ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 629/1423/20 Номер провадження 11-кп/814/262/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарями судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

з участю прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

обвинувачених ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,

ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000168, за апеляційними скаргами прокурора Лозівської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_17 , обвинуваченого ОСОБА_15 із внесеними доповненнями, обвинуваченого ОСОБА_13 із внесеними доповненнями, адвоката ОСОБА_10 захисника в інтересах обвинуваченого ОСОБА_14 , адвоката ОСОБА_18 захисника в інтересах обвинуваченого ОСОБА_13 , адвоката ОСОБА_11 захисника в інтересах обвинуваченого ОСОБА_15 , адвоката ОСОБА_12 захисника в інтересах обвинуваченого ОСОБА_16 на вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 18 травня 2021 року,

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком суду

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Лозова Харківської області, громадянина України, з неповною технічною освітою, одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 30.06.2005 року Київським районним судом м. Одеси за ст.185 ч.2 КК України до 1 року 4 місяців 21 день, 30.06.2005 року звільненого за відбуттям строку покарання;

- 17.10.2006 року Київським районним судом м. Одеси за ст.190 ч.2, 186 ч.2, 69, 263 ч. 2, 70 до 1 року 6 місяців позбавлення волі, 17.03.2007 року звільненого за відбуттям строку покарання;

- 16.02.2009 року Київським районним судом м. Одеси за ст.185 ч.2, 186 ч.2, 187 ч.4, 69 ч.1, 263 ч.2, 309 ч.1, 70 ч. 1 КК України до 5 років 6 місяців позбавлення волі, 10.03.2014 року звільненого за відбуттям строку покарання;

- 21.08.2014 Кіровським районним судом м. Дніпропетровська за ст.187 ч.2, 69 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. 15.09.2017 звільненого умовно-достроково на не відбутий строк покарання 11 місяців 15 днів;

- 11.03.2019 Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ст. 185 ч.2 КК України до 2 років позбавлення волі із застосуванням ст.75 КК України з іспитовим строком 1 рік, визнано винуватим та засуджено:

- за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років з конфіскацією всього належного йому майна.

На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано не відбуте покарання у виді 1 року позбавлення волі за вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11.03.2019 року та призначено остаточне покарання за сукупністю вироків у виді 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Павлоград Дніпропетровської області, громадянина України, з неповною середньою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою; АДРЕСА_3 , раніше судимого:

- 24.05.2004 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ст. ст.186 ч.2, 69, 309 ч.1, 304, 185 ч.2, 185 ч.3, 70 КК України до 3 років 1 місяця позбавлення волі, 19.07.2005 року звільненого на підставі ст. 3 п. Б ЗУ «Про амністію» від 31.05.2005 року;

- 28.12.2006 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ст.185 ч.2, 185 ч.3, 186 ч.2, 70 ч.1 КК України до 4 років позбавлення волі, 06.05.2010 року звільнений умовно-достроково на не відбутий строк покарання 3 місяці 7 днів;

- 04.07.2011 Залізничним районним судом м. Сімферополя за ст. 186 ч.2 КК України до 3 років 3 місяців позбавлення волі, 25.11.2014 року звільненого за відбуттям строку покарання;

- 31.07.2015 Знам`янським міськрайонним судом Кіровоградської області за ст. 185 ч.2, 187 ч.1, 357 ч.3, 70 ч. 1 КК України до 3 років 3 місяців позбавлення волі. 25.07.2017 року звільненого за відбуттям строку покарання; визнано винуватим та засуджено:

- за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років з конфіскацією всього належного йому майна.

ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с. Миколаївка м. Слов`янськ Донецької області, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, військовозобов`язаного, студента 2 курсу денної форми навчання Торецького професійного ліцею, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , не судимого, визнано винуватим та засуджено:

- за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років з конфіскацією всього належного йому майна.

ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця м. Богодухів Харківської області, громадянина України, з неповною середньою освітою, не одруженого, військовозобов`язаного, учня 3 курсу Барвінківського професійного аграрного ліцею, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_5 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_6 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , не судимого, винуватим та засуджено:

- за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років з конфіскацією всього належного йому майна.

До вступу вироку в законну силу засудженим ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , залишено раніше обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДУ «Харківський слідчий ізолятор».

Термін відбуття покарання засудженим ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , визначено обчислювати з моменту фактичного затримання - з 05.02.2020, ОСОБА_13 , ОСОБА_14 з 07.02.2020.

Зараховано ОСОБА_15 та ОСОБА_16 в рахунок відбуття покарання термін тримання під вартою з 05.02.2020, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 з 07.02.2020.

Вирішено питання скасування накладеного арешту на майно та долю речових доказів.

Згідно з вироком суду, 04.02.2020 року, близько 23-00 год., ОСОБА_13 разом зі своїми знайомими ОСОБА_14 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , розпивали спиртні напої перебуваючи в залі очікування вокзалу станції Лозова, за адресою: Харківська область, м. Лозова, вул. Вокзальна, 4. Через деякий час до них підійшли раніше їм незнайомі ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , які під час розмови запропонували ОСОБА_13 та ОСОБА_14 здійснити напад на ОСОБА_24 , з метою заволодіння його мобільним телефоном «Хіаомі» моделі «Redmi 6А/16 Вlak» та грошима, на що останні погодились, при цьому заздалегідь домовившись, що мобільний телефон заберуть ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , а гроші - ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Маючи умисел на вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 та ОСОБА_13 зайшли до другого вагону потягу №7681, який стояв на першій колії Севастопольського напрямку залізничної станції Лозова, де на той момент перебував ОСОБА_24 . Далі ОСОБА_13 та ОСОБА_16 присіли на лавку, на якій сидів ОСОБА_24 , а ОСОБА_15 та ОСОБА_14 стояли поруч із ними. ОСОБА_16 , діставши із кишені куртки розкладний ніж типу «метелик» здійснив напад на ОСОБА_24 , приставивши лезо вказаного ножа до живота ОСОБА_24 та погрожуючи застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, пред`явивши вимогу потерпілому віддати свій мобільний телефон «Хіаомі» моделі «Redmi 6А/16 Вlak» та гроші, на що ОСОБА_24 відмовився та відштовхнув від себе ОСОБА_16 .

