Справа № 199/4673/25
УХВАЛА

03 липня 2025 року місто Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра у складі:

головуючий суддя ОСОБА_1

секретар судового засідання ОСОБА_2

прокурор ОСОБА_3

обвинувачені ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

заявниця ОСОБА_7 (далі Заявниця)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в межах кримінального провадження № 0000446 від 27.03.2025 року за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 204 КК України, ОСОБА_4 а у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 204, ч. 2 ст. 204 КК України, ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 28, ч. 1 ст. 204 КК України, клопотання ОСОБА_7 про скасування арешту майна,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_7 звернулась до суду з клопотанням про скасування арешту майна на автомобіль Volkswagen Т-Roc, 2019 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який належить їй на праві власності.

Свою вимогу обґрунтовує тим, що автомобіль жодним чином не пов`язаний зі справою та відсутні підстави для накладення арешту, який був накладений слідчим суддею без її участі. На теперішній час транспортний засіб їй необхідний для виїзду на лікування за кордон.

Прокурор ОСОБА_3 проти задоволення клопотання ОСОБА_7 не заперечував, оскільки зазначений транспортний засіб- автомобіль Volkswagen Т-Roc, 2019 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_7 на праві власності, знаряддям злочину не визнано, спеціальній конфіскації не підлягає, для забезпечення цивільного позову, можливої конфіскації майна не підлягає.

Вивчивши доводи, якими обґрунтовується необхідність скасування арешту майна, викладені у клопотанні та надані документи, заслухавши пояснення та думки прокурора та Заявниці, Суд вважає необхідним вказати учасникам судового проваждженя, які беруть участь у судовому розгляді клопотання про скасування арешту майна, наступне.

По перше, Суд здійснює судовий розгляд клопотання про скасування арешту майна виключно в межах вимоги, заявленої Заявницею та доказів, які остання подала Суду на обґрунтування свого клопотання, що кореспондується з відповідним приписом Кримінального процесуального кодексу України.

По друге, розглядаючи клопотання Суд зауважує та застерігає, що Суд, здійснюючи розгляд клопотання про скасування арешту майна: не вирішує питання про визнання права власності будь-якої фізичної або юридичної особи на майно; не вирішує питання щодо правомірності у подальшому права користування будь-якої фізичної або юридичної особи майном; не вирішує питання про повернення або передачу будь-якій фізичний або юридичні особі майна, оскільки ці питання знаходяться поза межами повноважень Суду, визначених КПК України, тому, виключно вирішує питання, чи дійсно на теперішній час має бути скасований захід забезпечення кримінального провадження арешт майна.

Вислухавши думки учасників судового провадження, вивчивши зміст клопотання та перевіривши доводи, які викладені у клопотанні, суд мотивує своє рішення наступним чином.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Після дослідження доказів в частині згаданого транспортного засобу, судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2024 року у кримінальному провадження було накладено арешт майна на автомобіль Volkswagen Т-Roc, 2019 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , власницею якого є заявниця ОСОБА_7 відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 .

Відповідно акту прийому-передачі на відповідальне зберігання від 24.03.2025 року автомобіль Volkswagen Т-Roc, 2019 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_7 , старший слідчий в ОВС слідчого відділу Управління СБ України у Дніпропетровської області ОСОБА_8 передав на відповідальне зберігання разом з державним номерним знаком НОМЕР_1 , свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , ключами від транспортного засобу заявниці ОСОБА_7 .

Щодо наявності підстав для скасування арешту внаслідок того, що в подальшому його застосуванні відпала потреба, суд зазначає про наступне.

КПК України не визначає переліку обставин, за наявності яких потреба у застосуванні арешту майна, як засобу забезпечення кримінального провадження, припиняється. Однак логічне тлумачення відповідної норми, дає підстави зробити висновок, що вказане може мати місце у випадку, коли перестануть існувати підстави, з огляду на які було накладено арешт.

За статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Перший протокол, Конвенція), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Перший протокол ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року й із огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

На переконання суду та враховуючи думку прокурора,що зазначений у клопотанні транспортний засіб, на який було накладено слідчим суддею арешт, не містить доказового значення для даного кримінального провадження, та як зазначив прокурор та впливає з змісту обвинувального акту, знаряддям злочину не визнано, спеціальній конфіскації не підлягає, для забезпечення цивільного позову, можливої конфіскації майна не підлягає, тому слід вважати, що у застосуванні арешту майна відпала потреба.

За сукупності встановлених судом фактичних обставин, враховуючи, думку прокурора, подальше збереження арешту транспортного засобу, зазначеного заявницею, призводить до свавільного втручання у право власності, не відповідає принципу пропорційності. Скасування такого арешту забезпечить дотримання розумного балансу між приватно - правовим та публічно правовим інтересом у кримінальному провадженні, в межах якого було накладено арешт, втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження.

Таким чином, зважаючи на викладене, суд доходить висновку, що клопотання заявниці ОСОБА_7 підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 110, 174, 369, 371, 372 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Задовольнити клопотання ОСОБА_7 .

Скасувати арешт майна на автомобіль Volkswagen Т-Roc, 2019 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , який накладений ухвалою слідчого судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 19 грудня 2024 року.

Ухвала оскарженню в апеляційному порядку не підлягає, а заперечення можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, яким закінчується судовий розгляд.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

03.07.2025