ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження №11-кп/818/1080/24 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.286-1 КК України
УХВАЛА

Іменем України

02 червня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду м. Харкова в режимі відеоконференції кримінальне провадженняза апеляційною скаргою обвинуваченого на вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 06.02.2025 року стосовно ОСОБА_8 ,-

ВСТАНОВИЛА:

Вказаним вироком:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Видерта Камінь-Каширського району Волинської області, українець, громадянин України, не одружений, має малолітню та неповнолітню дитину, військовослужбовець, з вищою освітою, є особою з інвалідністю 3 групи, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

засуджений за ч. 1 ст. 286-1 КК України до 1 (одного) року позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

На підставі ст. 62 КК України замінено основне покарання, у виді одного року позбавлення волі на тримання у дисциплінарному батальйоні на строк 1 (один) рік.

Крім того, цим же рішенням суду вирішена доля речових доказів та процесуальний витрат.

Згідно вироку, ОСОБА_8 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом у військовій частині НОМЕР_1 , в порушення вимог ст.ст.17,65 Конституції України, ст.17 Закону України «Про оборону України», ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст.9, 11, 12, 14, 16, 49, 86, 128, 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст.1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, достовірно знаючи свої обов`язки та маючи можливість належно їх виконувати, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, свідомо допустив їх порушення та вчинив кримінальне правопорушення у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту.

Так, ОСОБА_8 14 березня 2025 року приблизно об 11 годині 50 хвилин, більш точного часу судом не встановлено, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем Jeep Grand Cherokee реєстраційний номер W3 572 Y, номер кузова НОМЕР_2 , рухаючись по вул.Київській в м.Ізюм Харківської області, напроти буд.№17, не врахував дорожню обстановку, швидкість руху та неправильно застосувавши прийом керування транспортним засобом, допустив наїзд керованого ним транспортного засобу за межі проїжджої частини дороги, де здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , який стояв за тротуаром не на проїжджій частині, чим порушив вимоги п.п.12.1 Правил дорожнього руху України, згідно з яким:

П.12.1 «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним».

Внаслідок дорожньо-транспортної події потерпілий ОСОБА_9 згідно висновку судово-медичної експертизи отримав тілесні ушкодження у вигляді уламкового перелому лобної кістки в проекції лівої фронтальної пазухи, підголовчастий перелом 5 п`ясної кістки лівої кисті, двохлодижковий перелом лівої гомілки (медіальна без зміщення, латеральна-косий зі зміщенням), які за ступенем тяжкості кваліфікуються як середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Порушення ОСОБА_8 вимог п.12.1 Правил дорожнього руху України знаходяться з технічної точки зору в причинному зв`язку з дорожньо-транспортною подією та її наслідками.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок змінити та призначити покарання з урахуванням норм ст. 69 КК України у вигляді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 (п`ятдесят одну тисячу) грн. 00 коп., з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік. В обґрунтування своєї позиції апелянт посилається на стан здоров`я обвинуваченого, сімейні обставини, позицію потерпілого, а також на наказ командира військової частини про звільнення з військової служби ОСОБА_8 у запас за станом здоров`я.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, в тому числі, відносяться: верховенство права, законність, забезпечення права на захист.

При цьому, згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Наведені вище норми кримінального процесуального закону районним судом при розгляді кримінального провадження та ухваленні рішення по справі належним чином не виконано.

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції кримінальне провадження розглянуто за правилами ч. 3 ст. 349 КПК України (т. 1 а. с. 131-132), визнано недоцільним дослідження доказів щодо обставин кримінального провадження.

Суд першої інстанції кваліфікував дії ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 286-1 КК України, а саме порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_8 суд першої інстанції врахував: ступень тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до нетяжкого злочину; особу обвинуваченого, який раніше не судимий, стосовно нього на розгляді у Маневицькому районному суді Волинської області перебуває обвинувальний акт за ч. 3 ст. 368 КК України, не одружений, має неповнолітню та малолітню дитину, військовослужбовець, з вищою освітою, є особою з інвалідністю 3 групи, за місцем служби та місцем проживання характеризується позитивно, має почесний нагрудний знак «Хрест хоробрих», також нагороджений відзнакою «Хрест Воїна-Єгеря».

Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 , суд визнав щире каяття у вчиненому злочині, добровільне відшкодування потерпілому завдані злочином збитки.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, суд не встановив.

Згідно ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за кримінальне правопорушення, вчинене в умовах воєнного стану.

Отже, апеляційне прохання обвинуваченого про пом`якшення призначеного покарання належить вважати безпідставним, оскільки воно має суто суб`єктивний характер який не має правового підґрунтя для будь-якого пом`якшення покарання за злочин, вчинений обвинуваченим.

Тож, приймаючи рішення щодо призначення покарання, суд першої інстанції дотримався існуючих правових позицій з цього приводу та ухвалив законне й обґрунтоване рішення, а розмір призначеного покарання, виходячи з положення ст. 414 КПК України, за переконанням колегії суддів, не можна вважати явно несправедливим через суворість.

Проте, разом з цим, на адресу суду захисником обвинуваченого було надано клопотання про долучення до справи доказів та пояснень до апеляційної скарги.

Згідно наданої копії витягу наказу командира військової частини НОМЕР_1 №100 від 07.04.2025 року ОСОБА_8 звільнено з військової служби у запас за підпунктом «б» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1993 №2232-XII (зі змінами), за станом здоров`я за наявності інвалідності (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

Отже суд першої інстанції приймаючи своє рішення не мав можливості прийняти до уваги вищенаведені обставини. Проте, за переконанням колегії суддів, ці обставини істотно впливають на висновки суду оскільки покарання у виді тримання в дисциплінарному батальйоні призначається військовослужбовцям строкової служби, військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом, особам офіцерського складу, які проходять кадрову військову службу, особам офіцерського складу, які проходять військову службу за призовом, військовослужбовцям, призваним на військову службу під час мобілізації, на особливий період, військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (крім військовослужбовців-жінок).

Таким чином, оскільки обвинувачений ОСОБА_8 на час розгляду апеляційної скарги не є військовослужбовцем то до нього неможливо застосовувати положення ст. 62 КК України.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалений вирок неможна визнати законним так як застосований закон, який не підлягає застосуванню, у зв`язку з чим відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України вирок підлягає скасуванню.

З огляду на викладене, з метою дотримання вказаних засад кримінального провадження, що гарантуються чинним КПК України, а також забезпечення прав обвинуваченого на захист, оскаржуваний вирок належить скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Під час нового судового розгляду суду першої інстанції необхідно вжити заходів до повного, всебічного дослідження обставин кримінального провадження, дати належну оцінку зібраним доказам, в залежності від чого ухвалити законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог кримінального процесуального закону та закону України про кримінальну відповідальність.

Керуючись ст. 404, 405, 407, п. 4 ч. 1 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу задовільнити частково.

Вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 06.02.2025 року стосовно ОСОБА_8 скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді