Провадження № 11-кп/824/4508/2025 Доповідач в суді ІІ інстанції - ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

25 червня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі суддів:

ОСОБА_2 (головуюча), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар - ОСОБА_5

за участю:

прокурора (в режимі ВКЗ) - ОСОБА_6

захисника - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 27 травня 2025 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 травня 2025 року ОСОБА_8 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 111 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 25 липня 2025 року включно з визначенням застави в розмірі 16 000 (шістнадцять тисяч) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 48 448 000 (сорок вісім мільйонів чотириста сорок вісім тисяч) гривень.

В обґрунтування мотивів ухваленого рішення суд вказав про наявність ризиків, передбачених п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які не зменшились, а тому виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

В апеляційній скарзі захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 указано на незаконність ухвали суду першої інстанції. В обґрунтування доводів апеляційної скарги захисник зазначив про те, що відсутні підстави для застосування до ОСОБА_8 будь-якого запобіжного заходу через незаконність проведеного щодо нього досудового розслідування, необґрунтованість пред`явленої підозри та направленого до суду обвинувачення, а також через незаконність затримання ОСОБА_8 . Крім цього, вказав, що стороною обвинувачення не наведено доказів існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також відомостей про те, що вони не зменшились або з`явились нові, які виправдовують подальше утримання обвинуваченого під вартою, адже доказів того, що ОСОБА_8 має намір виїхати до тимчасово окупованих територій чи РФ прокурор не надав, сама лише тяжкість покарання не може свідчить про наявність такого ризику, а ризик вчинення іншого кримінального правопорушення носить занадто ймовірний характер та теж не підтверджується жодним доказом, відтак вважає, що ризики можливої неналежної процесуальної поведінки відсутні, тим паче враховуючи тривале перебування обвинуваченого в умовах несвободи. Зазначив, що навіть за наявності більшої кількості констатованих судом ризиків розмір застави був набагато меншим та навіть за таких умов не був внесений, а тому встановлений в оскаржуваній ухвалі розмір застави не відповідає ні майновому, ні сімейному стану обвинуваченого та визначений в непомірній для нього сумі, що виключає можливість реалізації його права на її внесення. Також апелянт зауважив, що подане прокурором клопотання аналогічне за змістом раніше поданим і не містить обґрунтування нових ризиків, що не було враховано судом першої інстанції, як і того, що існують всі обставини для визначення обвинуваченому більш м`якого запобіжного заходу. Відтак просить суд оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора та змінити ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою на домашній арешт, а у випадку відмови в зміні запобіжного заходу - зменшити розмір застави до 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення захисника обвинуваченого, який подану апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити, прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги захисника, вивчивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За змістом ч. 2 ст. 177, ст. 197 КПК України підставою як для застосування запобіжного заходу, у тому числі і у виді тримання під вартою, так і продовження строків тримання під вартою є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України. Частиною першою ст. 194 КПК України визначений обов`язок суду встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Як вбачається із матеріалів провадження, питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою було вирішено на стадії судового розгляду. Тобто, це питання вирішувалось на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на заміну якої висунуте обвинувачення. Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у вказаному кримінальному провадженні. Таким чином, при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою у суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

У ході судового розгляду, суд першої інстанції визнав, що прокурором доведено наявність ризиків, передбачених п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Оцінивши зазначені ризики, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою, належним чином мотивувавши своє рішення.