ОСОБА_13 , будучи раніше засудженим за вчинення розбійного нападу, перебуваючи в алкогольного сп`яніння, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з корисливого мотиву, з метою наживи, повторно, діючи в інтересах групи, для реалізації спільного умислу та подолання волі потерпілого до супротиву, схопив ОСОБА_24 за руки, тим самим не даючи останньому можливості захищатися та чинити опір, а ОСОБА_15 почав наносити потерпілому удари кулаками обох рук по голові і тулубу, внаслідок яких ОСОБА_24 впав на підлогу та схопив рукою скляну пляшку, якою хотів оборонятися, але ОСОБА_13 вихопивши у нього вказану пляшку, вдарив нею три рази по голові потерпілого, від чого пляшка розбилася.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 та ОСОБА_13 почали бити лежачого на підлозі потерпілого по різним частинам тіла і голові, внаслідок чого останній втратив свідомість. Зазначеними діями, ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , спричинили потерпілому ОСОБА_24 тілесні ушкодження у вигляді поверхневої забитої рани в лівій потиличній області, синців в області проекції лівого лобного бугра, в правій та лівій навколоочних областях, по тильній поверхні лівої кисті у 1-му міжпальцевому проміжку, садна в області спинки носу, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Далі ОСОБА_16 , діючи в інтересах групи, дістав із кишені куртки ОСОБА_24 мобільний телефон марки «Хіаомі» моделі «Redmi 6А» вартістю 2034,72 грн. в чохлі типу «бампер», вартістю 112,17 грн., а ОСОБА_14 , діючи в інтересах групи, в свою чергу дістав з кишені куртки потерпілого гаманець, з якого викрав гроші в загальній сумі 800 грн., після чого вернув гаманець до кишені куртки потерпілого.

ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 та ОСОБА_13 з місця злочину зникли, викраденим розпорядились, спричинивши потерпілому майнову шкоду на загальну суму 2946,89 грн.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор Лозівської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_17 просить вирок суду скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_14 за ч. 2 ст. 187 КК України призначити покарання у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна, ОСОБА_15 за ч. 2 ст. 187 КК України у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна, ОСОБА_16 за ч. 2 ст. 187 КК України у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

На обґрунтування апеляційних вимог, посилається на те, що судом при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_14 не враховано дані, що характеризують особу обвинуваченого та характер вчинених ним дій, а саме те, що він вчинив умисний, тяжкий злочини, маючи не зняті та не погашені в установленому порядку судимості за вчинення аналогічних злочинів. При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_15 не враховано дані, що характеризують особу засудженого та характер вчинених ним дій, обвинуваченому ОСОБА_16 не враховано дані, що характеризують особу засудженого та характер вчинених ним дій.

Крім того вказує, що відповідно до вимог ст. 67 КК України обставинами, що обтяжують покарання ОСОБА_14 є рецидив злочинів.

На переконання прокурора, судом при призначенні остаточного покарання ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , та ОСОБА_16 у вигляді 7 років позбавлення волі недостатньо враховано ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченими кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, осіб обвинувачених.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_15 з внесеними доповненнями просить призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України, при цьому просить врахувати що він повністю визнав свою вину та розкаявся у вчиненому, він виріс будучи позбавлений батьківської опіки, страждає на психічний розлад та з 2008 року по теперішній час перебуває на обліку в психдиспансері, потребує постійного лікування та має бабусю похилого віку, яка потребує нагляду.

Крім того вказує, що суд не взяв до уваги той факт, що він наніс потерпілому лише 4 удари.

Також, просить застосувати до нього положення ч. 2 ст. 19 КПК України, оскільки він має порушення психіки і кожного місяця повинен проходити лікування в психіатричній лікарні.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_10 захисник в інтересах ОСОБА_14 просить вирок суду скасувати в частині визнання винуватим ОСОБА_14 та закрити щодо нього кримінальне провадження на підставі ст. 284 ч. 1 п. 3 КПК України.

На обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що допитаний в судовому засіданні ОСОБА_14 винним себе у вчиненні кримінального правопорушення не визнав, заперечуючи свою причетність до вказаного злочину, при цьому дав показання, згідно яких 04.02.2020 повертаючись з м. Харків він разом з компанією сидів на вокзалі м. Лозова Харківської області, розпиваючи спиртні напої, де до них підійшли ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , яких вони нагодували та напоїли, після чого останні пішли. Згодом ОСОБА_16 і ОСОБА_15 повернулися та повідомили, що їм погрожує невідомий чоловік, який знаходиться у вагоні електротягу. Далі він з іншими пішов до вагону, в який зайшло близько 8-9 чоловік, при цьому ОСОБА_13 був весь побитий, бо у нього був конфлікт у м. Харкові, його побили і він ледве рухався, тому щоб йти він брав ОСОБА_13 під руку. Всередину вагону він не заходив, а знаходився в тамбурі близько двох хвилин, чув розмови, але потерпілого не бачив. У вагоні було темно, відсутнє освітлення. Після чого він, разом з ОСОБА_13 вийшли з вагону покурили та повернулися до приміщення вокзалу, де продовжили розпивати спиртні напої. Нікуди не пішли, бо ніякої вини не відчували. Через 2-3 год. до них підійшли працівники поліції, розпитували та проводили обшук. Вони з ОСОБА_25 дали себе оглянути, їх просвітили ультрафіолетом, слідів крові не виявлено, нічого вилучено не було.

Вказує, що обвинувачені ОСОБА_15 та ОСОБА_16 допитані в судовому засіданні, винними у вчиненні кримінального правопорушення за ст. 187 ч. 2 КК України визнали себе частково, пояснили, що ОСОБА_26 дійсно пішов гукати на допомогу, коли виник конфлікт між ОСОБА_15 та потерпілим ОСОБА_24 . Але коли прийшла допомога, чоловіки лише зайшли у тамбур вагону, постояли та пішли. Розповіли, що дії відносно потерпілого вчиняли лише ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .

Зазначає, що свідок ОСОБА_22 пояснила, що вона перебувала на вокзалі разом з ОСОБА_27 , ОСОБА_23 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , чекаючи електропотяг на ОСОБА_28 , потім до них підійшли двоє молодих хлопців - як вона потім дізналася ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , всі разом пішли курити, а вона залишилася у будівлі вокзалу. Чоловіків деякий час не було, коли повернулися, у них при собі нічого не було, також були молоді хлопці чорненький (Біленець) та біленький ( ОСОБА_26 ), що побили чоловіка, потім приїхала поліція.

