Справа № 357/2049/22 Головуючий в суді 1-ї інстанції - ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/1834/2025 Доповідач у суді 2-ї інстанції - ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду

кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

суддів: ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 про зміну обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,-

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27 травня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 153, ч. 2 ст. 152, ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 152 КК України.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу.

Крім того під час апеляційного розгляду захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 подав клопотання, в якому просить постановити ухвалу, якою скасувати залишений до набрання вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 27.05.2024 законної сили запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, та обрати щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою та цілодобовим утриманням в житловому приміщенні, який передбачає проживання за місцем реєстрації: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування клопотання про зміну запобіжного заходу захисник звертає увагу на тривалий строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , який з 19.02.2019 тримається під вартою, що становить близько 6,5 років та близько шістдесяти п`яти відсотків строку покарання, призначеного вироком, який не набрав законної сили.

Крім того, підтвердження надмірної тривалості тримання під вартою рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Рутковський та інші проти України».

Також захисник звертає увагу на те, що тримання ОСОБА_7 під вартою протягом значного часу без можливості реалізувати ним право на зміну запобіжного заходу на більш м`який запобіжний захід, є необґрунтованим та порушує його права, зокрема на свободу. Тривалість тримання під вартою є непропорційним і суперечить принципу гуманності.

Захисник вказує на неприпустимість ототожнення запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з відбуванням покарання за вироком суду, що не набрав законної сили.

Крім того, захисник звертає увагу суду на наявність достатніх підстав вважати, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України зменшилися.

Так, щодо ризику переховування від органів досудового розслідування та/або суду, то з 05.12.2018 і по теперішній час обвинувачений офіційно працевлаштований, зарекомендував себе з позитивної сторони. Відтак, постійне місце роботи, позитивна характеристика обвинуваченого ОСОБА_7 , конкретний приклад того, що поза межами умов тримання під вартою поведінка ОСОБА_7 була належною, що у своїй сукупності свідчить про відсутність у нього наміру переховування від органів досудового розслідування та/або суду.

Щодо ризику незаконного впливу на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні, то захисник звертає увагу на те, що даний ризик є необґрунтованим і повністю виключеним з урахуванням того, що справа знаходиться на стадії апеляційного оскарження, і свідки та потерпілі вже були допитані під час досудового розслідування та судового розгляду в суді першої інстанції. Відтак, всі показання, які мають значення для встановлення обставин кримінального провадження вже зібрані стороною обвинувачення та судом, збережені та зафіксовані в матеріалах справи. Окрім того, потерпілі перебувають за межами території України, що унеможливлює будь-який потенційний вплив обвинуваченого на них навіть за умови його перебування поза межами місця тримання під вартою. Таким чином, ризик незаконного впливу на свідків та потерпілих є необґрунтованим.

Щодо ризику перешкоджати кримінальному провадженні іншим чином, то захисник зазначає про відсутність такого ризику, оскільки в діях ОСОБА_7 не вбачається перешкоджання кримінальному провадженню, у його висловлюваннях та поведінці відсутні ознаки порушення порядку судового засідання, а попередня судимість ОСОБА_7 не є актуальним доказом наміру переховуватись, оскільки вона не пов`язана з ухиленням від правосуддя.

Крім того, захисник звертає увагу на порушення стану здоров`я обвинуваченого ОСОБА_7 внаслідок тривалого тримання під вартою.

Також захисник зазначає, що на теперішній час ОСОБА_7 не може належним чином отримати доступ до матеріалів кримінального провадження для доведення перед судом своєї невинуватості, а тривале тримання під вартою об`єктивно ускладнює реалізацію права ОСОБА_7 на захист.

В свою чергу, на противагу клопотання захисника про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 прокурор подав заперечення на вказане клопотання захисника, в яких просить відмовити у його задоволенні.

В обґрунтування заперечень прокурор зазначає, що рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Рутковський та інші проти України», на яке посилається захисник, констатовано, що ОСОБА_7 надмірно тримався під вартою у період із 19.02.2019 по 20.07.2020 ( 1 рік 5 місяців та 2 дні) та із 16.12.2021 по 27.05.2024 (2 роки 5 місяців та 12 днів). Два зазначених періоди розірвані між собою в часі та є нічим іншим як часом розгляду судом першої інстанції справи ОСОБА_7 , спочатку колегією суддів Білоцерківського міськрайонного суду, а потім суддею одноособово.

