КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/4041/2025 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
Категорія: ст. ст. 170-173 КПК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 23 квітня 2025 року, -

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 23 квітня 2025 року задоволено клопотання старшого слідчого слідчого відділу Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_9 про арешт майна та накладено арешт на майно, вилучене під час проведення обшуку за місцем фактичного проживання підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 а саме: телефон марки Redmi синього кольору без сім карти, wifi роутер Verizon сірого кольору з IMEI НОМЕР_1 та сім картою lifeсell, телефон iPhone X в шкіряному чохлі IMEI НОМЕР_2 з сім картою НОМЕР_3 , документи для виїзду за кордон ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , банківська картка № НОМЕР_4 (ПриватБанк).

Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, захисник ОСОБА_6 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити повністю у задоволенні клопотання старшого слідчого слідчого відділу Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві ОСОБА_9 про арешт майна.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що оскаржувана ухвала слідчого судді є незаконною та необґрунтованою, винесеною з грубим порушенням процесуальних норм, зокрема ст.ст. 98, 170-173 КПК України.

Апелянт вказує на те, що як вбачається із протоколу обшуку від 09.04.2025, вказана слідча (розшукова) дія, під час якої було вилучено вищевказане майно, завершилась 09.04.2025, о 08 год. 31 хв., письмового клопотання про арешт майна за результатами розгляду якого було винесено оскаржувану ухвалу, було підготовлене 10.04.2025, однак передане представнику кур`єрської доставки «Parcel GO» Бернацькій лише о 15 год. 00 хв. 11.04.2025, тобто поза межами процесуального строку, передбаченого абз. 2 ч. 5 ст. 171 КПК України (протягом 48 годин після вилучення майна).

Також апелянт зазначає, що як вбачається із ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 24.03.2025 у справі № 757/13069/25-к, якою було надано дозвіл на проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , остання не надавала дозвіл на вилучення зазначеного майна, не дивлячись на те, що про це слідча клопотала.

Крім того апелянт зазначає, що арешт на майно було накладено з метою забезпечення цілей кримінального провадження, а саме: збереження речових доказів та забезпечення конфіскації майна, як виду покарання.

У той же час, на момент вилучення вище переліченого майна ОСОБА_7 кваліфікація злочину була інша (ч. 2 ст. 332 КК України), і санкція якої не передбачає застосування додаткової міри покарання у виді конфіскації майна.

Як вбачається з письмових доказів, що були долучені прокурором до матеріалів його клопотання про арешт майна, жоден із них на час розгляду клопотання слідчим суддею не вказував та не вказує на даний час про існування сукупності підстав чи підозр вважати, що тимчасово вилучене вище перелічене майно, є доказом злочину та знаряддям його вчинення, враховуючи кваліфікацію кримінального правопорушення.

Також апелянт звертає увагу на те, що обставин вчинення кримінального правопорушення, що викладені у письмових повідомленнях про підозру як підозрюваному ОСОБА_7 , так і підозрюваній ОСОБА_10 жодним чином не підтверджують, а навіть навпаки - спростовують, правову позицію прокурора щодо використання зазначеного майна, як речового доказу у цьому кримінальному провадженні.

У письмовому клопотанні слідча обмежилася лише переліком зазначених у ч. 11 ст. 170 КПК України ризиків, так і не назвавши обґрунтованої необхідності у накладенні саме такого найсуворішого способу арешту майна ОСОБА_7 . У той же час власник майна навпаки зацікавлений у тому, щоб зазначених ризиків не було, оскільки вилучені речі необхідні йому для подальшого користування у повсякденному житті.

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 , який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити, з наведених в ній підстав, пояснення прокурора, який заперечував щодо задоволення вказаної апеляційної скарги та вважав оскаржувану ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що вказана апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 , не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів, наданих судом першої інстанції, що Слідчим відділом Печерського управління поліції ГУНП у м. Києві за процесуального керівництва Печерської окружної прокуратури міста Києва здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000098, відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08.10.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 Кримінального кодексу України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , знаючи порядок перетину державного кордону України (виїзду з України) під час дії на її території правового режиму воєнного стану та проведення загальної мобілізації, у невстановлений досудовим розслідування час, але не пізніше 10 грудня 2024 року та у невстановленому місці, з корисливих мотивів вступив в злочинну змову з ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з метою організації незаконного переправлення осіб, а саме військовозобов`язаних громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років, через державний кордон України та сприянні таким діям шляхом надання порад та вказівок.