Посилається, що свідок ОСОБА_23 , який перебував на вокзалі та чекав на електропотяг на Павлоград разом з ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , пояснив, шо зайшов у тамбур вагону разом з ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , постояв та вийшов, що там було не бачив.

Вказує, що потерпілий ОСОБА_24 надав суперечливі показання, плутав осіб, які були присутні в вагоні, повідомив, що в той день вживав алкогольні напої та ніхто з допитаних осіб не підтвердив, що з потерпілого хтось знімав куртку.

Захисник зазначає, що суд не взяв до уваги вказані вище свідчення та обставини, у зв`язку з чим вважає, що судом була допущена однобічність та неповнота досудового слідства в частині встановлення вказаних вище обставин справи та доведеність вини засудженого в частині вчинення ОСОБА_14 злочину, відповідальність за який передбачено ч. 2 ст. 187 КК України. Вказує, що обвинувачення ґрунтується лише на показаннях потерпілого ОСОБА_24 , який перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння, а доводи обвинуваченого безпідставно ігнорувалися.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_18 захисник в інтересах обвинуваченого ОСОБА_13 просить вирок суду скасувати в частині засудження ОСОБА_13 за ч. 2 ст. 187 КК України та закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Вказує, що ОСОБА_13 винним себе у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 187 КК України не визнав ні в ході досудового розслідування, ні в суді.

Зазначає, що в судовому засіданні він пояснив, що 04.02.2020 він їхав з м. Харків до м. Дніпра з пересадкою у м. Лозова Харківської області на інший електропотяг. Він їхав з своїми знайомими. Близько 21 год. 00 хв. він зі своїми знайомими розпивав спиртні напої в очікуванні електропотяга. Один з присутніх повідомив, що в електропотязі на хлопців кидається невідомий чоловік. Після чого, він разом з іншими пішов до електропотягу. У вагоні було темно, знаходилось багато людей, та на його думку, там відбувалася бійка. Він розвернувся і пішов звідти, знаходячись там близько 2 хвилини. З потерпілим він не спілкувався, не погрожував йому, не наносив йому удари, так як сам перебував в ослабленому стані, як результат бійки з групою молодиків у м. Харкові.

Посилається, що в судовому засіданні обвинувачені ОСОБА_29 та ОСОБА_16 фактично визнали себе винними частково та повідомили суду, що ОСОБА_13 та ОСОБА_14 в вагоні електропотягу потерпілого не били, що наносили йому удари тільки вони - ОСОБА_29 і ОСОБА_16 , що, також, узгоджується з показами в судовому засіданні свідка ОСОБА_19 , який пояснив, що після повернення з потягу в приміщення вокзалу, ОСОБА_13 та ОСОБА_14 перевіряли на «ультрафіолет» поліцейські і до них не було ніяких претензій, а пізніше вже приїхали поліцейські і забрали їх до відділку.

Вказує, що проведені в ході досудового слідства слідчі експерименти не можуть бути доказами, так як вони проведені з порушенням вимог ст. ст. 85, 86 КПК України, оскільки проводились в умовах службового кабінету, що унеможливлює визнання цих процесуальних дій допустимими доказами.

Крім того зазначає, що на одязі ОСОБА_13 не було знайдено в ході проведення судово-медичних експертиз крові потерпілого ОСОБА_24 , у нього не було вилучено речей, які належать потерпілому ОСОБА_24 .

Вказує, що вказані докази підтверджують показання ОСОБА_13 про непричетність до нападу на потерпілого, у зв`язку з чим, вважає висновок суду про доведеність вини ОСОБА_13 , не відповідає фактичнім обставинам і ґрунтується виключно на припущеннях.

Також, наголошує, що наявність у ОСОБА_13 судимостей, не може бути обставиною, яка впливає на доведеність його вини в конкретному обвинуваченні за ч.2 с г. 187 КК України.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_11 захисник в інтересах обвинуваченого ОСОБА_15 просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання ОСОБА_15 , а саме призначити покарання за ч. 2 ст. 187 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років. На підставі ст. 75 КК України звільнити обвинуваченого ОСОБА_15 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки.

На обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що покарання призначене вироком суду не відповідає тяжкості вчиненого злочину, у зв`язку з тим, що суд не врахував всіх обставин, які пом`якшують покарання.

Вказує, що місцевим судом не взято до уваги, що обвинувачений ОСОБА_15 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, перебуває на обліку в Торецькому ОМВК, є студентом денної форми навчання Торецького професійного ліцею, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, активно сприяв розкриттю злочину.

Зазначає, що суд також не врахував, що ОСОБА_15 знаходився на стаціонарному лікуванні у період з 12.03.2018 року по 03.05.2018 року, з 23.10.2019 року по 14.11.2019 року з діагнозом: «Легка розумова відсталість з мінімальними поведінковими порушеннями». Отримує послуги з надання психіатричної допомоги з 2008 року по теперішній час; є студентом денної форми навчання Торецького професійного ліцею, що на думку захисника, істотно знижують тяжкість вчиненого та вважає, що наявні всі підстав для застосування ст.75 КК України при призначенні покарання ОСОБА_15 .

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_12 захисник в інтересах обвинуваченого ОСОБА_16 просить скасувати вирок суду та ухвалити новий, яким ОСОБА_16 призначити покарання, від відбування якого звільнити з іспитовим строком.

Вказує, що вважає призначене покарання надмірно суворим, оскільки суд не врахував ряд пом`якшуючих обставин, які підлягають врахуванню при призначенні покарання, а саме: щире каяття, добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди; вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин, а також захворювання ОСОБА_16 , інші обставини, які підлягають врахуванню при призначенні покарання, відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Крім того зазначає, що ОСОБА_16 раніше не судимий і має право просити суд надати йому шанс на виправлення, тобто на призначення покарання з іспитовим строком, адже метою покарання є саме виправлення особи.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_13 просить скасувати вирок суду та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Вказує, що кримінальне провадження базується лише на показаннях потерпілого та свідка та судом не взято до уваги його показання про те, що він не вчиняв напад на потерпілого.

