Провадження № 11-кп/4823/555/25
Категорія - в порядку КПК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні матеріали судового провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 травня 2025 року,

У С Т А Н О В И Л А:

Цією ухвалою суду, постановленою під час розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України, продовжено йому запобіжний захід у виді тримання під вартою до 20.07.2025 року без визначення розміру застави.

Суд першої інстанції дійшов такого висновку з огляду на те, що на цей час ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які стали підставою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та в подальшому неодноразового продовження такого запобіжного заходу, не зменшилися, зокрема, ризик переховування від суду високий, оскільки злочин, у якому обвинувачується ОСОБА_8 , згідно ст. 12 КК України є особливо тяжким проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, тому тяжкість покарання, яке загрожує, може стати підставою переховування від суду, враховуючи, що він раніше відбував покарання у місцях позбавлення волі. Також ризик можливого впливу на неповнолітню потерпілу щодо якої, згідно з обвинувальним актом, обвинувачений застосував насильство, що вона підтвердила у судовому засіданні, а також ризик повторного вчинення кримінального правопорушення, враховуючи неодноразові судимості, у тому числі за вчинення особливо тяжкого злочину із застосуванням фізичного насильства. Тому дійшов висновку, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить належного виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та не зможе запобігти встановленим ризикам. Та з урахуванням п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України не визначено розмір застави.

Не погодившись із рішенням суду, обвинувачений подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду в частині продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою скасувати та ухвалити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора та застосувати запобіжний захід у виді домашнього арешту. Також просить змінити правову кваліфікацію кримінального правопорушення і застосувати закон про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення.

В обґрунтування апеляційних скарг зазначає про недоведеність ризиків, на які посилався прокурор та запевняє, що запобіжний захід у виді домашнього арешту зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку. Вказує, що він не має наміру переховуватися від суду та впливати на потерпілу, яка вже допитана у суді, свідків, які б прямо указували на його причетність, немає, висновки експертизи також не підтверджують його причетність. Тому вважає, що його безпідставно утримують під вартою та зазначає ряд заперечень по суті пред`явленого йому обвинувачення.

Заслухавши доповідача, позицію обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу із викладених у ній підстав, думку прокурора про залишення ухвали суду без змін, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів дійшла висновку про те, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Згідно із ст. 197 КПК України строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею, за умови доведення прокурором в клопотанні, поданому до суду в порядку ст. 199 КПК України, обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися, або з`явилися нові, які виправдовують тримання особи під вартою, а також обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення строку дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Такий вид запобіжного заходу як тримання під вартою за положеннями ч. 1 ст. 183 КПК України є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Як убачається з матеріалів судового провадження, у провадженні Деснянського районного суду м. Чернігова перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001957 від 21.06.2024 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України. Кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду.

Відповідно до ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Положеннями ст. 199 КПК України регламентовано порядок продовження строку тримання під вартою.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе. Продовжуючи строк тримання під вартою, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинувачених, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку перебування під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Тримання під вартою та продовження строку такого тримання може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Апеляційний суд відмічає, що зазначені вимоги закону судом першої інстанції дотримані в повному обсязі.

Під час вирішення питання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції встановив, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, оскільки в судовому засіданні прокурором доведено, що ризики не відпали, залишається незмінним ризик переховування від суду, який обґрунтований тяжкістю покарання, яке загрожує у разі доведеності вини, можливого впливу на потерпілу, яка під час допиту у суді підтвердила обставини, які викладені в обвинувальному акті щодо фізичного насилля відносно неї з боку обвинуваченого, а також ризик повторного вчинення кримінальних правопорушень, і на даний час стороною захисту встановлені ризики не спростовані та не надано даних про їх зменшення, тому суд дійшов висновку про необхідність продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави, оскільки ставиться у вину злочин, вчинений із застосуванням насильства.

Виходячи із матеріалів судового провадження, є правильним висновок суду першої інстанції відносно того, що ризики, наведені прокурором, є дійсними та триваючими і наразі вони виключають можливість зміни запобіжного заходу стосовно ОСОБА_8 на більш м`який.

Доводи обвинуваченого стосовно відсутності доказів його винуватості, які ним дублюються і в апеляційній скарзі, вірно судом відхилені на даній стадії кримінального провадження, оскільки оцінка доказам надається при ухваленні остаточного рішення у справі. І колегія суддів апеляційної інстанції підтверджує правильність таких висновків суду. З цих підстав і апеляційна вимога щодо перекваліфікації його дій на менш суворе кримінальне правопорушення не може бути предметом розгляду при вирішенні питання продовження строку запобіжного заходу.

Крім того, суд урахував тяжкість безальтернативного покарання, визначеного санкцією статті, а також зважаючи на доведеність прокурором наявності всіх обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, керуючись наданими йому законом дискреційними повноваженнями, дійшов обґрунтованого висновку про доцільність продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого без визначення розміру застави, належним чином умотивувавши своє рішення.

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на підставі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний щодо обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення застави, на цей час відповідає його особі, характеру та тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Так, у рішенні по справі «W. проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє «прогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства».

Отже, приймаючи до уваги тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, які суд оцінює у сукупності з іншими даними, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про доцільність продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого, оскільки відсутні підстави вважати, що інший (менш суворий) запобіжний захід, може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, та забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у цьому кримінальному провадженні.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо невиправданості ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки при розгляді клопотання прокурором доведено об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше тримання під вартою обвинуваченого, при цьому, будь-яких об`єктивних даних, які б безумовно свідчили про зміну або відсутність обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, які раніше слугували підставою для обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави, апелянтом не наведено.

З урахуванням наведеного колегія суддів не вбачає передбачених законом підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни ухвали суду.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 травня 2025 року, якою продовжено запобіжний захід ОСОБА_8 у виді тримання під вартою до 20.07.2025 року без визначення розміру застави - без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4