Так, ОСОБА_11 , за попередньою змовою з ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , будучи достовірно обізнаними про введення на всій території України воєнного стану, а також про проведення на території України мобілізації до Збройних Сил України, з метою сприяння незаконному переправленню через державний кордон України декількох осіб, а саме: ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , завчасно узгодивши між собою суму отримання незаконного доходу від протиправної діяльності та механізм перетину осіб через кордон України поза межами пунктів пропусків у Закарпатській області, у невстановлений час та у невстановленому місці надали ОСОБА_13 та ОСОБА_14 поради та вказівки, щодо необхідних дій для подальшого незаконного перетину державного кордону України останніми, що виражались у роз`ясненні механізму перетину державного кордону України та його строках.

Після чого, на виконання спільного злочинного наміру, о 18 год. 29 хв. 14 грудня 2024 року ОСОБА_13 та ОСОБА_14 були супроводжені ОСОБА_12 до залізничного вокзалу «Південний», що за адресою: м. Київ, вул. Георгія Кірпи, 4. Перебуваючи на залізничному вокзалі, ОСОБА_12 з метою приховування злочину, з залученням невстановленої особи - працівника акціонерного товариства «Українська залізниця», яка не була обізнана про злочинні наміри останнього, без наявних залізничних квитків помістили до вагону № 7 потягу №029 зі сполученням «Київ-Ужгород» ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , для доправлення до міста Ужгород та подальшого їх незаконного перетину державного кордону України.

В подальшому, у невстановлений час, але не пізніше 15 грудня 2024 року у невстановленому місці ОСОБА_11 за попередньою змовою з ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , з корисливих мотивів, організували незаконне переправлення через державний кордон України ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , шляхом незаконного перетину останніми кордону України поза межами пункту пропуску в Закарпатській області.

09.04.2025 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , повідомлено про підозру в організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України, сприянні їх вчиненню порадами та вказівками, вчинені щодо кількох осіб, за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, тобто у вчинені кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

09.04.2025 в період часу з 07 год. 06 хв. по 08 год. 31 хв. відповідно до ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 24.03.2025 року з метою припинення злочинної діяльності, виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення та майна, яке було здобуте у результаті його вчинення за адресою: АДРЕСА_1 за місцем фактичного проживання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 проведено слідчу дію - обшук.

Так в ході обшуку, за адресою: АДРЕСА_1 виявлено та вилучено телефон марки Redmi синього кольору без сім карти, wifi роутер Verizon сірого кольору з IMEI НОМЕР_1 та сім картою lifeсell, телефон iPhone X в шкіряному чохлі IMEI НОМЕР_2 з сім картою НОМЕР_3 , документи для виїзду за кордон ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , банківська картка № НОМЕР_4 (ПриватБанк).

10.04.2025 вищевказані речі та документи визнані речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000098 від 08.10.2024.

22.04.2025 сторона кримінального провадження № 0000098 від 08.10.2024 - старша слідча слідчого відділу Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_9 , звернулась до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва з клопотанням про арешт майна, яке було вилучено під час проведення обшуку за місцем фактичного проживання підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 а саме: телефон марки Redmi синього кольору без сім карти, wifi роутер Verizon сірого кольору з IMEI НОМЕР_1 та сім картою lifeсell, телефон iPhone X в шкіряному чохлі IMEI НОМЕР_2 з сім картою НОМЕР_3 , документи для виїзду за кордон ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , банківська картка № НОМЕР_4 (ПриватБанк).

На обґрунтування вимог даного клопотання слідча, з урахуванням викладеного також зазначила, що з метою унеможливлення відчуження, вилученого майна, щодо якого існує підстави вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , з метою збереження речового доказу та забезпечення санкції статті у вигляді конфіскації майна, виникла необхідність у накладенні арешту на належне підозрюваному майно.

