КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 752/4080/25 Слідчий суддя в суді першої інстанції - ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/824/3793/2025 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 25 квітня 2025 року про арешт майна,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 25 квітня 2025 року задоволено клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_8 про арешт майна.

Накладено арешт у кримінальному провадженні №0000001, відомості щодо якого внесені 03.01.2024 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України, на майно, яке вилучене 22.04.2025 року під час проведення обшуку приміщення, за місцем проживання менеджера відділу закупівель ТОВ «Аметрин ФК» () ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на: системний блок «Kingston» 500 GB із маркуванням №50026В7685В4СС92, грошові кошти: 40 830 доларів США, 1015 Євро, 50 000 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва ОСОБА_1 від 25.04.2025 року у справі №752/4080/25 про арешт вилученого під час обшуку майна за адресою АДРЕСА_1 , та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_8 про арешт майна - відмовити, і зобов`язати повернути вилучене майно - системний блок «Kingston» 500 GB із маркуванням №50026В7685В4СС92, грошові кошти: 40 830 доларів США, 1015 Євро, 50 000 грн.

На обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що дане рішення прийняте із недотриманням норм кримінального процесуального законодавства України, відтак, має бути скасоване.

Скаржник зазначає, що суддя під час розгляду клопотання про арешт майна не врахував, що слідчим жодним чином не обґрунтовувалось, яке відношення до кримінального провадження має вилучене майно.

Вказує, що слідчий не надав постанови про призначення будь-яких експертиз з дослідження майна з метою виявлення на них ознак причетності до кримінального провадження, а слідчий суддя в ухвалі також не надав жодного пояснення з цього питання.

Також судом не було встановлено, яким чином вилучені особисті грошові кошти, вилучення яких прямо заборонено ухвалою суду про проведення обшуку, можуть бути доказами у кримінальному провадженні. Під час розгляду питання про накладення арешту ОСОБА_6 надав вичерпні пояснення, щодо того, що саме він є власником грошових коштів. Ці аргументи були залишені судом поза увагою.

Згідно з матеріалами справи, ці кошти є особистими заощадженнями ОСОБА_6 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 10.07.2023 року та розписками про позику грошових коштів від ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Вилучення зазначених коштів, яке не має чітких доказів їх причетності до вчинення злочину, є порушенням принципу презумпції невинуватості та права на особисту власність, що є гарантованим ст. 41 Конституції України. Відповідно до ст. 170 КПК України, арешт майна може бути накладений лише в разі наявності обґрунтованих підстав вважати, що майно є доказом злочину, або здобуте злочинним шляхом, що у даному випадку не підтверджується жодними доказами.

Апелянт зазначає, що ані в клопотанні слідчого, ані в ухвалі слідчого судді не вказано, які конкретно відомості, сліди містять вищенаведені документи, а також яким чином могло вказане майно бути використане як знаряддя вчинення злочину. Відтак, не наведено доказів того, що дане майно має ознаки речових доказів.

Посилається на те, що під час проведення обшуку слідчим було допущено цілу низку процесуальних порушень, крім тих, що було наведено вище, які є підставою вважати вилучене майно неналежним доказом.

Так, слідчий провів обшук, не надавши часу для прибуття на місце проведення обшуку ОСОБА_6 або його адвоката.

Відповідно до ч. 1 ст. 236 КПК України слідчий, прокурор вживає належних заходів для забезпечення присутності під час проведення обшуку осіб, чиї права та законні інтереси можуть бути обмежені або порушені.

Незалежно від стадії цієї слідчої дії слідчий, прокурор, інша службова особа, яка бере участь у проведенні обшуку, зобов`язані допустити на місце його проведення захисника чи адвоката, повноваження якого підтверджуються згідно з положеннями статті 50 цього Кодексу. Таким чином було обмежено право ОСОБА_6 на захист.