Посилається, що місцевим судом було відмовлено в задоволенні його клопотання про виклик в судове засідання свідків, які були присутніми під час вчинення даного злочину для підтвердження чи спростування обставин, які мають істотне значення для з`ясування обставин справи.

Зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги висновки лікарів, які підтверджують, що в день вчинення злочину він був недієздатним вчиняти будь-які дії, тому що напередодні 04.02.2020 в м. Харкові його тяжко побили невідомі особи.

Також вказує, що судом не взято до уваги, що на час ухвалення вироку, він був засуджений вироком Павлоградського районного суду м. Павлоград до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки 2 місяці.

Крім того, під час затримання при проведенні обшуку, в нього не виявлено ніяких речових доказів, а також, на ньому не було виявлено слідів крові потерпілого, хоча у вироку суду зазначено, що він як і всі учасники злочину душив потерпілого.

У доповненнях до апеляційної скарги ОСОБА_13 вказав на суперечливість показань потерпілого щодо того, хто саме бив його пляшкою по голові, хто і де з нападників знаходився під час нападу на потерпілого та хто із нападників заволодівав його речами і яким чином. Також вказав, що потерпілий ОСОБА_24 взагалі не вказував, що йому погрожували ножом. Стверджував, що показання потерпілого не відповідають іншим наявним і у кримінальному провадженні доказам. В цілому заперечує хронологію та послідовність подій, встановлену судом. Також ОСОБА_13 вказує на порушення його права на захист через неналежне надання правової допомоги його захисником ОСОБА_18 . Обвинувачений зазначає про те, що до нього безпідставно було застосовано положення ст. 71 КК України.

Позиції учасників судового провадження.

В суді апеляційної інстанції обвинувачені та захисники підтримали апеляційні скарги, подані в інтересах ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , просили їх задовольнити.

Прокурор до початку судового розгляду звернувся із заявою про відмову від своєї апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції прокурор заперечила проти доводів апеляційних скарг сторони захисту.

Мотиви суду.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 403 КПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї до закінчення апеляційного розгляду. Захисник підозрюваного, обвинуваченого, представник потерпілого можуть відмовитися від апеляційної скарги тільки за згодою відповідно підозрюваного, обвинуваченого чи потерпілого.

Якщо вирок або ухвала суду першої інстанції не були оскаржені іншими особами або якщо немає заперечень інших осіб, які подали апеляційну скаргу, проти закриття провадження у зв`язку з відмовою від апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції своєю ухвалою закриває апеляційне провадження.

Зважаючи на наведені норми кримінально-процесуального закону, апеляційному розгляду не підлягає апеляційна скарга прокурора Лозівської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_17 через відмову останнього від неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, у якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_14 , в цілому дотримався вказаних вимог Кримінально-процесуального законодавства.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікація дій ОСОБА_13 і ОСОБА_14 за ч. 2 ст. 187 КК України як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднане з погрозою застосування насильства небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, особою, яка раніше вчинила розбій та дій ОСОБА_16 і ОСОБА_15 за ч. 2 ст. 187 КК України як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднане з погрозою застосування насильства небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб є правильним, оскільки ґрунтується на доказах, які були ретельно досліджені судом першої інстанції, детально описані та проаналізовані у вироку, як того вимагає ст. 370 КПК України. Досліджені судом докази є належними, допустимими, а у своїй сукупності достатніми для висновку про винуватість обвинувачених ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_14 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Визнаючи винуватими обвинувачених у вчиненні інкримінованого злочину, суд першої інстанції обґрунтував свої висновки показаннями потерпілого ОСОБА_24 , свідків ОСОБА_30 , ОСОБА_19 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , а також письмовими доказами: протоколом огляду місця події від 05.02.2020 року та фототаблицею до нього; протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 05.02.2020 року, під час проведення якого потерпілий ОСОБА_24 впізнав ОСОБА_14 ; протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 05.02.2020 року, під час проведення якого потерпілий ОСОБА_24 впізнав нападника ОСОБА_13 ; протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 05.02.2020 року, під час проведення якого потерпілий ОСОБА_24 впізнав нападника з ножом ОСОБА_16 ; протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 05.02.2020 року, під час проведення якого потерпілий ОСОБА_24 впізнав нападника ОСОБА_15 ; протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 05.02.2020 року, під час проведення якого підозрюваний ОСОБА_15 , в присутності захисника ОСОБА_11 та понятих впізнав ОСОБА_16 , з яким вчинили розбійний напад із погрозою застосування ножа; протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 05.02.2020 року, під час проведення якого підозрюваний ОСОБА_15 , в присутності захисника ОСОБА_11 та понятих впізнав ОСОБА_14 , який також приймав участь у розбійному нападі; протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 05.02.2020 року, під час проведення якого підозрюваний ОСОБА_15 , в присутності захисника ОСОБА_11 та понятих впізнав ОСОБА_13 , з яким вчинили розбійний напад на ОСОБА_24 із погрозою застосування ножа; протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 05.02.2020 року, під час проведення якого свідок ОСОБА_19 в присутності понятих, на фото впізнав ОСОБА_15 , що був на залізничному вокзалі в ніч з 04.02.2020; протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 05.02.2020 року, під час проведення якого свідок ОСОБА_19 , в присутності понятих, на фото впізнав ОСОБА_16 , який перебував у приміщенні вокзалу; протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 13.02.2020 року, під час проведення якого свідок ОСОБА_23 , в присутності понятих, на фото впізнав ОСОБА_15 який разом зі своїм товаришем запропонував забрати гроші у потерпілого у вагоні та саме цей хлопець з іншим невідомим йому хлопцем та ОСОБА_13 наніс удари потерпілому; протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 13.02.2020 року, під час проведення якого свідок ОСОБА_23 , в присутності понятих, на фото впізнав ОСОБА_14 , який у момент нападу на потерпілого та під час нанесення йому тілесних ушкоджень тримав руки потерпілого, щоб останній не чинив опору; протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 13.02.2020 року, під час проведення якого свідок ОСОБА_23 , в присутності понятих, на фото впізнав ОСОБА_16 , який перебував разом із хлопцем з чорним волоссям, які познайомилися з його компанією та запропонували забрати гроші у потерпілого у вагоні та вказаний хлопець наносив тілесні ушкодження потерпілому; протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 13.02.2020 року, під час проведення якого свідок ОСОБА_23 , в присутності понятих, на фото впізнав ОСОБА_13 , який першим сів праворуч від потерпілого та першим почав наносити удари кулаком в обличчя потерпілого; протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 13.02.2020 року, під час проведення якого свідок ОСОБА_23 , в присутності понятих, на фото впізнав ОСОБА_19 , який спостерігав за побиттям; протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 21.02.2020 року, під час проведення якого свідок ОСОБА_20 впізнав ОСОБА_13 , який розбив пляшку об голову потерпілого; протоколом проведення слідчого експерименту від 05.02.2020 року, із застосуванням відеозапису, в ході якого свідок ОСОБА_19 показав де, як, та при яких обставинах було вчинено розбійний напад на потерпілого ОСОБА_24 ; переглянутим та відтвореним в судовому засіданні відеодиском з відеозаписом проведення слідчого експерименту від 05.02.2020 року, в ході якого свідок ОСОБА_19 показав де, як, та при яких обставинах було вчинено розбійний напад на потерпілого; протоколом проведення слідчого експерименту від 05.02.2020 року, із застосуванням відеозапису, в ході якого потерпілий ОСОБА_24 показав де, як, та при яких обставинах відносно нього було вчинено розбійний напад; переглянутим та відтвореним в судовому засіданні відеодиском з відеозаписом проведення слідчого експерименту від 05.02.2020 року з участю потерпілого; протоколом проведення слідчого експерименту від 05.02.2020 року, із застосуванням відеозапису відтвореного в ході судового розгляду, за участю підозрюваного ОСОБА_15 , захисника ОСОБА_11 та понятих, в ході якого підозрюваний ОСОБА_15 добровільно, детально і докладно розповів та показав на місці, де, як та при яких обставинах він разом з ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_16 вчинили розбійний напад на ОСОБА_24 ; протоколом проведення слідчого експерименту від 17.02.2020 року, із застосуванням відеозапису, в ході якого свідок ОСОБА_23 показав де, як, та при яких обставинах було вчинено розбійний напад на потерпілого ОСОБА_24 ; переглянутим та відтвореним в судовому засіданні відеодиском з відеозаписом проведення слідчого експерименту від 17.02.2020 року з участю свідка ОСОБА_23 ; протоколом проведення слідчого експерименту від 21.02.2020 року, із застосуванням відеозапису, в ході якого свідок ОСОБА_20 показав де, як, та при яких обставинах було вчинено розбійний напад на потерпілого ОСОБА_24 ; переглянутим та відтвореним в судовому засіданні відеодиском з відеозаписом проведення слідчого експерименту від 21.02.2020 року, в ході якого свідок ОСОБА_20 показав де, як, та при яких обставинах було вчинено розбійний напад на потерпілого; судово-медичною експертизою №14/385-Дм/20 від 25.02.2020 року; судово-медичною експертизою №14/386-Дм/20 від 28.02.2020 року; судово-медичною експертизою №14/387-Дм/20 від 28.02.2020 року; судово-медичною експертизою №14/388-Дм/20 від 03.03.2020 року; судово-медичною експертизою №12-14/30-ЛЗ/20 від 06.03.2020 року; судово-медичною експертизою №12-14/31-ЛЗ/20 від 11.02.2020 року; судово-медичною експертизою №12-14/29-ЛЗ/20 від 11.02.2020 року; речовими доказами вилученими у ОСОБА_15 .