Як зазначено у клопотанні захисника, станом на травень 2025 року сукупний строку перебування ОСОБА_7 під вартою становить близько 6,5 років. У той же час ЄСПЛ станом на травень 2025 року констатує надмірну тривалість тримання ОСОБА_7 під вартою у вищевказані періоди лише 3 роки 10 місяців та 14 днів, тобто лише період перебування ОСОБА_7 під вартою на час розгляду судом першої інстанції його справи.

Крім того, прокурор звертає увагу на те, що відповідно до практики ЄСПЛ період перебування особи під вартою після її засудження компетентним судом, у тому числі при апеляційному перегляді вироку суду, є правомірним її утриманням під вартою та не свідчить про свавілля держави.

Також прокурор зазначає, що ризики, передбачені п.п. 1,3,4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, на даний час не зменшились, їх актуальність залишається стабільно високою.

Окремо прокурор звертає увагу на адресу, за якою пропонується суду визначити відбування цілодобового домашнього арешту, а саме стороною захисту не зазначається, що це за адреса, що на даний час там знаходиться, кому вона на даний час належить, яке відношення та очікування власника з порушеного захисником питання.

Таким чином, сукупність наведених обставин виключають можливість задоволення заявленого захисником клопотання про зміну ОСОБА_7 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашні арешт.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_8 , який підтримав клопотання та просив його задовольнити, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який також підтримав клопотання та просив його задовольнити, пояснення прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення клопотання захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи заявленого клопотання, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Так, частиною 1 статті 331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Дослідивши матеріали кримінального провадження колегія суддів вважає, що ризики, які були підставою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , зокрема, які передбачені п.п. 1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, на даний час не припинили свого існування.

Вказаний висновок обґрунтовується, зокрема, даними про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів проти власності і статевої свободи та недоторканості особи, приймаючи до уваги підвищену ступінь суспільної небезпечності злочинів, які ставляться обвинуваченому у вину, а також те, що ОСОБА_7 раніше судимий за вчинення аналогічного злочину проти статевої свободи і недоторканості, його вік, стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків та існування обґрунтованих ризиків, що останній може переховуватись від суду, та може перешкоджати іншим чином судовому провадженню.

Окрім того, відповідно до пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При цьому, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків). Сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначеним елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

Дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку, що на даний час відсутні підстави, які можливо віднести до тих стримуючих чинників, які могли у повному обсязі здатні мінімізувати ймовірність вчинення обвинуваченим дій, спрямованих на ухилення від можливого покарання, гарантували б запобігання встановленому ризику без застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Доводи захисника про тривалість перебування обвинуваченого під вартою не може бути безумовною правовою підставою для зміни запобіжного заходу.

Так, у пунктах 46, 47 рішення у справі «Руслан Яковенко проти України», заява № 5425/11, рішення від 4 червня 2015 року, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) чітко розмежував підстави обмеження гарантій, встановлених статтею 5 Конвенції.

Суд зазначив, що попереднє ув`язнення у розумінні положень Конвенції закінчується зі встановленням вини та призначенням покарання судом першої інстанції.

Також Суд вказав, що підсудний вважається таким, що перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції, з моменту оголошення вироку судом першої інстанції, навіть якщо він ще не набрав законної сили і його можна оскаржити. У зв`язку з цим Суд дійшов висновку, що словосполучення «після засудження» не може тлумачитися як таке, що обмежується вироком, який набрав законної сили, оскільки це виключатиме випадки затримання під час судового засідання осіб, яких за результатами судового розгляду було засуджено і які на такий судовий розгляд з`явилися, ще будучи вільними, незалежно від доступних їм засобів юридичного захисту (див. рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» (Wemhoff v. Germany), від 27 червня 1968 року, С. 23, п. 9, Series А № 7).

Починаючи з дати постановлення вироку (навіть якщо лише судом першої інстанції), підсудний перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції (п. 31).

Згідно з практикою ЄСПЛ у такому випадку судовий контроль за позбавленням свободи, що вимагається згідно з пунктом 4 статті 5 Конвенції, вважається вже інкорпорованим у постановлений вирок та призначене покарання (справа «Руслан Яковенко проти України», п. 32).