З протоколу випливає, що ОСОБА_6 було запропоновано видати зазначені в ухвалі кошти, речі, майно, документи. Однак з копії ухвали, яку йому вручили, вбачається, що вона не надає дозволу на вилучення грошових коштів, мобільних телефонів, флеш - накопичувачів.

Відеофіксація проводилася переривчасто, в протоколі не відображено те, що під час обшуку відеокамера вимикалась, що не забезпечує вимоги, щодо безперервної відео фіксації слідчої дії.

Не перераховані номери купюр вилучених грошових коштів. Слідчим жодним чином не обґрунтовувалась необхідність у вилученні особистих грошових коштів і не зазначалось яку доказову цінність вони мають.

Незаконно, без дозволу суду до приміщення проникли співробітники СБУ, зазначені в протоколі обшуку, яким не давався дозвіл на проведення обшуку або дозволу слідчого проводити обшук спільно з оперативними співробітниками.

При прийнятті рішення, щодо арешту майна судом не були враховані письмові заперечення, подані адвокатом ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 .

В зазначених запереченнях було вказано про те, що вилучені грошові кошти є особистими коштами ОСОБА_6 , які були зібрані ним для розрахунку за позиками на купівлю квартири, однак на підтвердження цього відсутні будь-які документи. Разом з тим, зазначалось про те, що особистий комп`ютер ОСОБА_6 є не тільки засобом для збереження особистої інформації, а і інструментом для роботи, що позбавляє права користування майном та порушує права власності ОСОБА_6 .

Представник власника майна посилається і на те, що суд не надав відповідної оцінки зазначеним обставинам і зазначив, що такі доводи спростовуються матеріалами клопотання прокурора, з яких вбачається, що вказана техніка може мати інформацію, що має значення для досудового розслідування та встановлення істини у кримінальному провадженні, яка буде вилучена для призначення та проведення ряду криміналістичних експертиз. При цьому, суддя жодним чином не обґрунтував необхідність вилучення грошових коштів, не було встановлено, яку доказову цінність вони мають та з якою метою вилучаються.

Зазначає, що доказом у кримінальному провадженні є саме інформація, яка знаходиться на електронному носії інформації, а не власно сам носій інформації, відповідно відсутня необхідність накладати арешт на сам носій інформації, слідство мало можливість здійснити копіювання всієї інформації, яка є необхідною слідству.

На думку скаржника, мотивувальна частина ухвали не містить мотивів неврахування доказів, які були надані власником вилученого майна, а саме, докази того, що вилучене майно не відноситься до кримінальної справи.

Власник майна в запереченнях довів, що це майно належить саме йому, а він особисто не проходить за кримінальною справою навіть як свідок.

Таким чином, з 22.04.2025 року фізична особа позбавлена права розпоряджатись своїм майном.

В запереченні на клопотання, щодо накладення арешту на майно зазначалось, що власник майна просить провести розгляд за присутності свого представника ОСОБА_7 .

Розгляд клопотання про накладення арешту було проведено за відсутністю власника майна чи його представника, хоча суду подання такої повістки було можливо зробити через систему Електронний суд або за вказаним у запереченні номером телефону.

Суд у ухвалі жодним чином не обґрунтував необхідність у недотриманні вимог ч. 1 ст. 192 КПК України і позбавленні права власника майна бути присутнім при розгляді справи.

Зазначає, що ухвалою суду прямо відмовлено у праві вилучення грошових коштів, мобільних терміналів та комп`ютерної техніки. Слідчий під час обшуку нічим не обґрунтував необхідність та підстави такого вилучення.

Згідно ч.2 ст. 168 КПК України у разі необхідності слідчий чи прокурор здійснює копіювання інформації, що міститься в інформаційних (автоматизованих) системах, телекомунікаційних системах, інформаційно-телекомунікаційних системах, їх невід`ємних частинах. Копіювання такої інформації здійснюється із залученням спеціаліста.