Аналізуючи вказані докази, суд першої інстанції вказав наступне

Згідно пункту 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», небезпечним для життя чи здоров`я насильством у розумінні статті 187 КК є умисне заподіяння потерпілому легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, середньої тяжкості або тяжке тілесне ушкодження, а також інші насильницькі дії, які не призвели до вказаних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров`я в момент їх вчинення. До них слід відносити, зокрема, і насильство, що призвело до втрати свідомості чи мало характер мордування, придушення за шию, скидання з висоти, застосування електроструму, зброї, спеціальних знарядь тощо.

Допитаний під час судового розгляду потерпілий ОСОБА_24 зазначив, що коли обвинувачений ОСОБА_31 зайшов між лавками з ножом і почав вимагати у нього телефон та грошові кошти, він відмовив та відштовхнув його від себе, внаслідок чого, ОСОБА_16 упав, після чого обвинувачений ОСОБА_13 схватив його за шию та тримаючи почав душити, а ОСОБА_15 - наносити удари. В цей же час обвинувачений ОСОБА_13 намагався дістати телефон і грошові кошти, а ОСОБА_14 стоячи позаду, наносив удари по спині і знімав куртку. Потім вони повалили його на підлогу, де почали наносити удари кулаками та ногами по різним частинам тіла і голови, ОСОБА_24 намагаючись захиститися підняв з підлоги скляну пляшку, яку відібрали та нанесли йому декілька ударів цією пляшкою по голові у зв`язку з чим він втратив свідомість. Після цього, ОСОБА_24 прийшовши до тями, помітив, що на місці події вже нікого не було, але через деякий час, обвинувачені ОСОБА_15 і ОСОБА_14 повернулись та продовжили його бити.

Згідно постанови Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у справі №225/8066/19 від 18 лютого 2021 року, домовленість досягається словами, жестами, умовними знаками, а іноді поглядами як за тривалий час до початку вчинення кримінального правопорушення, так і за кілька годин, хвилин чи секунд. Початком вчинення кримінального правопорушення вважається початок виконання об`єктивної сторони. Усі погодження до початку замаху є попередніми. При цьому під час вчинення кримінального правопорушення кожен зі співучасників може вчиняти різні дії (подолання опору потерпілого, заподіяння тілесних ушкоджень, заволодіння майном), які спрямовані на досягнення єдиної мети.

Як встановлено судом, вимогу передати телефон та гроші, обвинувачений ОСОБА_16 висунув потерпілому в присутності інших обвинувачених, при цьому останні були вже обізнані про це, попередньо домовившись. Обвинувачені разом почали бити потерпілого і тільки після того, як забрали телефон і гроші у потерпілого, вони залишили місце події. Спільні дії засуджених, як до початку вчинення кримінального правопорушення, так і спільні насильницькі дії під час заволодіння чужим майном, їх узгодженість вказують на об`єднання таких дій єдиним умислом, охоплення свідомістю, об`єктивного сприяння один одному у вчинені розбійного нападу.