Так, колегією суддів визнається доведеним ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від суду. При цьому, вказаний ризик, на думку колегії суддів, є значним. Колегія суддів зважає на те, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки України, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 12 до 15 років з конфіскацією майна або без такої. Наявність вказаного ризику стверджується суворістю покарання, яке загрожує обвинуваченому у випадку доведеності його вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, що суд зобов`язаний враховувати відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 178 КПК України. При оцінці цього ризику, колегією суддів враховуються конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, поставленого у вину обвинуваченому, з яких вбачається, що ОСОБА_8 , за попередньою змовою групою осіб, здійснював умисні дії, спрямовані на надання представникам іноземної організації - Федеральної Служби Безпеки Російської Федерації допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, що свідчить про його контакти та співпрацю з представниками ФСБ РФ, а тому, враховуючи ситуацію, яка існує в державі внаслідок військової агресії з боку Російської Федерації, існує реальна можливість його переховування від суду, в тому числі шляхом переходу на території, які наразі не контролюються державою Україна. Наведене свідчить про існування ризику переховування обвинуваченого від суду, що вказує на наявність підстав для продовження щодо обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Відповідно до практики ЄСПЛ ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що підозрюваний може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»). При оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги поряд з іншими обставинами і загроза суворого покарання.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції здійснив оцінку ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_8 у контексті з даними про особу обвинуваченого та дійшов обґрунтованого висновку про існування ризику переховування обвинуваченого від суду, що указує на наявність підстав для продовження щодо обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Також колегією суддів визнається доведеним ризик вчинення іншого кримінального правопорушення ОСОБА_8 . При оцінці вказаного ризику колегією суддів враховується той факт, що обвинувачений, розуміючи тяжкість покарання, яке може йому загрожувати у разі визнання вини, може вчинити дії, спрямовані на приховування слідів інкримінованого йому кримінального правопорушення, в тому числі шляхом вчинення іншого кримінального правопорушення, яке спростовуватиме його винуватість, а також, перебуваючи на волі, зможе продовжити надавати допомогу представникам іноземної організації - Федеральної Служби Безпеки Російської Федерації в проведенні підривної діяльності проти України. Обраний запобіжний захід у виді тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою, на думку колегії суддів, здатний у повній мірі запобігти зазначеному вище ризику.

Посилання захисника обвинуваченого на те, що прокурором не надано доказів наміру ОСОБА_8 виїхати до тимчасово окупованих територій чи РФ, а ризик вчинення іншого кримінального правопорушення носить занадто ймовірний характер та теж не підтверджується жодним доказом, колегія суддів вважає необґрунтованими, адже за своєю правовою природою ризик вчинення обвинуваченим дій, перелік яких визначений ч. 1 ст. 177 КПК України, є твердженням, яке ґрунтується на доказах про ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у один із способів, зазначених в указаній нормі закону. Така протидія може мати місце як у майбутньому, так і нинішньому чи минулому, а тому вказані захисником обставини не свідчать про те, що в подальшому обвинувачений не вчинить дій, спрямованих на переховування від суду або вчинення іншого кримінального правопорушення.

Доводи апеляційної скарги захисника про незаконність проведеного щодо ОСОБА_8 досудового розслідування, необґрунтованість пред`явленої йому підозри та направленого до суду обвинувачення, а також про незаконність затримання ОСОБА_8 не є предметом розгляду суду апеляційної інстанції у цьому провадженні, оскільки вказані питання мають вирішуватися судом першої інстанції в межах кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 за наслідками судового розгляду.

Наведене у своїй сукупності вказує на обґрунтованість висновків суду першої інстанції про існування ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, що вказує на наявність підстав для продовження застосованого до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Таким чином, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про неможливість застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_8 іншого запобіжного заходу, передбаченого ст. 176 КПК України, оскільки він не забезпечить належної поведінки останнього під час розгляду кримінального провадження.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» де зазначено, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Відповідно до позиції ЄСПЛ у справі «Геращенко проти України», питання про те, чи є тривалість тримання під вартою розумною, не можна вирішувати абстрактно. Наявність підстав для тримання обвинуваченого під вартою слід оцінювати в кожній справі з урахуванням її особливостей. Продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності справжніх ознак того, що цього дійсно вимагає інтерес суспільства, який не зважаючи на існування презумпції невинуватості переважає правило про забезпечення права на свободу, закріплене в статті 5 Конвенції.

Відповідно до позиції ЄСПЛ у справі «Геращенко проти України», питання про те, чи є тривалість тримання під вартою розумною, не можна вирішувати абстрактно. Наявність підстав для тримання обвинуваченого під вартою слід оцінювати в кожній справі з урахуванням її особливостей. Продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності справжніх ознак того, що цього дійсно вимагає інтерес суспільства, який не зважаючи на існування презумпції невинуватості переважає правило про забезпечення права на свободу, закріплене в статті 5 Конвенції.

