Єдиний унікальний номер 205/9308/23
Номер провадження 1-кп/205/80/25
У Х В А Л А
29 квітня 2025 року Новокодацький районний суд міста Дніпра у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1
при секретарі - ОСОБА_2
за участю сторін кримінального провадження:
в режимі відеоконференції захисника ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_3 ,
В С Т А Н О В И В:
В провадженні Новокодацького районного суду міста Дніпра перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 321 КК України.
В судовому засіданні прокурором було заявлено клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_3 , посилаючись на те, що ризики, які послужили підставою для обрання йому саме такого запобіжного заходу під час досудового розслідування не змінилися, окрім того, перебуваючи на свободі, останній можуть переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, вчинити інші кримінальні правопорушення.
Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечував проти продовження його підзахисному запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки прокурором не доведено наявність ризиків передбачених ст. 177 КПК України, просив обрати відносно обвинуваченого більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі, а саме, домашній арешт з електронним засобом контролю.
Обвинувачений ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав думку свого захисника.
Суд, вислухавши доводи прокурора, заслухавши думку обвинуваченого, його захисника, приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України під час судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Згідно з вимогами п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
Як встановлено ч.2 ст.177 КПК, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Положення чинного Кримінального процесуального кодексу України визначено, що важливим елементом при встановленні підстав для продовження строку дії запобіжного заходу є не лише наявність ризиків, які існували при обранні запобіжного заходу, а і ті обставини, що до завершення дії попереднього судового рішення про обрання запобіжного заходу вони не зменшилися або з`явилися нові (стаття 199 КПК України). Доведення таких обставин покладається на слідчого, прокурора.
Всі ці обставини, в сукупності, протягом тривалого часу, враховувалися судом при вирішенні питання про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Запобіжний захід, який застосований до обвинуваченого ОСОБА_3 , а саме, тримання під вартою, в розумінні ст.173 КПК України, є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
Як вбачається з матеріалів обвинувального акту, обвинувачений ОСОБА_3 офіційно не працевлаштований, неодружений, малолітніх та неповнолітніх дітей або непрацездатних осіб на утриманні не має, раніше неодноразово судимий, проте покарання відбув повністю.
На даний час суд погоджується з позицією сторони захисту, що прокурором на даній стадії судового розгляду не було надано переконливих та належних доказів щодо існування ризиків, встановлених ст.177 КПК України.
У зв`язку з викладеним вище, суд зауважує, що обвинувачений ОСОБА_3 з липня 2023 року тримається під вартою, тобто майже 2 роки поспіль, що з огляду на практику Європейського Суду не може бути визнано розумним строком.
Кримінальне провадження перебуває на стадії завершення судового розгляду, допитаний обвинувачений ОСОБА_3 , допитані свідки, досліджені письмові докази, але ж на даний час з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтава не надійшли до суду результати розгляду повідомлення про злочин захисника ОСОБА_5 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_3 від 26.09.2024 року, а саме, щодо протиправних дій оперуповноважених ДУ «Дніпровська виправна колонія № 89» ОСОБА_6 та ОСОБА_7 щодо безпідставного застосування фізичної сили щодо обвинуваченого ОСОБА_3 28.09.2023 року о 14.00 год., у районі кладовища біля ДУ «Дніпровська виправна колонія № 89. На думку прокурора, захисника та обвинуваченого не є можливим завершувати судовий розгляд даного кримінального провадження без отримання результатів розгляду повідомлення про злочин захисника ОСОБА_5 , мотивуючи тим, що це буде неповнота судового розгляду.
При цьому, Європейський Суд з прав людини свій підхід до розгляду питання доцільності продовження строків тримання особи під вартою протягом судового розгляду ґрунтує на презумпції, що з перебігом ефективного розгляду справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, кожне наступне рішення про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави подальшого втручання у право на свободу особи.
При тому, що главою 18 КПК України передбачено, що незалежно від стадії судового розгляду обов`язок доказування щодо необхідності застосування конкретного запобіжного заходу, наявності ризиків та неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу покладається саме на прокурора.