Отже, враховуючи зазначені обставини, які передували вчиненню кримінального правопорушення, дії засуджених під час вчинення кримінального правопорушення, а також їх поведінку після вчинення кримінального правопорушення, суд вважає доведеним вчинення ними розбою за попередньою змовою групою осіб.

Погрози, які потерпілий сприймав реально та заподіяння потерпілому ударів кулаками та ногами по різним частинам тіла і голови, а також скляною пляшкою по голові та придушення за шию у значенні, яке йому надано вищезазначеною постановою Пленуму Верховного суду України, створювало реальну небезпеку для життя і здоров`я потерпілого, який зазнав нападу, та за своєю інтенсивністю, характером і наслідками була подібною до проявів насильства, які небезпечні для життя чи здоров`я, що кваліфікуються за статтею 187 КК України.

Надані потерпілим показання щодо способу отримання ним ушкоджень повністю узгоджуються з даними протоколу огляду місця події від 05.02.2020, слідчих експериментів від 05.02.2020, 17.02.2020, 21.02.2020 та висновком судово-медичної експертизи №12-14/29-ЛЗ/20 від 11.02.2020 року, відповідно до якого, у ході огляду у потерпілого виявлено поверхневу забиту рану в лівій потиличній області, синці в області проекції лівого лобного бугра, в правій та лівій навколоочних областях, по тильній поверхні лівої кисті у 1-му між пальцевому проміжку, садно в області спинки носу, які утворилися від ударної дії тупих предметів що не відобразили в ушкодженні своїх індивідуальних властивостей, і якими могли бути як руки, взуті ноги та пляшка, що свідчить про отримання ним легких тілесних ушкоджень.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_13 , та його захисника ОСОБА_18 , а також захисника ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_14 про недоведеність вини обвинувачених є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Отже показання потерпілого згідно вимог вказаної статті є самостійним джерелом доказу.

В суді першої інстанції потерпілий наполягав на тому, що обвинувачені ОСОБА_13 і ОСОБА_14 наносили йому удари та спільно із обвинуваченими ОСОБА_15 і ОСОБА_16 заволоділи його майном і грошовими коштами, що, усупереч доводам апеляційної скарги із доповненнями обвинуваченого ОСОБА_13 , підтверджено технічним записом судового засідання.

Певні неточності у показаннях ОСОБА_24 та свідків щодо того, хто саме із обвинувачених наносив удари пляшкою по голові потерпілого не спростовують висновки суду про винуватість усіх чотирьох обвинувачених у вчиненні розбійного нападу, вчиненого за попередньою змовою. Адже ОСОБА_13 , окрім іншого, бив та душив потерпілого за шию, утримуючи його у такий спосіб та даючи змогу іншим нападникам безперешкодно наносити ОСОБА_24 удари та заволодівати його майном. Доводи ОСОБА_13 про неспроможність нанести удари потерпілому, через побиття його напередодні невідомими особами, спростовано окрім показань потерпілого, ще й очевидцем події свідком ОСОБА_19 . Також про цю обставину під час досудового розслідування повідомляв свідок ОСОБА_23 , зокрема в ході проведення впізнання нападників по фотографіях.

Заперечення захисника обвинуваченого ОСОБА_13 проти допустимості як доказів слідчих експериментів через проведення їх у службовому кабінеті є безпідставними з огляду на наступне.

Стаття 240 КПК України не вимагає від слідчого проводити слідчий експеримент виключно на місці події злочину, а тому, оскільки вказані слідчі дії за участю потерпілого, підозрюваного ОСОБА_15 та свідка ОСОБА_19 проводилися виключно з метою відтворення розташування нападників та механізму спричинення ОСОБА_24 тілесного ушкодження, проведення такої слідчої дії в службовому кабінеті слідчого не свідчить про недопустимість її результатів як доказу. При цьому, розбіжностей у відтворенні механізму нанесення удару, а також недотримання процедури оформлення результатів цих слідчих дій протоколи слідчих експериментів не містять. Наведене узгоджується із правовим висновком Верховного Суду у постанові від 02.07.2024 справа №303/515/15-к.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_13 про не перебування його у стані алкогольного сп`яніння спростоване показаннями самого ОСОБА_13 під час судового розгляду, де він повідомив, що 04.02.2020 сидів на вокзалі станції Лозова та в компанії знайомих вживав алкогольні напої. Такі ж показання про вживання алкоголю ОСОБА_13 надала в суді свідок ОСОБА_22 .

Судом достеменно встановлено, що ОСОБА_32 під час нападу погрожував потерпілому ножом, що в судовому засіданні повідомив ОСОБА_24 та підтвердив свідок-очевидець ОСОБА_19 .

У доповненнях до апеляційної скарги ОСОБА_13 вказував на часткову невідповідність показань свідка ОСОБА_23 , наданих у судовому засіданні з тими, що він повідомляв під час досудового розслідування щодо місця його розташування.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду у справі №740/3597/17 постанова від 14.09.2020 зазначено, що приписи ч. 4 ст. 95 КПК про те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу, мають застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійного процесуального джерела доказів згідно зі ст. 95 КПК. Показання необхідно розмежовувати з іншим самостійним процесуальним джерелом доказів протоколом слідчого експерименту.

Заперечення обвинуваченим у судовому засіданні відомостей, які слідчий, прокурор перевіряв або уточнював за його участю під час слідчого експерименту, не може автоматично свідчити про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту.

Легітимна мета слідчого експерименту за участю підозрюваного, обвинуваченого досягається дотриманням встановленого порядку його проведення, забезпеченням реалізації прав особи як процесуальних гарантій справедливого судового розгляду та кримінального провадження в цілому.

Проведення слідчого експерименту у формі, що не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення дослідів чи випробувань, а посвідчує виключно проголошення підозрюваним зізнання у вчиненні кримінального правопорушення з метою його процесуального закріплення, належить розцінювати як допит, що не має в суді доказового значення з огляду на зміст ч. 4 ст. 95 КПК.

Зважаючи на вказану позицію Верховного Суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно послався як на доказ вини обвинувачених протокол слідчого експерименту з участю ОСОБА_23 . Свідок детально та послідовно розповів про обставини нападу на потерпілого ОСОБА_24 , показав, як все відбувалося. Його показання співпадають з показаннями іншого свідка ОСОБА_19 та потерпілого ОСОБА_24 .