Слідчий навіть не здійснив спроб скопіювати інформацію з електронних носіїв, а одразу вилучив все майно.

В судове засідання прокурор, власник майна та його представник не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання їх повідомлено у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності власника майна, його представника та прокурора, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, у провадженні відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000001 від 03.01.2024 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 191 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що посадові особи ряду фармацевтичних дистриб`юторів, а саме: ТОВ «Аметрін ФК» (), ТОВ «Укрера» (), ТОВ «Авентусфарм» (), ТОВ «Модерн-фарм» () та ТОВ «Дія фарм» (), вступили у злочинну змову з посадовими особами ряду вітчизняних фармацевтичних виробників, зокрема ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» () та АТ «Фармак» (), які зловживаючи своїм службовим становищем налагодили протиправний механізм зі збуту лікарських засобів до закладів охорони здоров`я (лікарень) за завищеними цінами, в результаті чого заволоділи бюджетними коштами у великих розмірах під час дії воєнного стану.

Згідно наявної інформації органом досудового розслідування установлено, що протиправний механізм злочинних дій реалізується шляхом надання знижок заводом виробником на лікарські засоби, які реалізуються за бюджетні кошти, використовуючи «акти зменшення вартості раніше поставленого товару», зокрема фармацевтичні дистриб`ютори ТОВ «Аметрін ФК» (), ТОВ «Укрера» (), ТОВ «Авентусфарм» (), ТОВ «Модерн-фарм» () та ТОВ «Дія фарм» () після реалізації лікарських засобів до закладів охорони здоров`я підписують із заводами виробниками ліків ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» () та АТ «Фармак» () «акти зменшення вартості раніше поставленого товару», тим самим зменшуючи вартість лікарських засобів, які фактично були реалізовані заводами-виробниками.

В результаті таких дій, після коригування вартості вже поставленого товару, прибуток дистриб`юторів складає від 25% до 70%, що перевищує законодавчо визначену граничну надбавку в 10%, що призводить до заволодіння державними коштами під час дії воєнного стану.

Відтак, фактичну ціну лікарського засобу штучно завищено понад граничних меж вартості лікарських засобів, передбачених Постановою КМУ від 17.10.2008 № 955 «Про заходи щодо стабілізації цін на лікарські засоби», що створює умови для заволодіння коштами Державного бюджету України у великих розмірах під час дії воєнного стану.

Крім цього, в ході досудового розслідування отримано інформацію, щодо факту злочинної змови посадових осіб КП «Кременчуцький обласний онкологічний диспансер Полтавської обласної ради» () з уповноваженими особами ТОВ «Модерн-фарм» () під час організації та проведення державної закупівлі за предметом закупівлі «фармацевтична продукція», яка призвела до розкрадання та привласнення бюджетних коштів у великих розмірах під час дії воєнного стану.

Зокрема, Комунальним підприємством «Кременчуцький обласний онкологічний диспансер Полтавської обласної ради» () у березні 2023 року оприлюднено та проведено відкриті торги з особливостями (ідентифікатор закупівлі UA-2023-03-03-001809-a), предметом яких була фармацевтична продукція.

У зазначених торгах учасниками були ТОВ «Модерн-фарм» () та ТОВ «СТМ-Фарм» (), однак переможцем торгів визначено ТОВ «Модерн-фарм» () із кінцевою пропозицією 2 384 189,58 грн. незважаючи на те, що пропозиція ТОВ «СТМ-Фарм» () складала 1 617 122,60 грн., а пропозицію ТОВ «СТМ-Фарм» () було відхилено через невідповідність умов тендерної пропозиції (відсутність гарантійних листів виробників).

Поряд з цим, органом досудового розслідування отримано достовірні відомості, щодо змови службової особи КП «Кременчуцький обласний онкологічний диспансер Полтавської обласної ради» () та уповноважених осіб ТОВ «Аметрин ФК» (), ТОВ «Модерн-фарм» () до оголошення вищезазначеної закупівлі, оскільки співробітник вказаних комерційних структур надавав технічне завдання під оголошення закупівлі та здійснювала правки тендерної документації, зокрема було додано вимогу надати гарантійні листи виробників, а вказане технічне завдання та тендерна документація у подальшому використовувалась в оголошенні торгів.