Крім того, суд, вирішуючи питання про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , враховує практику Європейського суду з прав людини. Зокрема, відповідно до п.47 рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 року у справі «Болдирєв проти України» викладені висновки про те, що, згідно з пунктом 3 статті 5 Конвенції, зі спливом певного часу подальше існування обґрунтованої підозри перестає само по собі бути підставою для позбавлення волі, і судові органи мають навести інші підстави для подальшого тримання такої особи під вартою. На таку ж позицію ЄСПЛ вказував і в рішеннях у справах «Яблонський проти Польщі» та «І. А. проти Франції».
Суд також вважає, що тяжкість пред`явленого обвинувачення, сама по собі, не може слугувати виправданням та обґрунтуванням тривалого періоду утримання обвинуваченого ОСОБА_3 під вартою, а саме, з липня 2023 року.
Статтею 181 КПК України визначено, що домашній арешт полягає в забороні обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.
Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі. Домашній арешт відноситься до ізоляційної категорії запобіжних заходів, адже враховуючи його сутність, передбачає для особи, відносно якої обраний, заборону не залишати місце свого проживання протягом певних годин доби або цілодобово, тим самим ізолюючи її від звичайного для неї середовища (яке знаходиться за межами її житла) на певний проміжок часу доби або цілодобово. Отже, з урахуванням зазначеного, цілком очевидно, що домашній арешт є загальним заходом особистого забезпечення м`якого ізоляційного характеру, що виконується в умовах житла особи.
Порядок застосування електронних засобів контролю регламентовано ст. 195 КПК України.
Згідно ч. 1, 3, 4 цієї статті застосування електронних засобів контролю полягає у закріпленні на тілі підозрюваного пристрою, який дає змогу відслідковувати та фіксувати його місцезнаходження. Такий пристрій має бути захищений від самостійного знімання, пошкодження або іншого втручання в його роботу з метою ухилення від контролю та сигналізувати про спроби особи здійснити такі дії.
Електронні засоби контролю застосовуються в порядку, встановленому Міністерством внутрішніх справ України.
Згідно пунктів 3, 4 розділу І Порядку застосування електронних засобів контролю, затвердженого наказом МВС України 08.06.2017 № 480 (надалі - Порядок) метою застосування електронних засобів контролю є забезпечення виконання обов`язків, що покладаються на обвинуваченого ухвалою судді про застосування запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі або у вигляді домашнього арешту.
Так, у судовому засіданні встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 має постійне місце реєстрації та проживання.
Враховуючи вищевикладене та зазначені вимоги діючого законодавства, суд вважає, що прокурором недостатньо доведено, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, окрім тримання під вартою не зможе запобігти ризикам, передбаченим ч.1 ст. 177 КПК України.
Тому, враховуючи обставини кримінального правопорушення, особу обвинуваченого ОСОБА_3 , а також те, що він має постійне місце проживання, суд вважає необхідним обрати обвинуваченому запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту з застосуванням електронного засобу контролю, оскільки продовжує існувати ризик переховування від суду.
Керуючись ст.ст.110, 177, 181, 182, 183, 369, 371, 372 КПК України, суд, -
У задоволенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжного заходу у виді тримання під вартою відмовити.
Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_5 щодо зміни запобіжного заходу задовольнити.
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою змінити на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю на строк судового розгляду, але не більше 60 днів до 24-00 години 26 червня 2025 року включно.
Покласти на обвинуваченого ОСОБА_3 наступні обов`язки:
1.Не відлучатися цілодобово з постійного місця проживання, що знаходиться для обвинуваченого за адресою: АДРЕСА_1 без дозволу суду.
2. З`являтися за першою вимогою на виклики до суду.
3. Повідомляти суд про зміну місця фактичного проживання.
4. Не відлучатися з м. Кам`янське без відома та дозволу суду;
5. Здати на зберігання до органів міграційної служби паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;
6. Носити електронний засіб контролю.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 КПК України обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , негайно звільнити з-під варти в залі суду.
Роз`яснити обвинуваченому, що відповідно до ч.5 ст.181 КПК України, працівники поліції з метою контролю за поведінкою обвинуваченого мають право з`являтись в житло, під арештом в якому обвинувачений перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на обвинуваченого зобов`язань.
Ухвалу про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту передати для виконання Кам`янського РУП ГУНП в Дніпропетровській області.
Копію ухвали вручити обвинуваченому після її проголошення.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1