якість складання й оформлення судових рішень у кримінальних справах та справах про адміністративні правопорушення», суди повинні керуватися положенням про те, що датою постановлення вироку є день його підписання складом суду, незалежно від тривалості часу, протягом якого відбувалася нарада суддів, а місцем його постановлення - місто чи інший населений пункт, де це фактично мало місце.

Оскільки днем підписання вироку є 18 липня 2025 року, то датою його постановлення є саме цей день.

Відповідно до вимог частини 15 статті 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитись проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Керуючись ст.ст.349, 368, 370, 374, 376, 392, 395 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 визнати винним у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.135, ч.3 ст.286-1 КК України та призначити йому покарання у виді:

-за ч.1 ст.135 КК України - 2 (двох) років позбавлення волі;

- за ч.3 ст.286-1 КК України - 6 (шести) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 6 (шість) років.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_5 покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 6 (шість) років.

На підставі ч.5 ст.72 КК України, зарахувати ОСОБА_5 в строк призначеного основного покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, за період з 21 лютого 2023 року по 09 березня 2023 року.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_5 рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід у вигляді застави, застосований до ОСОБА_5 згідно ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_44 від 23 лютого 2023 року у справі № 127/4994/23 (номер провадження 1-кс/127/2054/23), до набрання вироком законної сили - залишити без змін.

Заставу у розмірі 214720грн.00коп., внесену ОСОБА_47 згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки, виданої 09.03.2023 року АТ «КБ «ПриватБанк», на відповідний депозитний рахунок територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області, після набрання вироком законної сили - повернути заставодавцю ОСОБА_48 .

Речові докази, вилучені в ході розслідування кримінального провадження, а саме: автомобіль марки (моделі) «Mercedes-Benz 200D», державний номерний знак « НОМЕР_1 », який належить ОСОБА_43 ; свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_2 ; ліхтарик; одежу, в якій знаходився ОСОБА_12 в момент дорожньо-транспортної пригоди (взуття, шапку, куртку чорного кольору; светер синій; футболку синю; штани чорні; штани спортивні сині); чохол з водійського сидіння /постанова слідчого Слідчого управління Головного управління Національної поліції у Вінницькій області капітаном поліції ОСОБА_19 від 21.02.2023 року/, після набуття вироком законної сили, повернути (залишити) власнику (законному володільцю).

Речовий доказ, вилучений в ході розслідування кримінального провадження: посвідчення водія серії НОМЕР_3 , видане на ім`я ОСОБА_5 /постанова слідчого Слідчого управління Головного управління Національної поліції у Вінницькій області капітаном поліції ОСОБА_19 від 21.02.2023 року/, до набуття вироком законної сили, залишити в матеріалах кримінального провадження, а вподальшому передати до уповноваженого органу Національної поліції.

Речові докази, вилучені в ході розслідування кримінального провадження, а саме: фрагменти лакофарбового покриття чорного та сірого кольору; фрагменти скла; мікрооб`єкти ззовні схожі на волосся з лобового скла; одорологічні сліди з ручки перемикання передач та керма; змиви з керма та ручки перемикання передач; зіскоб лакофарбового покриття; фрагмент скла правої фари /постанова слідчого Слідчого управління Головного управління Національної поліції у Вінницькій області капітаном поліції ОСОБА_19 від 21.02.2023 року/, після набуття вироком законної сили, знищити.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_20 від 02.03.2023 року у справі № 127/4870/23 (номер провадження 1-кс/127/1992/23), на автомобіль марки (моделі) «Mercedes-Benz 200D», державний номерний знак « НОМЕР_1 », який належить ОСОБА_43 ; свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_2 ; ліхтарик; одежу, в якій знаходився ОСОБА_12 в момент дорожньо-транспортної пригоди (взуття, шапку, куртку чорного кольору; светер синій; футболку синю; штани чорні; штани спортивні сині); чохол з водійського сидіння; посвідчення водія серії НОМЕР_3 , видане на ім`я ОСОБА_5 ; фрагменти лакофарбового покриття чорного та сірого кольору; фрагменти скла; мікрооб`єкти ззовні схожі на волосся з лобового скла; одорологічні сліди з ручки перемикання передач та керма; змиви з керма та ручки перемикання передач; зіскоб лакофарбового покриття; фрагмент скла правої фари - скасувати.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта згідно висновку експерта № СЕ-19/102-23/4262-ІТ від 14.03.2023 року у розмірі 1321грн.46коп.; № СЕ-19/102-23/4269-ТР від 05.04.2023 року у розмірі 3020грн.48коп.; № СЕ-19/102-23/6928-ІТ від 13.04.2023 року у розмірі 1673грн.00коп.; № СЕ-19/102-23/4289-ФХД від 11.05.2023 року у розмірі 2868грн.00коп., а всього 8882грн.94коп.

Цивільний позов ОСОБА_13 до ОСОБА_5 про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої кримінальним правопорушенням - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_13 в рахунок відшкодування моральної шкоди, суму у розмірі 500000 (п`ятсот тисяч)грн.00коп., та понесенні витрати на правову допомогу у розмірі 8000 (вісім тисяч)грн.00коп.

Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Роз`яснити засудженому, що він має право подати та/або заявити клопотання про помилування, про ознайомлення із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Копію цього вироку негайно після його проголошення вручити під розписку засудженому та прокурору.

Суддя