Крім того, співробітник ТОВ «Аметрин ФК» () та ТОВ «Модерн-фарм» () консультував уповноважену особу, яка є працівником замовника і визначена відповідальною за організацію та проведення процедур закупівель, щодо «правильного» відхилення пропозиції ТОВ «СТМ-Фарм».

Таким чином посадові особи КП «Кременчуцький обласний онкологічний диспансер Полтавської обласної ради» (), зловживаючи своїм службовим становищем спільно з уповноваженими особами ТОВ «Аметрин ФК» () та ТОВ «Модерн-фарм» () заволоділи бюджетними коштами, виділеними на закупівлю фармацевтичної продукції, для потреб закладу охорони здоров`я, у великих розмірах під час дії воєнного стану.

22.04.2025 року згідно ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва ОСОБА_1 від 16.04.2025 року слідчим СУ ГУНП у м. Києві проведено обшук в приміщенні квартири АДРЕСА_2 , де проживає менеджер відділу закупівель ТОВ «Аметрин ФК» () ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час якого виявлено та вилучено наступне майно, що має значення речового доказу у кримінальному провадженні, а саме: системний блок "Kingston" 500 GB маркуванням №50026В7685В4СС92; грошові кошти: 40 830 доларів США, 1015 Євро, 50 000 грн.

23 квітня 2025 року прокурор відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_8 звернувся до слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні №0000001, відомості щодо якого внесені 03.01.2024 року, що виявлене та вилучене слідчим слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві в ході проведення обшуку 22.04.2025 року, на підставі ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва ОСОБА_1 від 16.04.2025 року у приміщенні квартири АДРЕСА_2 , де проживає менеджер відділу закупівель ТОВ «Аметрин ФК» () ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: системний блок "Kingston" 500 GB маркуванням №50026В7685В4СС92; грошові кошти: 40 830 доларів США, 1015 Євро, 50 000 грн.

Клопотання обґрунтоване з посиланням на те, що в ході обшуку органом досудового розслідування прийнято рішення про необхідність у вилученні вказаних речей для забезпечення подальшого повного, всебічного та об`єктивного розслідування вказаного кримінального провадження, а також з`ясування об`єктивної істини по справі, в результаті чого вони були вилучені. Вказані речі будуть використані під час проведення експертиз, допитів свідків та інших слідчих та процесуальних діях.

Прокурор зазначив, що 22.04.2025 року вищевказані виявлені та вилучені речі визнані речовими доказами в рамках кримінального провадження, про що винесено відповідну постанову.

Вказував, що завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб».

З метою з`ясування об`єктивної істини по справі, а також проведення оглядів, призначення та проведення ряду криміналістичних експертиз за вилученими в ході обшуку речами та предметами, що вже визнані речовими доказами, а також допитів свідків та проведення інших слідчих та процесуальних дій, орган досудового розслідування та процесуальний керівник вважають за необхідне накласти арешт на вищевказані речові докази.

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 25 квітня 2025 року задоволено клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_8 про арешт майна.

Накладено арешт у кримінальному провадженні №0000001, відомості щодо якого внесені 03.01.2024 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України, на майно, яке вилучене 22.04.2025 року під час проведення обшуку приміщення, за місцем проживання менеджера відділу закупівель ТОВ «Аметрин ФК» () ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на: системний блок «Kingston» 500 GB із маркуванням №50026В7685В4СС92, грошові кошти: 40 830 доларів США, 1015 Євро, 50 000 грн.

