Справа № 515/1189/25
Провадження № 1-кп/515/1535/25
Татарбунарський районний суд Одеської області
УХВАЛА

08 серпня 2025 року м. Татарбунари

Татарбунарський районний суд Одеської області

у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_5 (у режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м.Татарбунари Білгород-Дністровського району Одеської області клопотання заступника керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури ОСОБА_6 , подане в рамках кримінального провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000512 від 13 квітня 2025 року, про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Залізничне Болградського району Одеської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого вироком Великомихайлівського районного суду Одеської області за ч.3 ст.15, ч.3 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч.1 ст.70 КК України до чотирьох років позбавлення волі, звільненого по відбуттю строку покарання 19 травня 2023 року, який утримується в Державній установі «Ізмаїльський слідчий ізолятор»,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 185 КК України,

В С Т А Н О В И В :

До Татарбунарського районного суду Одеської області 08 серпня 2025 року надійшов обвинувальний акт по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.185 КК України, разом із клопотанням прокурора про обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Клопотання мотивоване таким. У ході проведення досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_4 , будучи раніше засудженим останній раз Великомихайлівським районним судом Одеської області за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України, на підставі ч. 1 ст. 70 КК остаточно призначено 4 роки позбавлення волі, звільнився 19 травня 2023 року по відбуттю строку покарання, маючи непогашену судимість, належних висновків не зробив, на шлях виправлення не став та повторно обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 65/2022 та Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-1Х, у зв`язку з військовою агресією Збройних Сид Російської Федерації проти України, на всій території України запроваджено воєнний стан з 05:30 24.02.2022 строком на 30 діб. В подальшому, воєнний стан в Україні продовжувався, востаннє Указом Президента України від 14.01.2025 за № 26/2025 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» строк продовжено з 08 лютого 2025 року по 09 травня 2025 року. Законом України від 18.04.2025 «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» затверджено зазначений Указ.

Так, під час дії воєнного стану на території України, 01 квітня 2025 року, знаходячись в м. Одеса (точне місце та час в ході досудового розслідування встановити не виявилось можливим) з метою таємного викрадення чужого майна з території домоволодіння АДРЕСА_3 , яке належить потерпілим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , ОСОБА_4 вступив в попередню злочинну змову з невстановленою в ході досудового розслідування особою (матеріали відносно якої виділені в окреме кримінальне провадження), направленою на таємне викрадення чужого майна.

З метою реалізації злочинного умислу, спрямованого на таємне викрадения чужого майна, належного ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , ОСОБА_4 умисно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб 02 квітня 2025 року приблизно о 01:00 прибули до будинку АДРЕСА_3 , де через паркан вказаного домоволодіння проникли на його територію. У подальшому, пройшовши до підсобного приміщення (курника), розташованого в дальній частині вказаного домоволодіння, де умисно, таємно, повторно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб викрав скляну банку об`ємом 3 літри, в якій знаходились грошові кошти в сумі 13 700 доларів США (1 долар США 41 гривень 37 копійок за курсом Національного Банку України станом на 02 квітня 2025 року), що в конвертації в валюту гривні становить 566 769 гривень, 30 000 євро (1 євро 44 гривень 60 копійок за курсом Національного Банку України станом на 02.04.2025 року), що в конвертації в валюту гривні становить 1 338 000 гривень, 8070 фунтів стерлінгів (1 фунтів стерлінгів - 53 гривні 34 копійки за курсом Національного Банку України станом на 02 квітня 2025 року), що в конвертації в валюту гривні становить 430 453,80 гривень, а також ювелірні вироби з золота 585 проби загальною вагою 393 грами, вартістю згідно курсу Національного Банку України станом на 02.04.2025 - 2 386 гривень 87 копійок за 1 г, всього загальною вартістю 938 039 гривень 91 копійка та ювелірні вироби зі срібла 916 проби загальною вагою 120 г. вартістю згідно курсу Національного Банку України станом на 02.04.2025 - 38 гривень 80 копійок за 1 г, загальною вартістю 4 656 гривень, які знаходились в пластиковому відрі, закопаному в ґрунті підлоги, заподіявши потерпілим майнову шкоду в особливо великих розмірах, яка в шістсот і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян на момент вчинення кримінального правопорушення.

