Справа № 130/3189/23
Провадження №11-кп/801/113/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

із секретарем ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

захисника -адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції)

представника потерпілої - адвоката ОСОБА_10

розглянув у відкритому судового засіданні кримінальне провадження № 0000371 від 27.06.2018, за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12.09.2024 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця міста Жмеринки Вінницької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого в АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3, ст. 152, ч. 3 ст. 156-1, ч. 4 ст. 152 КК України та засуджено

- за ч. 3 ст. 152 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (сім) років.

- за ч. 3 ст. 156-1 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з позбавленням права займатися педагогічною діяльністю на строк 3 (три) роки.

- за 4 ст. 152 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 (одинадцять) років.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань визначено ОСОБА_9 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 14 (чотирнадцять) років з позбавленням права займатися педагогічною діяльністю на строк 3 (три) роки.

Цивільний позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_11 в інтересах потерплої ОСОБА_12 моральну шкоду в розмірі 432000 (чотириста тридцять дві тисячі) гривень.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта в розмірі 30535 грн.

Вирішено питання з речовими доказами.

встановив:

ОСОБА_9 , будучи знайомий із неповнолітньою ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з дитинства, з якою проживали в одному із мікрорайонів м. Жмеринка Вінницької області, з метою задоволення своєї статевої пристрасті вчинив зґвалтування відносно останньої за наступних обставин.

У середині червня 2018 року неповнолітня ОСОБА_13 , перебуваючи у м. Жмеринка Вінницької області, зустрілась із своєю подругою ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , під час спілкування з якою дізналась, що по вул. Одеській у м. Жмеринка ОСОБА_9 орендує гаражні приміщення, які облаштував під мийку автомобілів. Водночас ОСОБА_14 повідомила, що ходить на мийку, допомагає обслуговувати автомобілі, за що отримує грошові кошти та запропонувала неповнолітній ОСОБА_13 піти разом із нею, на що остання погодилась.

Протягом наступних декількох днів ОСОБА_13 та ОСОБА_14 допомагали ОСОБА_9 на мийці. У подальшому, 24 червня 2018 року ОСОБА_13 побачивши, що на дворі погана погода та йде дощ, вирішила не йти на мийку, однак за нею приїхав ОСОБА_9 на автомобілі марки «Chevrolet Аveo», чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1 , та вони разом поїхали на мийку. Під час перебування на мийці обслуговували автомобілі, які приїжджали.

Так, ОСОБА_9 , помітивши, що близько обідньої пори цього ж дня погода погіршилась та робота відсутня, запропонував ОСОБА_13 поїхати покататись на автомобілі по місту, на що остання погодилась. Катаючись разом на автомобілі, у ОСОБА_9 виник злочинний протиправний умисел, спрямований на вступ у статеві зносини з неповнолітньою ОСОБА_13 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на вчинення злочину проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, нормального фізичного, психічного та соціального розвитку, ОСОБА_9 зупинив автомобіль поміж лісових насаджень на обочині проїжджої частини автомобільної дороги Т-0218, сполученням м. Жмеринка - с. Станіславчик Жмеринського району Вінницької області. У подальшому запросив неповнолітню ОСОБА_13 вийти із автомобіля, однак остання відмовилась. Далі, ОСОБА_9 взявши на руки неповнолітню, відчинивши дверцята, посадив її на задній ряд сидінь салону автомобіля та сів поруч із нею, де розпочав вчиняти розпусні дії, що полягали у поцілунках та обіймах різних частин тіла ОСОБА_13 .

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, ОСОБА_9 достовірно знаючи, що ОСОБА_13 являється неповнолітньою особою, усвідомлюючи протиправність своїх дій та передбачаючи і свідомо бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, нехтуючи нормами моралі, встановленими в суспільстві, з метою задоволення своєї статевої пристрасті, діючи умисно, використовуючи безпорадний стан неповнолітньої, свої вікові та фізичні переваги над нею, із застосуванням фізичного насильства, що виразилось в утриманні однією рукою рук потерпілої, зняв із ОСОБА_13 одяг та спідню білизну та, всупереч її волі, вступив із нею у статеві зносини природнім способом.