Задовольняючи дане клопотання, подане в межах кримінального провадження №0000001, відомості щодо якого внесені 03.01.2024 року доЄдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 Кримінального кодексу України, слідчий суддя виходив з наявності передбачених ст. 170 КПК України підстав для накладення арешту на вказане майно, з метою його збереження як речового доказу у вказаному кримінальному провадженні.

З таким рішенням слідчого судді колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою, зокрема, і збереження речових доказів.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У відповідності до ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладено у встановленому цим КПК порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Приймаючи рішення, слідчий суддя місцевого суду зазначених вимог закону дотримався.

Так, задовольняючи дане клопотання, слідчий суддя прийшов до висновку про наявність підстав, передбачених ст. 170 КПК України, для накладення арешту на: системний блок «Kingston» 500 GB із маркуванням №50026В7685В4СС92, грошові кошти: 40 830 доларів США, 1015 Євро, 50 000 грн., оскільки вказане майно в даному кримінальному провадженні відповідає критеріям, визначеним в ст. 98 КПК України та визнане речовими доказами постановою слідчого від 22.04.2025 року у даному кримінальному провадженні.

При винесенні ухвали судом, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні прокурора правові підстави для арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому слідчим суддею обґрунтовано задоволено клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнано речовим доказом в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права особи з потребами кримінального провадження.

Статтею 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто його власник, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та враховуючи, що судом першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, та враховано, що для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні цього майна до встановлення фактичних обставин вчинення злочину, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно.

Крім того, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання зникненню майна, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя, в свою чергу, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України, не може бути арештованим майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу власника майна з можливістю арешту такого майна.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, всупереч доводів апеляційної скарги представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , у відповідності до вимог ст.ст. 132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з метою забезпечення його збереження, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до втрати доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Твердження апелянта про непричетність ОСОБА_6 до кримінального правопорушення, не є підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення про те, що вилучене майно, зокрема системний блок та грошові кошти, зберегли на собі сліди кримінального правопорушення та можуть містити інформацію, яка може бути використана як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а тому зазначене майно відповідає ознакам, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

З урахуванням наведеного, доводи апелянта про відсутність будь-яких об`єктивних доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_6 є передчасними та такими, що не є предметом оцінки слідчого судді під час розгляду клопотання про арешт майна.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав, передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу власника майна з можливістю арешту такого майна.

Слід зауважити і на тому, що досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, а органом досудового розслідування здійснюється збирання доказів та встановлення усіх обставин кримінального правопорушення, у тому числі усіх причетних до вказаного кримінального правопорушення осіб.

Сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Твердження апелянта про те, що арештоване майно не відповідає критеріям ст. 98 КПК України є безпідставними, так як встановлені прокурором фактичні обставини кримінальних правопорушень у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що тимчасово вилучене майно, зокрема кошти та системний блок, могли зберегли на собі сліди кримінального правопорушення та містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а отже відповідають ознакам, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали ретельно перевірялися, проте не знайшли свого підтвердження, оскільки рішення слідчого судді ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом.

На переконання колегії суддів необґрунтованими є і посилання скаржника на те, що вилучені кошти є особистою власністю ОСОБА_6 та ним правомірно набуті, оскільки на даному етапі досудового розслідування такі посилання не є безумовною підставою для відмови у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна, оскільки досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000001 від 03.01.2024 року триває, органом досудового розслідування здійснюється збирання доказів та встановлення усіх обставин кримінального правопорушення, а тому накладення арешту на грошові кошти, які відповідають критеріям речових доказів, відповідає меті, визначеній ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів.

Не спростовують висновків слідчого судді і доводи апеляційної скарги про неспівмірність обмеження прав власника майна ОСОБА_6 завданням кримінального провадження, оскільки на переконання колегії суддів, слідчий суддя при вирішенні питання про накладення арешту на майно, дійшов обґрунтованого висновку про те, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співмірним завданням кримінального провадження, з огляду на встановлені обставини даного кримінального провадження, зважаючи на те, що на час прийняття рішення вони вимагали вжиття такого методу державного регулювання, як накладення арешту на вищезазначене майно.

