Провадження № 1-кп/761/3332/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2025 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 420 241 100 000 003 03 від 26.11.2024, у якому

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Воронки Володимирецького району Рівненської області, з вищою освітою, офіційно не працевлаштований, перебуває у зареєстрованому шлюбі, є особою з інвалідністю ІІІ групи, зареєстрований за адресою - АДРЕСА_1 , мешкає за адресою - АДРЕСА_2 , не судимий,

обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 114-1, ч. 3 ст. 332 КК України,

у с т а н о в и в :

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 420 241 100 000 003 03 від 26.11.2024 за обвинуваченням ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 114-1, ч. 3 ст. 332 КК України.

З обвинувальним актом до суду надійшла угода про визнання винуватості, укладена 07.05.2025 між прокурором Київської обласної прокуратури ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 .

Відповідно до тексту вказаної угоди встановлено обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення:

1) щире каяття - виражається у відповідному ставленні ОСОБА_4 до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що підтверджується визнанням вини і бажанням конкретними діями, а саме волонтерською роботою, грошовою допомогою на користь Збройних Сил України бути корисним суспільству та державі, довести своє виправлення;

2) активне сприяння розкриттю злочину, що виразилось у наданні зізнавальних показань, що підтверджуються доказами, стосовно себе, та викривальних стосовно іншої особи ОСОБА_6 ;

3) стан здоров`я, а саме інвалідність ІІІ групи, інші захворювання;

4) позитивні характеристики та перше притягнення до кримінальної відповідальності - ОСОБА_4 раніше не судимий, зарекомендував себе з позитивного боку;

5) передача на рахунок однієї з військових частин Збройних Сил України грошових коштів у сумі 350 000 грн. у якості благодійної допомоги.

Враховуючи вказане, сторони погодилися на призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 114-1 КК із застосуванням ст. 69 КК у вигляді штрафу у розмірі 7000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, за ч. 3 ст. 332 КК України із застосуванням ст. 69 КК у вигляді штрафу у розмірі 8000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян без конфіскації майна.

Остаточне покарання ОСОБА_4 згідно з ч. 1 ст. 70 КК шляхом повного складання призначених покарань, на підставі ст. 69 КК, за домовленістю сторін має бути призначене у вигляді штрафу розміром 15000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 255 000 гривень, без конфіскації майна.

Прокурор, обвинувачений та його захисник просили суд затвердити вищезазначену угоду.

Суд, заслухавши думки учасників судового провадження, дослідивши наявні матеріали, дійшов висновку про таке.

Угода про визнання винуватості згідно з ч. 1 ст. 472 КПК України має містити, зокрема, узгоджене сторонами покарання та згоду обвинуваченого на його призначення.

Відповідно до обвинувального акта ОСОБА_4 обвинувачується:

-у перешкоджанні законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в особливий період, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України;

-в організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України, за попередньою змовою групою осіб з корисливих мотивів, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Водночас, досліджуючи зміст обвинувального акта та угоди про визнання винуватості, суд дійшов висновку, що запропонована угода не відповідає інтересам суспільства, суперечить вимогам кримінального процесуального закону та загальним засадам кримінального провадження, а відтак не підлягає затвердженню з огляду на таке.

Згідно з п. 1 ч. 7 ст. 474 КПК суд відмовляє у затвердженні угоди, якщо її умови суперечать вимогам КПК та/або закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК суд може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або непризначення обов`язкового додаткового покарання (ст. 69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній - послатися на ч. 1 ст. 69 КК.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності у кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Проте, незважаючи на наявність у тексті угоди переліку обставин, які сторони вважають такими, що пом`якшують покарання, суд не вбачає підстав визнати їх достатніми для такого істотного пом`якшення покарання, яке передбачено умовами угоди.

Умови угоди передбачають призначення покарання у вигляді штрафу за вчинення двох тяжких кримінальних правопорушень, у тому числі злочину, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України, який безпосередньо посягає на обороноздатність держави.

У той же час, інкриміновані обвинуваченому ОСОБА_4 діяння становлять підвищену суспільну небезпеку, особливо в умовах триваючої збройної агресії Російської Федерації проти України, тасупроводжуються обставинами, що свідчать про цинічне використання механізмів благодійності у протиправних цілях.

Зазначені обставини, на які посилаються сторони на обґрунтування пом`якшення покарання, такі як інвалідність ІІІ групи, позитивні характеристики, грошова допомога та волонтерська діяльність, попри свою наявність, не мають такого значення, щоб істотно знизити ступінь тяжкості вчинених злочинів.

При цьому, посилання на здійснення обвинуваченим волонтерської діяльності, враховуючи обставини інкримінованих йому злочинів, не може розглядатися як безумовна обставина, що істотно знижує ступінь тяжкості інкримінованих злочинів, оскільки, за версією сторони обвинувачення, сама злочинна схема реалізовувалася під прикриттям гуманітарної діяльності. Такий спосіб дій, у разі його доведення, не лише компрометує ідею діяльності волонтерського руху в Україні, а й свідчить про свідоме використання вказаної сфери у протиправних цілях, що, навпаки, посилює суспільну небезпечність інкримінованого.

Окремо суд зазначає, що умови угоди створюють враження формального використання інституту визнання винуватості для уникнення реальної відповідальності, без належної правової оцінки тяжкості вчинених дій. Це свідчить про порушення балансу між публічним і приватним інтересом, та про домінування інтересів обвинуваченого.

Таким чином, запропоноване сторонами покарання не є співмірним тяжкості інкримінованих ОСОБА_4 правопорушень, не забезпечує досягнення мети кримінального провадження та суперечить засадам законності, справедливості, публічності та верховенства права.

Суд вважає, що при прийнятті рішення про укладення угоди про визнання винуватості прокурор не в повному обсязі врахував тяжкість інкримінованих діянь, їх суспільну небезпечність, обставини вчинення злочину та характер обвинувачення.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для затвердження угоди про визнання винуватості.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 65 КК України, ст. 474 КПК України, суд

у х в а л и в :

У затвердженні угоди про визнання винуватості, укладеної 07.05.2025 між прокурором Київської обласної прокуратури ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 , відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_1