Крім того, ОСОБА_9 , з початку березня 2023 року, використовуючи інформаційно-телекомунікаційні системи, за допомогою застосунку для безкоштовного обміну повідомленнями та медіа файлами через мережу Інтернет - «Instagram» (далі - месенджер) розпочав спілкуватись із малолітньою ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Під час спілкування у ОСОБА_9 виник умисел на вчинення щодо ОСОБА_12 дій сексуального характеру.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_9 з початку березня 2023 року, усвідомлюючи та використовуючи вік та вразливий стан малолітньої ОСОБА_12 , яка була об`єктом його сексуальних посягань, розуміючи, що його дії здатні спричинити моральну та фізичну шкоду розвитку малолітньої та сформувати у неї аморальні погляди, користуючись довірою ОСОБА_12 , використовуючи сприятливі умови, а саме факт регулярного спілкування, довірливе ставлення до себе, з метою задоволення своєї статевої пристрасті та збудження у малолітньої статевого інстинкту, під час листування в месенджері вів цинічні розмови на сексуальні теми та схиляв останню до реальних зустрічей, задля вчинення дій сексуального характеру.

Так, після неодноразових пропозицій ОСОБА_12 у силу свого малолітнього віку та несформованим пізнанням про статеве життя та інтимні відносини погодилась на зустрічі, під час однієї з яких ОСОБА_9 , 24 березня 2023 року, після реалізації свого злочинного умислу вчинив із нею дії сексуального характеру.

Крім того, ОСОБА_9 на початку березня 2023 року познайомився із малолітньою ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , із якою почав спілкуватись, проводити дозвілля та підтримувати дружні відносини.

Під час спілкування у березні 2023 року (точний час не встановлено) у ОСОБА_9 виник протиправний умисел, спрямований на вчинення дій сексуального характеру з метою задоволення своєї сексуальної пристрасті з малолітньою ОСОБА_12 .

З цією метою, ОСОБА_9 , використовуючи інформаційно-телекомунікаційні системи, за допомого свого мобільного телефону, у ході листування програмою миттєвого обміну повідомленнями через мережу Інтернет «Instagram» неодноразово висловлював пропозиції зустрічі малолітній ОСОБА_12 .

У подальшому, 24 березня 2023 року ОСОБА_9 разом зі своїм товаришем ОСОБА_15 домовились про зустріч із ОСОБА_12 та ОСОБА_16 . Після зустрічі всі разом поїхали кататись на автомобілі марки «Toyota Corolla», синього кольору, номерний знак НОМЕР_2 , який перебуває у користуванні ОСОБА_9 , по місту Жмеринка Вінницької області, у ході чого разом поїхали до дачного будинку останнього в смт Браїлів Жмеринського району Вінницької області, де під час відпочинку ОСОБА_9 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_12 слухали музику та вживали слабоалкогольні напої.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на вчинення злочину проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, нормального фізичного, психічного та соціального розвитку, ОСОБА_9 запросив малолітню ОСОБА_12 на подвір`я будинку для розмови, де у подальшому підвів останню до запаркованого автомобіля. Відчинивши двері, вони разом сіли на задній ряд сидінь салону автомобіля, де ОСОБА_9 розпочав вчиняти розпусні дії, що полягали у поцілунках, обіймах та стисканні різних частин тіла ОСОБА_12 .

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, ОСОБА_9 достовірно знаючи, що ОСОБА_12 не досягла чотирнадцяти років, усвідомлюючи протиправність своїх дій та передбачаючи і свідомо бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, нехтуючи нормами моралі, встановленими в суспільстві, з метою задоволення своєї статевої пристрасті, діючи умисно, використовуючи свою фізичну перевагу, користуючись своїми віковими та фізичними перевагами, утримуючи рукою руки малолітньої потерпілої, зняв із ОСОБА_12 одяг та спідню білизну та, всупереч її волі, вчинив із нею дії сексуального характеру, пов`язані з вагінальним проникненням у тіло потерпілої з використанням своїх геніталій.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_9 визнається судом винуватим у вчиненні злочинів, відповідальність за які передбачена - ч. 3 ст. 152 КК України зґвалтування (статеві зносини із застосуванням фізичного насильства, з використанням безпорадного стану потерпілої особи) неповнолітньої особи;

- ч. 3 ст. 156-1 КК України - пропозиція зустрічі, зроблена повнолітньою особою, у тому числі з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, малолітній особі, з метою вчинення стосовно неї будь-яких дій сексуального характеру, у разі якщо після такої пропозиції було вчинено хоча б одну дію, спрямовану на те, щоб така зустріч відбулася;

- ч. 4 ст. 152 КК України вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій, вчинене повторно, вчинене щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди.