З викраденим майном ОСОБА_10 разом з невстановленою в ході досудового розслідування особою (матеріали відносно якої виділені в окреме кримінальне провадження) з місця вчинення злочину зникли, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, заподіявши потерпілим ОСОБА_11 та ОСОБА_9 майнову шкоду на загальну суму 3 277 918 гривень 71 копійка.

Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у вчинений кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України, за кваліфікуючими ознаками: таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднана з проникненням у сховище, в умовах воєнного стану, вчинена в особливо великих розмірах.

Під час судового розгляду встановлено наявність ризиків, передбачених у ст. 177 КПК України, і в обґрунтування застосування запобіжного заходу щодо ОСОБА_10 є ризик того, що він: може переховуватись від суду та покинути території України, в тому числі у зв`язку з введенням воєнного стану на території України Указом Президента України від 24.02.2022 № 65/2022 та Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-1X, який триває на даний час, адже, будучи обізнаним в тому, що підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання до 12 років позбавлення волі, може незаконно впливати на свідків та потерпілих у кримінальному провадженні, оскільки ризик впливу на свідків існує не лише на початковому стані кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше тяжке кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення.

У зв`язку з наведеними обставинами, наявність достатніх доказів щодо вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, є достатні підстави вважати, що у разі обрання щодо ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу в подальшому це дасть можливість останньому незаконно впливати на свідків, потерпілих у кримінальному провадженні та вчинити спроби переховування від суду, покинути територію України, що в цілому може негативно вплинути та стати перешкодою у встановленні істини у вказаному кримінальному провадженні.

Враховуючи викладене, прокурор вважав, що продовжують існувати ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, а тому просить обрати обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб.

У підготовчому судовому засіданні прокурор заявлене клопотання про обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підтримав.

Захисник обвинуваченого у задоволенні клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_4 просив відмовити, посилаючись на те, що сторона захисту не була ознайомлена у повному обсязі з матеріалами досудового розслідування, доступ до речових доказів не надано. Обвинувальний акт та клопотання про обрання запобіжного заходу вручено захиснику 07.08.2025 р. Захисник зазначає, що станом на 07.08.2025 р. обвинувачений перебуває під вартою, діє вказаний запобіжний захід, проте, прокурором подано клопотання саме про обрання запобіжного заходу, а не про його продовження. До поданого клопотання про обрання запобіжного заходу не долучено матеріалів, які обґрунтовують клопотання. Повинно було бути подано клопотання про продовження запобіжного заходу, щодо якого встановлений відповідний порядок, порядок вручення такого клопотання, строки його вручення. Однак, клопотання про продовження запобіжного заходу подано не було.

Обвинувачений заперечував щодо задоволення клопотання прокурора та підтримав позицію захисника.

Вирішуючи клопотання прокурора, суд дійшов до такого.

Відповідно до положень ст. 331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за яким законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

При вирішенні питання про доцільність обрання запобіжного заходу, суд враховує вимоги статті 29 Конституції України, статті 9 Загальної Декларації прав людини, статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і статті 12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом.

У рішенні по справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно, вона має оцінюватись в кожному конкретному випадку залежно від особливостей конкретної справи.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі Фокс, Кембелл і Гартлі проти Сполученого Королівства, наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або інформації, які могли б переконати спостерігача в тому, що відповідна особа могла таки вчинити злочин, однак, те, що можна вважати обґрунтованим, залежить від обставин.

У справі Феррарі-Браво проти Італії Європейський суд з прав людини зазначив, що питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданим тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, ставити не можна, оскільки це є завданням попереднього розслідування, сприяти якому і має тримання під вартою.