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_14 про недоведеність вини останнього у вчиненні розбійного нападу є бездпідстваними. На його причетність вказували потерпілий ОСОБА_24 , який повідомляв, що в момент нападу ОСОБА_14 стояв позаду, наносив удари потерпілому та знімав куртку. А після нападу повернувся разом із ОСОБА_15 та продовжив бити потерпілого. Про активну участь ОСОБА_14 у нападі на ОСОБА_24 повідомив свідок-очевидець ОСОБА_19 , який детально розповів у суді про роль ОСОБА_14 , описав його дії. Також свідок ОСОБА_23 під час впізнання на досудовому слідстві вказував на ОСОБА_14 як на особу, яка спільно з іншими обвинуваченими здійснював побиття потерпілого та заволодівав його майном. Слід зазначити, що протокол пред`явлення особи для впізнання є окремими самостійним доказом та додаткового підтвердження в ході судового розгляду показаннями особи з якою проводилося таке впізнання, не потребує.

Решта доводів апеляційних скарг сторони захисту, як то відсутність крові потерпілого на одязі ОСОБА_33 , не вилучення у ОСОБА_13 та ОСОБА_14 речей потерпілого під час їхнього затримання, не підтвердження їхньої участі у розбійному нападі свідком ОСОБА_22 , не спростовують висновків суду про доведеність вини ОСОБА_13 та ОСОБА_14 у вчиненні розбійного нападу спільно із ОСОБА_16 та ОСОБА_15 .

Колегія суддів вважає надуманими доводи ОСОБА_13 про порушення його права на захист через неналежне виконання захисником ОСОБА_18 її обов`язків. Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що захисник ставила запитання свідкам, потерпілому, заявляла клопотання в інтересах ОСОБА_13 , оскаржувала обвинувальний вирок. ОСОБА_13 вважає, що його право на захист було порушено через відмову захисника досліджувати рапорт працівників поліції, відповідно до якого ОСОБА_24 повідомляв про його побиття невідомими особами. Таке твердження не ґрунтується на вимогах закону, адже рапорт в розумінні ст. 84 КПК України не є доказом у кримінальному провадженні і суд не посилався на нього у вироку як на доказ вини ОСОБА_13 .

Зважаючи на те, що ОСОБА_13 окрім як порушення його права на захист, не вказує на інші істотні порушення судом першої інстанції вимог КПК України під час судового слідства, колегія суддів не вбачає підстав, передбачених ст. ст. 412, 415 КПК України, для скасування вироку та призначення нового розгляду у суді першої інстанції, як про це просить у своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_13 .

В ході апеляційного перегляду оскаржуваного вироку судом апеляційної інстанції була призначена перевірка застосування недозволених методів досудового розслідування до обвинувачених ОСОБА_13 та ОСОБА_15 . Під час призначення обвинувачений ОСОБА_13 повідоми про застосування до нього недозволених методів досудового розслідування. В подальшому ОСОБА_13 вказав, що мав на увазі, що працівники поліції проводили його допит в той час, як він мав тілесні ушкодження, отримані ним внаслідок побиття його невідомими особами незадовго до 04.02.2020 року. Таким чином, колегія судів встановила про відсутність підстав для подальшого проведення перевірки ДБР недозволених методів досудового розслідування щодо ОСОБА_13 .

Також ОСОБА_15 повідомив суд апеляційної інстанції, що покладені в основу вироку його показання, протокол слідчого експерименту та протокол впізнання були здобуті працівниками поліції без застосування до нього недозволених методів досудового розслідування. Під час цих слідчих дій ОСОБА_15 добровільно без будь якого примусу та тиску в присутності свого захисника надавав показання про обставини вчинення ним спільно з іншими обвинуваченими інкримінованого злочину. Таким чином, колегія судів встановила про відсутність підстав для отримання результатів перевірки ДБР недозволених методів досудового розслідування щодо ОСОБА_15 для оцінки доказів.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено про те, що, досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Призначаючи покарання обвинуваченим суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про їх особи, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Обвинувачений ОСОБА_13 раніше судимий, має не зняті та не погашені в установленому законом порядку судимості за аналогічні корисливі злочини, в тому числі за розбій, вчинив злочин в період іспитового строку за вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11.03.2019 за яким його було засуджено за ст.185 ч.2 КК України до 2 років позбавлення волі із застосуванням ст.75 КК України з іспитовим строком 1 рік, не працює, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, перебуває на профілактичному обліку у лікаря-нарколога з 2019 року, з діагнозом «Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів, вживання зі шкідливими наслідками», перебуває на диспансерному обліку у лікарів медичної частини з діагнозом «ВІЛ-інфекція ІІІ клінічна стадія, хронічний вірусний гепатит «С», гіпертонічна хвороба І ст.».

Обвинувачений ОСОБА_14 раніше судимий, має не зняті та не погашені в установленому законом порядку судимості за аналогічні корисливі злочини, в тому числі за розбій, не працює, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває.

Обвинуваченого ОСОБА_15 раніше не судимий, не працює, студент 2 курсу денної форми навчання Торецького професійного ліцею, за місцем навчання характеризується негативно, порушує дисципліну, виявляє агресію до однолітків, конфліктує з дорослими, не дисциплінований, без дозволу залишає заняття в ліцеї, в гуртожитку не ночує, бродяжить, адміністрація ліцею неодноразово виїжджала за місцем проживання до його бабусі і батька та зверталася до правоохоронних органів, для розшуку останнього та повернення до занять, має статус дитини, позбавленої батьківського піклування, неодружений, на обліку у лікарів нарколога не перебуває, знаходився на стаціонарному лікуванні у період з 12.03.2018 по 03.05.2018, з 23.10.2019 по 14.11.2019 з діагнозом: Легка розумова відсталість з мінімальними поведінковими порушеннями. Отримує послугу з надання психіатричної допомоги з 2008 року по теперішній час.