Не погодившись із вироком суду,адвокат ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування вирока Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12.09.2024 року відносно ОСОБА_9 . Просить ОСОБА_9 визнати невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч 3,4 ст. 152 КК України та у пред`явленому обвинуваченні виправдати у зв`язку з недоведеністю належними та допустимими доказами його вини у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень . Визнати ОСОБА_9 винним у пред`явленому обвинувачені за ч. 3 ст. 156-1 KK України та призначити покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права займатися педагогічною діяльністю на строк 3 (три) роки . На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_17 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 3 роки.

Вимоги обґрунтовує тим, що вказані в судовому рішенні докази жодним чином не підтверджують події кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, не встановлюють форму вини, мотив і мету вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Факт наявності статевих зносин належними та допустимими доказами, які б не викликали сумнівів у учасників між ОСОБА_18 та потерпілими органами досудового розслідування зібрано та надано суду не було. Стороною обвинувачення очевидно, поза розумними сумнівами, не було доведено належними та допустимими доказами факти статевих зносин між потерпілими ОСОБА_19 та ОСОБА_20 і ОСОБА_18 всупереч або з ігноруванням волі потерпілої.

В ході судового розгляду, надаючи свідчення, ОСОБА_18 фактично визнав свою вину за ч. 3 ст. 156-1 KK України, повідомив, що домовлявся разом зі своїм товаришем ОСОБА_15 про зустріч з потерпілою та її подругою а в подальшому зустрілись з ними в с.м.т. Браїлів , однак він особисто з потерпілою ОСОБА_20 в статеві зносини не вступав, на даний час ОСОБА_9 за вказаною статтею свою вину визнає та має намір відшкодувати завдану шкоду. Обставини , які б обтяжували його вину відсутні, він є раніш не судимий, позитивно характеризується з місцем проживання, не перебуває на обліках у лікаря психіатра та нарколога, одружений , має на утриманні двох неповнолітніх дітей, що дає підстави вважати про можливість виправлення засудженого без відбування покарання та про прийняття рішення про його звільнення від відбування покарання за вказаною з випробовуванням.

В судовому засіданні захисники -адвокати ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_9 апеляційну скаргу підтримали та наполягали на її задоволенні, посилаючись на викладені у них доводах.

Прокурор ОСОБА_6 та представник потерпілого - адвокат ОСОБА_10 заперечили проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту.

Заслухавши думку головуючого судді ,думку учасників судового засідання, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги з поданими до неї змінами в їх межах, апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Підставою для скасування вироку судом апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, що передбачено п.2, п.3 ч.1 ст.409 КПК України.

Згідно з ч.1 ст.412 цього Кодексу, істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення і забезпечити права і законні інтереси учасників провадження.

Відповідно до приписів ст.411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо:

1) висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду;

2) суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки;

3) за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші;

4) висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Вирок підлягає скасуванню із зазначених підстав лише тоді, коли невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула чи могла вплинути на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вимога про вмотивованість судового рішення в інтерпретації Європейського Суду з прав людини є складовою справедливого судового розгляду, як щодо кримінальних, так і стосовно інших видів юридичних проваджень. У разі порушення національними судами цієї вимоги Страсбурзький суд констатує порушення гарантій, закріплених у ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. «Право на справедливий суд».

Зазначене свідчить, що законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлені, зокрема, порядком оцінки доказів і визначення відповідно до ст.94 КПК України їх якості з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Наведені приписи закону при ухваленні вироку місцевим судом дотримано не в повному об`ємі.

Так, відповідно до положень ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначається: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним,із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті(частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів тощо.

Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, місцевий суд дійшов до висновку, що докази, надані стороною обвинувачення, доводять вчинення ОСОБА_9 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3, ст. 152, ч. 3 ст. 156-1, ч. 4 ст. 152 КК України.

Вина ОСОБА_9 у вказаних кримінальних правопорушеннях підтверджуються сукупністю доказів, зібраних органом досудового розслідування, проте судом першої інстанції не розмежовано ці докази по кожному епізоду, кожному складу злочинів окремо, а перераховано загалом після викладення обвинувачення всіх епізодів, у яких обвинувачується ОСОБА_9 згідно обвинувального акту.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Отже, судом не вказано якими конкретно доказами підтверджується вина ОСОБА_9 за кожним епізодом окремо , також по кожному складу злочинів передбачених ч. 3, ст. 152, ч. 3 ст. 156-1, ч. 4 ст. 152 КК України, окремо також, не проаналізовано наявні докази на відповідність їх критеріям допустимості та належності у взаємозв`язку, не спростовано в повному об`ємі доводи сторони захисту щодо відсутності діях ОСОБА_9 складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3, ст. 152, ч. 3 ст. 156-1, ч. 4 ст. 152 КК України.