Колегія суддів враховує той факт, що кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 користується підвищеним суспільним інтересом, адже те діяння, яке йому інкримінується, вчинене на користь РФ, яка визнана в Україна державою-агресором, і спрямоване на підрив національної безпеки України. На думку колегії суддів, в цій справі тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 є виправданим заходом, адже цього дійсно вимагає інтерес суспільства, який незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважає правило про забезпечення права на свободу, враховуючи, що збройна агресія з боку РФ продовжується. Відтак доводи захисника про тривале перебування обвинуваченого під вартою колегія суддів вважає необґрунтованими.

Щодо можливості застосування до обвинуваченого інших альтернативних заходів, то колегія суддів у цьому питанні зважає на наступне.

На думку колегії суддів, запобіжний захід у виді домашнього арешту або особистого зобов`язання на цьому етапі не в змозі забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та попередити наявні ризики, у зв`язку із їх недостатнім стримуючим впливом за наявності зазначених вище обставин. Крім того, нормами національного законодавства, а саме, положеннями ч.6 ст. 176 КПК України визначено, що до осіб, які обвинувачуються у вчиненні злочину, передбаченого ст. 111 КК України під час дії воєнного стану, може бути застосований лише запобіжний захід, визначений п. 5 ч.1 ст. 176 КПК України, а саме, тримання під вартою.

Щодо застави, то відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Згідно з ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Частина 4 статті 183 КПК України передбачає саме право, а не обов`язок суду не визначати розмір застави, а автоматична відмова у застосуванні застави без врахування всіх обставин кримінального провадження є порушенням вимог п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В рішенні ЄСПЛ у справі «Гафа проти Мальти» вказано, що розмір застави повинен бути встановлений з огляду на особу підсудного, належну йому власність, його стосунки з поручителями. Іншими словами, з огляду на впевненість у тому, що перспектива втрати застави або заходів проти його поручителів у випадку його неявки до суду буде достатньою для того, щоб утримати його від втечі.

Судом обвинуваченому ОСОБА_8 визначена застава як альтернативний запобіжний захід у розмірі 16 000 (шістнадцять тисяч) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 48 448 000 (сорок вісім мільйонів чотириста сорок вісім тисяч) гривень, яка, на думку колегії суддів, в змозі попередити існуючі ризики неправомірної поведінки обвинуваченого.

Вирішуючи питання щодо можливості зменшення розміру застави в кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 , колегія суддів вважає, що з огляду на обставини поставленого йому у вину кримінального правопорушення та даних про особу обвинуваченого визначений ОСОБА_8 розмір застави цілком відповідає майновому стану обвинуваченого, даним про його особу, характеру інкримінованого йому кримінального правопорушення, а тому такий розмір застави буде достатньою мірою гарантувати виконання покладених на нього обов`язків та буде достатнім для того, щоб утримати його від втечі.

Жодних обґрунтованих доводів, які б свідчили про можливість зменшення визначеного судом розміру застави до меж, визначених у п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, стороною захисту ні в апеляційній скарзі, ні в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції наведено не було.

Зменшення розміру застави до найбільш наближеного до мінімального, передбаченого п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, на думку колегії суддів, не в змозі забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_8 та попередити існуючі ризики.

Таким чином, рішення суду першої інстанції прийнято на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, досліджено належним чином всі матеріали провадження та наведено в ухвалі мотиви, з яких прийнято відповідне рішення.

На переконання колегії суддів, таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою може забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у цьому кримінальному провадженні.

Наведене вказує на відсутність підстав для скасування ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 27 травня 2025 рокущодо ОСОБА_8 , у зв`язку із чим колегія суддів вважає за необхідне залишити ухвалу без змін, а апеляційну скаргу захисника - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422-1КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 27 травня 2025 рокущодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ

______________ _____________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4