Дане клопотання про арешт майна було направлено на адресу Печерського районного суду м. Києва 11.04.2024 через кур`єрську доставку «ParcelGO».

23.04.2025 ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва задоволено клопотання слідчої про арешт майна та накладено арешт на майно, вилучене під час проведення обшуку за місцем фактичного проживання підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 , згідно переліку зазначеного в даній ухвалі.

Задовольняючи дане клопотання, внесене в межах кримінального провадження № 0000098, відомості щодо якого внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08.10.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України та накладаючи арешт на зазначене вище майно, слідчий суддя встановив, що за санкцією ч. 3 ст. 332 КК України за вчинення вказаного кримінального правопорушення, передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до дев`яти років з конфіскацією майна, врахував обставини кримінального провадження та відношення до нього вилученого майна та прийшов до висновку, що клопотання слідчого про накладення арешту на майно підлягає задоволенню з метою забезпечення цілей кримінального провадження, а саме: збереження речових доказів та забезпечення конфіскація майна, як виду покарання.

Разом з цим, слідчий суддя врахував й те, що у даному випадку обмеження права власності є розумним і співрозмірним завданням кримінального провадження та обставини кримінального провадження станом на час прийняття рішення вимагають вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження як накладення арешту.

З такими висновками слідчого судді колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

З ухвали слідчого судді та журналу судового засідання вбачається, що наведені в клопотанні слідчої доводи про накладення арешту на майно перевірялись судом першої інстанції. При цьому були досліджені матеріали судового провадження, а також з`ясовані інші обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК Українита судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК Україниарештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК Україниарешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК Україниу випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Арешт на комп`ютерні системи чи їх частини накладається лише у випадках, якщо вони отримані внаслідок вчинення кримінального правопорушення або є засобом чи знаряддям його вчинення, або зберегли на собі сліди кримінального правопорушення, або у випадках, передбачених пунктами 2, 3, 4 частини другою цієї статті, або якщо їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, а також якщо доступ до комп`ютерних систем чи їх частин обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням системи логічного захисту.

При винесенні ухвали судом, всупереч твердженням апелянта, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні прокурора правові підстави для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також обставини кримінального провадження № 0000098 від 08.10.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, відношення до нього вилученого майна, а тому слідчий суддя обґрунтовано задовольнив клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, всупереч твердженням апелянта обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на вище зазначене майно, з тих підстав, що вказане майно відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України та є речовим доказом в кримінальному провадженні № 0000098 від 08.10.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України. Постановою старшої слідчої СВ Печерського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_9 від 10.04.2025 /а.с. 41-45/ вказане майно визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000098 від 08.10.2024.

Відповідно до ч. 2 ст. 168 КПК Українитимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.

Тимчасове вилучення електронних інформаційних систем, комп`ютерних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку для вивчення фізичних властивостей, які мають значення для кримінального провадження, здійснюється лише у разі, якщо вони безпосередньо зазначені в ухвалі суду.

Забороняється тимчасове вилучення електронних інформаційних систем, комп`ютерних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку, крім випадків, коли їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, або якщо такі об`єкти отримані в результаті вчинення кримінального правопорушення чи є засобом або знаряддям його вчинення, а також якщо доступ до них обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням системи логічного захисту.

Згідно вимог ч. 7 ст. 236 КПК Українипри обшуку слідчий, прокурор має право проводити вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складати плани і схеми, виготовляти графічні зображення обшуканого житла чи іншого володіння особи чи окремих речей, виготовляти відбитки та зліпки, оглядати і вилучати документи, тимчасово вилучати речі, які мають значення для кримінального провадження. Предмети, які вилучені законом з обігу, підлягають вилученню незалежно від їх відношення до кримінального провадження. Вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів перевіряє дотримання слідчим суддею вимог ст.ст.132, 167, 170-173 КПК України та бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Чинний кримінальний процесуальний закон покладає на орган досудового розслідування обов`язок вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні (ч. 1 ст. 170 КПК України), який полягає у тимчасовому, до скасування у встановленому КПК порядку, позбавлення права відчуження, розпорядження та/або користування майном, у тому числі для можливої конфіскації майна.