Виходячи із положень ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги і зобов`язаний повторно дослідити лише ті обставини, які досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.

Суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції, і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК України.

Встановлені колегією суддів порушення закону, а отже і подальшу оцінку доказів з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, не можливо усунути під час апеляційного перегляду даного кримінального провадження, навіть шляхом проведення повного дослідження всіх доказів по справі, оскільки у такому разі буде порушено принцип інстанційності судової системи та право учасників кримінального провадження на оскарження процесуальних рішень ( ст.24 КПК України),з огляду на відсутність у суду апеляційної інстанції, відповідно до ст.404 КПК України, можливості досліджувати докази та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу безпосередньо.

Крім того, за відсутності клопотання про дослідження доказів апеляційний суд не вправі за своєю ініціативою досліджувати докази. Таке розуміння випливає з правових позицій ЄСПЛ, викладених у рішеннях у справах: від 13 січня 2005 року «Капо проти Бельгії», від 24 листопада 2000 року «Дактарас проти Литви», від 9 листопада 2006 року «Білуха проти України» про безсторонність суду за об`єктивним критерієм, а також про обов`язок несення тягаря доказування сторонами та обов`язок забезпечення рівності сторін (п. 61 рішення ЄСПЛ від 27 березня 2007 року у справі «Талат Тунч проти Туреччини»).

Крім того, «…суд не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом)» ЄСПЛ у справах «Малофєєва проти Росії» («Malofeyevav. Russia», рішення від 30.05.2013 року, заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява № 926/08, рішення від 20.09.2016).

У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього.

Виходячи з принципу безпосередності дослідження доказів, апеляційний суд не може дати їм іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, якщо їх не було досліджено під час апеляційного розгляду справи (абз. 2 п. 5 постанови пленуму ВСУ № 1 від 15.05.2006 р. «Про практику постановлення судами вироків (постанов) при розгляді кримінальних справ в апеляційному порядку»).

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого, звертається увага на те, що «всі судові рішення повинні бути обґрунтованими; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін і доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим ».

Також є сумнівною у якості доказу постанова заступника начальника відділу СУ ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_21 про перекваліфікацію кримінального правопорушення від 23.06.2023, згідно змісту якої досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000371 проводилось за ч. 1 ст. 155 КК України і змінено правову кваліфікацію провадження з ч. 1 ст. 155 КК України на ч. 3 ст. 153 КК України, що не відповідає дійсності, оскільки у вказано кримінальному провадженні внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення за ч. 3, ч. 4 ст. 152 КК України, а не ч. 1 ст.155 КК України.

Крім того, згідно розділу 7 вироку суду першої інстанції зазначено, що кримінальні правопорушення у вчиненні яких ОСОБА_22 визнається винним, згідно ст. 12 КК України кваліфікуються як тяжкий та особливо тяжкий злочини, проте у резолютивній частині вироку вказав, що ОСОБА_22 обвинувачується у трьох злочинах, які відносяться до тяжкого та особливо тяжких - кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3, ст. 152, ч. 3 ст. 156-1, ч. 4 ст. 152 КК України, і його засуджено за цими статтями.

У відповідності до ст.6 Конвенції -«Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.»

Оскільки, вирок суду скасовується через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів не входить в обставини та суть, як прийнятого рішення, так і доводів апеляційних скарг, при цьому не вирішує наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та призначеного покарання.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлених під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Під час нового розгляду кримінального провадження місцевому суду необхідно провести процедуру провадження з дотриманням вимог закону, перевірити доводи апеляційної скарги захисника, надати належну оцінку усім доказам, розмежувавши їх за кожним епізодом злочинних дій окремо, дослідити обставини, що мають значення для вирішення питання щодо всіх елементів складу інкримінованих кримінальних правопорушень та у разі, якщо під час нового розгляду в суді першої інстанції винуватість особи у їх вчиненні буде доведено в установленому законом порядку, вирішити питання щодо передбаченої кримінальним законом відповідальності, призначення покарання.