Посилання представника в апеляційній скарзі на ту обставину, що ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 16.04.2025 року не було надано дозволу на вилучення системного блоку та грошових коштів, не є визначеною законом підставою для відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна з цих підстав.

Як убачається з положень ч. 7 ст. 236 КПК України, вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

У відповідності до ч. 5 ст. 171 КПК України, клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

З урахуванням наведеного, відсутність системного блоку та грошових коштів у переліку, щодо якого прямо було надано дозвіл на відшукання та вилучення в ухвалі слідчого судді про дозвіл на обшук, не є перешкодою для тимчасового вилучення такого майна та звернення у подальшому з клопотанням про його арешт, тому доводи апеляційної скарги у цій частині є безпідставними.

Посилання представника власника майна на порушення органом досудового розслідування вимог ст. 168 КПК України до уваги колегією суддів не приймаються, враховуючи наступне.

Так, як убачається із клопотання слідчого, у органу досудового розслідування є достатні підстави вважати, що вилучене майно могло зберегти на собі сліди кримінального правопорушення або містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а тому, за умови доведеності прокурором наявності беззаперечних підстав для накладення арешту на вилучене майно, порушення органами слідства вимог ст. 168 КПК України не можуть бути безумовною підставою для скасування ухвали слідчого судді та відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Відхиляються і доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_7 про те, що обшук помешкання ОСОБА_6 проведено з недотриманням норм кримінального процесуального законодавства України, оскільки незгода з процесуальними діями чи рішеннями слідчого та прокурора у кримінальному провадженні, в тому числі при проведенні обшуків та вилученні майна, не є предметом розгляду даного апеляційного провадження, а є підставою для оскарження таких дій органу досудового розслідування у визначений законом спосіб.

Доводи апеляційної скарги про те, що накладення арешту на системний блок обмежує можливості ОСОБА_6 займатися роботою, не є достатньою підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, та матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів.

Слід зауважити, що скаржником не надано беззаперечних доказів на підтвердження наведених обставин неможливості ОСОБА_6 працювати за умови вилучення та накладення арешту на вищезазначене майно.

Посилання апелянта на те, що суд, задовольняючи клопотання про накладення арешту на майно, не дослідив та не взяв до уваги ту обставину, що арештоване майно не має жодного відношення до кримінального провадження, в рамках якого накладався арешт, колегія суддів не бере до уваги, позаяк ці доводи обґрунтованості висновків слідчого судді про задоволення клопотання прокурора про арешт майна не спростовують, оскільки з огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні. Прокурором при розгляді клопотання було доведено, що арештоване майно відповідає критеріям, встановленим ст. 98 КПК України, та є речовими доказами, оскільки може підтверджувати факт вчинення кримінального правопорушення, відтак, висновок слідчого судді про накладення арешту на дане майно відповідає вимогам кримінального процесуального закону та прав власника арештованого майна не порушує.

Колегією суддів також перевірено доводи апелянта про те, що судовий розгляд проведено без участі власника майна. Дана обставина знайшла своє підтвердження, однак колегія суддів цю обставину не вважає істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що потягло б за собою скасування оскаржуваної ухвали, з урахуванням строків розгляду даної категорії клопотань відповідно до вимог ч. 1 ст. 172 КПК України, та з урахуванням положень ч. 2 ст. 172 КПК України, згідно яких клопотання про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, іншого власника майна, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Крім того, слід зауважити, що процесуальні права власника майна щодо подачі пояснень та заперечень стосовно накладеного арешту відновлено під час апеляційного розгляду, де останній не був обмеженим в своїх правах відповідно до вимог кримінального процесуального закону.

Інші доводи апеляційної скарги, на які посилається апелянт, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційної скарги.

При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 25 квітня 2025 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

_______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4