Згідно з вимогами п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення конфіскації майна, як виду покарання.

Відповідно до ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених КК України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати в тому числі: правову підставу для арешту майна; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених в тому числі й п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Як вбачається з матеріалів провадження, 09.04.2025 року ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 3 ст. 332 КК України.

Санкція ч. 3 ст. 332 КК України передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до дев`яти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років з конфіскацією майна.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Вказана позиція відображена, зокрема й в рішенні Суду від 30 серпня 1990 року у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства».

З матеріалів провадження, наданих слідчому судді, які обґрунтовують клопотання, вбачається, що зазначені у клопотанні обставини підозри ОСОБА_7 могли мати місце і підтверджуються на цьому етапі розслідування достатньою сукупністю даних та певними доказами. Тобто існують обґрунтовані підстави підозрювати ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні кримінального правопорушення, то на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише можна визначити, що причетність ОСОБА_7 до вчинення кримінальних правопорушень, про підозра у яких йому повідомлено, є вірогідною та достатньою для застосування слідчим суддею щодо нього такого обмежувального заходу, як арешт майна.

З огляду на наведене та враховуючи, що в засіданні суду першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів та забезпечення конфіскація майна, як виду покарання, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання слідчої та накладення арешту на майно.

Крім того, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя, в свою чергу, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на майно.

Підстав сумніватися в співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження колегія суддів не вбачає. Обставини кримінального провадження на час прийняття рішення вимагали вжиття такого методу державного регулювання як накладення арешту.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість накладення арешту на майно є такими, що не відповідають матеріалам провадження. Крім того, слідчим суддею суду першої інстанції накладено арешт на майно відповідно до вимог ст. ст. 132, 170, 173 КПК України на підставі належно досліджених доводів органу досудового розслідування.

Щодо доводів апелянта, про те, що слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва від 24.03.2025 у справі № 757/13069/25-к, надаючи дозвіл на проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , не надавав дозвіл на вилучення зазначеного майна, колегія суддів, звертає увагу апелянта на те, що чинним КПК України не передбачено заборони вилучати речі та предмети, які не входять до переліку, зазначеного в ухвалі слідчого судді про надання дозволу на обшук.

Відповідно до ст. 236 КПК України вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

А тому, вищевказані твердження апелянта не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

З урахуванням цього слідчий суддя встановив належні правові підстави, передбачені ч.ч. 1, 2, 3 ст. 170 КПК України, для задоволення клопотання слідчої та накладення арешту на вищевказане майно, що відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, всупереч доводам апелянта.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 2 ст. 171 КПК України уклопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено:

1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна;

2) перелік і види майна, що належить арештувати;

3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном;

4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Зважаючи на викладене, в сукупності з обставинами провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт, діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, арешт застосував правомірно, а тому доводи апелянта стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати непереконливими.

При цьому є слушними твердження апелянта, про те, що як вбачається із протоколу обшуку від 09.04.2025, вказана слідча (розшукова) дія, під час якої було вилучено вищевказане майно, завершилась 09.04.2025, о 08 год. 31 хв., письмового клопотання про арешт майна за результатами розгляду якого було винесено оскаржувану ухвала, було підготовлене 10.04.2025, однак передане представнику кур`єрської доставки «ParcelGO» Бернацькій лише о 15 год. 00 хв. 11.04.2025, тобто поза межамипроцесуального строку, передбаченого абз. 2 ч. 5 ст. 171 КПК України (протягом 48 годин після вилучення майна). Однак дана обставина не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді про арешт майна, але могло бути підставою для звернення до слідчого судді зі скаргою в порядку ст. 303 КПК України на дії слідчого.

Всі інші зазначені в апеляційній скарзі обставини не є безумовними підставами для скасування ухвали суду.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, колегією суддів не встановлено.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований у визначеному законом порядку. У відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 , - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду,

п о с т а н о в и л а:

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 23 квітня 2025 року, - залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4