Приписами ст.418 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції ухвалює рішення в порядку, передбаченому статтями 368 -380 цього Кодексу, який зобов`язує суд, серед іншого, вирішити питання про запобіжний захід до набрання вироком законної сили, але не більше ніж на 60 днів.

Відповідно до ч. 1 ст. 419 КПК України у резолютивній частині ухвали суду апеляційної має бути зазначено зокрема рішення щодо запобіжного заходу.

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження (ст. 131 КПК України).

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 06.11.2024 року обвинуваченому ОСОБА_9 продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили. При прийнятті вказаного рішення суд врахував, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчинення особливо тяжких злочинів, ризики, які стали підставою для обрання йому запобіжного заходу судом першої інстанції, не зникли та не зменшились.

Відповідно до ч.3 ст.183 КПК України,слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до практики ЄСПЛ, розмір застави має встановлюватися головним чином з огляду на особу обвинуваченого та ступінь впевненості, що можлива перспектива втрати застави у випадку його неявки у судове засідання буде достатнім стримуючий фактором, щоб позбавити його бажання втекти (рішення у справі «Гафа проти Мальти» (Gafа v. Malta), заява №54335/14, пункт 70, від 22 травня 2018 року).

Згідно ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 КПК України.

Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

При цьому, виходячи з прецедентної практики Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави буде достатнім стримуючим засобом, щоб виключити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Так апеляційний суд враховує відомості та данні про особу обвинуваченого ОСОБА_9 , який раніше не судимий, одружений, має на утриманні малолітніх дітей, підозрюється у вчиненні особливо тяжких злочинів, інші обставини встановлені в ході апеляційного перегляду. Також враховує тривалість тримання ОСОБА_9 під вартою, яка є надмірною та суперечить поняттю розумних строків, визначених кримінальним процесуальним законодавством, а також положенням п.3 ст.5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Позиція Європейського суду стосовно питання обрання національними судами запобіжного заходу у вигляді застави та призначення її розміру, цілковито прослідковується в рішенні Суду у справі «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain) від 28 вересня 2010 року. У цій справі, Суд, посилаючись на пункт 3 статті 5 Конвенції, підтвердив, що внесення застави може вимагатися лише за наявності законних підстав для затримання особи, а також те, що уповноважені органи влади повинні приділити визначенню суми застави стільки ж уваги, скільки і вирішенню питання про необхідність подальшого тримання обвинуваченого під вартою. Більше того, якщо навіть сума застави визначається виходячи із характеристики особи обвинуваченого та його матеріального становища, за певних обставин є обґрунтованим врахування також і суми збитків, у заподіянні яких ця особа обвинувачується.

Виходячи з конкретних обставин кримінального провадження, тяжкості обвинувачення та даних про особу ОСОБА_9 , колегія суддів вважає за необхідне залишити його під вартою до вирішення судом першої інстанції питання щодо запобіжного заходу, але не більш ніж на 60 днів. Крім того, суд вважає за доцільне визначити альтернативний захід у виді застави в максимальному розмірі.

Враховуючи ступінь тяжкості інкримінованого ОСОБА_9 кримінальних правопорушень, майновий стан обвинуваченого, інші обставини, передбачені ст.178 КПК України, колегія суддів вважає, що застава у розмірі 300 (трьохсот) прожиткових мінімумів для працездатних осіб здатна забезпечити виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених ст.194 КПК України.

В даному випадку , апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. 405, 407, 408, 409, 419 КПК України, суд

постановив :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , - задовольнити частково.

Вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12.09.2024 року відносно ОСОБА_9 , - скасувати у зв`язку з порушеннями вимоги кримінального процесуального закону.

Призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Обрати обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на шістдесят днів, тобто до 22.06.2025 року включно, одночасно визначити заставу у розмірі 300 (трьохсот) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 908400 грн. (дев`ятсот вісім тисяч чотириста) гривень, яку обвинувачений або інша фізична чи юридична особа може сплатити на депозитний рахунок UA0083601, Банк отримувача - ДКСУ, м. Київ, код банку отримувача (МФО) - 820172, код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 42257550, отримувач Вінницький апеляційний суд.

У разі внесення застави підозрюваною чи іншим заставодавцем покласти на ОСОБА_9 обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України:

- з`являтись за викликом прокурора, суду;

- не відлучатися з населеного пункту, де він проживає без дозволу прокурора, суду;

- повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та роботи;

- утримуватися від спілкування з потерпілими та свідками у кримінальному провадженні;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Ухвала набирає законної сили та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4