Окрім того, відповідно до ст. 377 КПК України, якщо обвинуваченого, який тримається під вартою, засуджено до позбавлення волі, суд лише у виняткових випадках з урахуванням особи та обставин, встановлених під час кримінального провадження, має право змінити йому запобіжний захід до набрання вироком законної сили на такий, що не пов`язаний з тримання під вартою та звільнити такого обвинуваченого з-під варти.

Апеляційний суд констатує, що на даному етапі апеляційного розгляду будь-яких виняткових обставин, які б виникли після постановлення вироку і не були досліджені судом першої інстанції, не встановила.

Аналіз наведених вимог чинного законодавства та встановлених на даний час обставин свідчить про те, що тримання під вартою обвинуваченого за наявності вироку суду, який хоча і не набрав законної сили, однак, яким обвинуваченому призначено покарання у виді позбавлення волі на тривалий строк, є таким, що у повному обсязі відповідає принципам законності, пропорційності та не є свавільним.

Доводи захисника про відсутність ризику впливу на свідків, оскільки знаходиться на стадії апеляційного оскарження, і свідки та потерпілі вже були допитані під час досудового розслідування та судового розгляду в суді першої інстанції, а потерпілі перебувають за межами території України, що унеможливлює будь-який потенційний вплив обвинуваченого на них, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки вирок суду не набрав законної сили, дане кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду в суді апеляційної інстанції, а тому, враховуючи конкретні обставини кримінального провадження та дані про попередню поведінку обвинуваченого ОСОБА_7 , яка стала підставою для обрання, зміни та продовження йому запобіжного заходу у виді тримання під вартою на стадії досудового розслідування та у суді першої інстанції, існує велика ймовірність того, що останній, усвідомлюючи тяжкість покарання, що йому загрожує, може незаконно впливати на свідків з метою зміни останніми своїх показань.

Доводи захисника про відсутність ризику переховування ОСОБА_7 від органів досудового розслідування та/або суду, оскільки останній має постійне місце роботи та позитивну характеристику, є необґрунтованими та не є тими факторами, що свідчать про відсутність вказаного ризику.

Інші доводи захисника про відсутність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України не знайшли свого обґрунтування та підтвердження під час судового розгляду.

Колегія суддів критично ставиться до доводів захисника про те, що на теперішній час ОСОБА_7 не може належним чином отримати доступ до матеріалів кримінального провадження для доведення перед судом своєї невинуватості, а тривале тримання під вартою об`єктивно ускладнює реалізацію права ОСОБА_7 на захист, оскільки як судом першої інстанції так і судом апеляційної інстанції вживалися та вживаються заходи для ознайомлення обвинуваченого ОСОБА_7 із матеріалами кримінального провадження. Зокрема, апеляційним судом було забезпечено та забезпечується право ОСОБА_7 на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, що стверджується, зокрема, розписками ОСОБА_7 про ознайомлення з матеріалами провадження від 13.01.2025, 31.01.2025, 03.02.2025, 14.02.2025, 03.03.2025, 09.04.2025, 26.05.2025, 30.05.2025, 09.06.2025, 19.06.2025.

Що стосується посилань захисника про погіршення стану здоров`я обвинуваченого внаслідок тривалого тримання під вартою, як підставу для зміну запобіжного заходу, то, на переконання колегії суддів, вони не можуть бути безумовною підставою для скасування або зміни запобіжного заходу. Крім того, матеріали провадження не містять будь-яких відомостей щодо неможливості перебування ОСОБА_7 за станом здоров`я в умовах слідчого ізолятора.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України.

Будь-яких даних про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватись під вартою, матеріали справи не містять.

Таким чином, тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою за вироком суду, яким йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років, на даний час є обґрунтованим.

Доводи захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 про необхідність застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, зокрема, у виді цілодобового домашнього арешту, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду та є необґрунтованими.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до переконання про необхідність відмовити у задоволенні клопотання захисника про зміну обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу.

Керуючись ст.ст. 376, 177, 178, 331 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

У задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 про зміну обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - відмовити.

Судді ____________________ ___________________ _____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4