Обвинувачений ОСОБА_16 раніше не судимий, не працює, учень 3 курсу Барвінківського професійного аграрного ліцею, не одружений, інтересу до навчання не виявляє, навчається на низькому рівні, має систематичні запізнення і пропуски занять, має нестриманий і неврівноважений характер, на зауваження реагує неадекватно, може без дозволу старших піти з ліцею, неодноразові бесіди з опікуном про поведінку ОСОБА_16 , позитивних результатів не дають, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває.

Відповідно до ст. 66 КК України обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_16 , суд визнав щире каяття і добровільне відшкодування завданих збитків, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_15 суд визнав щире каяття, обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченим ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , судом не встановлено.

Відповідно до ст. 67 КК України обставин, що обтяжують покарання обвинувачених ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , судом не встановлено, обставинами, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_13 , суд визнав вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння та рецидив злочинів, обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_14 , суд визнав рецидив злочинів.

Призначаючи покарання, суд враховував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винних, наявність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченому, обставини вчинення злочину.

Врахувавши обтяжуючі покарання обставини обвинуваченим ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , суд першої інстанції призначив покарання у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного їм майна. Колегія суддів погоджується із таким строком покарання, оскільки він не є мінімальним. В той же час, з урахуванням того, що ОСОБА_14 та ОСОБА_13 за наявності достатніх та допустимих доказів доведеності їх вини, вину не визнають, - колегія суддів не вбачає підстав для пом`якшення їм покарання.

Судом першої інстанції обвинуваченим ОСОБА_16 та ОСОБА_15 призначено мінімальне покарання, передбачене ч. 2 ст. 187 КК України у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного їм майна.

Суд апеляційної інстанції вважає призначене ОСОБА_16 покарання у його мінімальній межі правильним. Оскільки він є особою молодого віку (на момент вчинення злочину заледве виповнилося 18 років), вперше вчинив кримінальне правопорушення, був позбавлений батьківського піклування. В той же час, враховуючи роль ОСОБА_16 , який фактично розпочав розбійний напад та погрожував ножом потерпілому, а також його негативну характеристику з місця навчання, колегія суддів не знаходить підстав для застосування до нього положень ст. ст. 69, 75 КК України та пом`якшення покарання із звільнення від його відбування з іспитовим строком.

Натомість, обвинуваченому ОСОБА_15 суд призначив надто суворе покарання без врахування всіх обставин кримінального провадження та особи обвинуваченого.

Колегія суддів враховує, що ОСОБА_15 єдиний із всіх нападників визнав вину, надавав викривальні показання під час досудового і судового слідства як щодо себе, так і щодо ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_16 . Страждає на легку розумову відсталість з мінімальними поведінковими порушеннями. Колегія суддів визнає ці обставини як такі, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального порушення і дають підстави для застосування до ОСОБА_15 положень ст. 69 КК України, з призначенням йому покарання нижче нижчої межі. В той же час, враховуючи, що вчинений злочин відноситься до особливо тяжких, відсутні підстави для застосування ст. 75 КК України із звільненням ОСОБА_15 від відбування покарання з випробуванням.

Суд апеляційної інстанції вважає помилковим застосування положень ст. 71 КК України до ОСОБА_13 і призначення йому покарань за сукупністю вироків.

Вбачається, що за вироком, що оскаржується ОСОБА_13 підставі ст.71 КК України до призначеного покарання частково приєднано не відбуте покарання у виді 1 року позбавлення волі за вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11.03.2019 року та призначено остаточне покарання за сукупністю вироків у виді 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

В той же час відповідно до вироку Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07.08.2020 ОСОБА_13 визнано винуватим та засуджено за ч.2 ст.15 ч.2 ст.185, ст. 395, ст. 70 КК України на 1 рік 1 місяць позбавлення волі. Та відповідно до ст. 71 КК за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано не відбуте покарання за вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11.03.2019 року та призначено остаточне покарання за сукупністю вироків у виді 2 роки 2 місяці позбавлення волі. Цим вироком ОСОБА_13 був засуджений за вчинення злочину 21 січня 2020 року.

Отже щодо ОСОБА_13 наявний вирок від 07.02.2020 в якому було враховане покарання за вироком від 11.03.2019.

За таких обставин, суд мав би застосувати до ОСОБА_13 положення ч. 4 ст.70 КК України, що ним зроблено не було.

Відповідно до розпорядження вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07.08.2020 щодо ОСОБА_13 набрав законної сили 08.09.2020 і надійшов на виконання в установу виконання покарань 22.01.2021 року. Станом на день ухвалення судом апеляційної інстанції судового рішення, ОСОБА_13 відбув покарання за вироком від 07.08.2020 повністю, яке відповідно до вимог ч. 4 ст. 70 КК України підлягає зарахуванню у строк остаточно призначеного покарання за цим вироком.

За таких обставин, вирок суду підлягає зміні в частині призначення покарань обвинуваченим ОСОБА_13 та ОСОБА_15 .

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_18 та ОСОБА_12 , а також обвинуваченого ОСОБА_13 задвооленню не підлягають. Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_15 та в його інтересах захисника ОСОБА_11 слід задовольнити частково.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_15 із внесеними доповненням та адвоката ОСОБА_11 захисника в інтересах обвинуваченого ОСОБА_15 задовольнити частково.

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_13 , адвоката ОСОБА_10 захисника в інтересах обвинуваченого ОСОБА_14 , адвоката ОСОБА_18 захисника в інтересах обвинуваченого ОСОБА_13 , адвоката ОСОБА_12 захисника в інтересах обвинуваченого ОСОБА_16 залишити без задоволення.

Вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 18 травня 2021 року щодо ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 в частині призначення покарання ОСОБА_13 та ОСОБА_15 змінити.

Пом`якшити ОСОБА_15 покарання та призначити йому покарання за ч. 2 ст. 187 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років з конфіскацією частини всього належного йому майна.

На підставі ст. 404 КК України вважати ОСОБА_13 засудженим за ч. 2 ст. 187 КК України на 8 (вісім) років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України зарахувати ОСОБА_13 у строк відбуття покарання за цим вироком повністю відбуте покарання за вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07.08.2020 року та остаточно призначити ОСОБА_13 покарання у виді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років з конфіскацією всього належного йому майна.

В іншій частині вирок суду щодо ОСОБА_16 та ОСОБА_14 , вирішення долі речових доказів, зняття арешту та обрахування строку відбуття покарання залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженими, які утримуються під вартою, в той же строк з часу отримання копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4