У справі Мюррей проти Сполученого Королівства суд зазначив, що факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування щодо особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та його продовження, міститься і в положеннях ст.ст.177, 178, 183 КПК України.

Як слідує з ухвали слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11 травня 2025 року підставою для обрання ОСОБА_4 , затриманому 08 травня 2025 року, у порядку ст.208 КПК України, запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою із застосуванням альтернативного запобіжного заходу у виді застави у розмірі ста п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 454 200,00 грн., який ухвалою слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03 липня 2025 року було продовжено, стало те, що він обґрунтовано підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, враховуючи розмір спричиненої шкоди, є особою, яка раніше судима, на шлях виправлення не став та вчинив кримінальне правопорушення повторно, що свідчить про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст.177 КПК України, а саме, що підозрюваний може переховуватись від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на свідків, вчинити перешкоди кримінальному правопорушенню, а інші запобіжні заходи, ніж тримання під вартою не забезпечать належної поведінки підозрюваного щодо виконання ним своїх процесуальних обов`язків.

Суд, перевіривши наявність ризиків, що передбачені ст. 177 КПК України, які вказані у клопотанні прокурора, встановив таке.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

При визначенні ризиків закон не вимагає неспростовних доказів того, що обвинувачений однозначно, поза всяким сумнівом, здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає обґрунтування, що він має реальну можливість їх здійснити.

Як обов`язковий критерій застосування запобіжного заходу, в тому числі його продовження, ризик кримінального провадження має прогностичний характер, його визначення у конкретний проміжок часу спрямоване на усунення негативного впливу на кримінальне провадження в майбутньому.

Під час встановлення ризиків кримінального провадження суд застосовує стандарт достатності підстав вважати, що обвинувачений може вдатися до дій на шкоду кримінальному провадженню.

Оцінюючи таку поведінку обвинуваченого, суд має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.

Суд при оцінці ризиків, на які посилається прокурор у своєму клопотанні на предмет їх зменшення, або з`явлення нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою зазначає, що судовий розгляд ще не закінчений, свідки та потерпілі не допитувались, письмові докази не досліджувались.

Як вбачається з матеріалів клопотання та встановлено судом заявлені в клопотанні ризики не зменшилися та існують на даний час.

Так, ОСОБА_12 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, за яке передбачено реальне покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з конфіскацією майна, а отже, продовжує існувати ризик того, що він може переховуватись від суду та покинути територію України, в тому числі у зв`язку з введенням воєнного стану на території України Указом Президента України від 24.02.2022 № 65/2022 та Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-1X, який триває на даний час, при цьому, враховуючи, що у ході проведення обшуку останній завдав собі колото-різані ушкодження.

Обґрунтування, які можуть вважатися «відповідними» та «достатніми», включають небезпеку переховування, ризик чинення тиску на свідків або фальсифікації доказів, ризики змови, повторного вчинення злочину або спричинення порушення громадського порядку, а також необхідність захисту затриманого (див. рішення у справі «Бузаджі проти Республіки Молдова» [ВП] (Buzadji v. the Republic of Moldova) [GC], заява № 23755/07, пункти 87, 88 та 102, ЄСПЛ 2016 (витяги).

Ці ризики повинні бути належним чином обґрунтовані, і міркування органів державної влади з цих питань не можуть бути абстрактними, загальними або стереотипними (див. згадане рішення у справі «Мерабішвілі проти Грузії» (Merabishvili v. Georgia), пункт 222).

Таким чином, ризик переховування не може оцінюватися виключно на підставі тяжкості можливого покарання; його слід оцінювати з урахуванням інших факторів, таких як характер обвинуваченого, моральні якості, майновий стан, зв`язки з країною та міжнародні контакти (там само, пункт 223).

Суд вважає даний ризик доведений прокурором, оскільки ризик переховування обумовлюється можливістю притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для нього наслідками і суворістю передбаченого покарання.

Відповідно до висновків щодо застосування норм права, викладених, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20.06.2019 по справі № 166/313/17, від 13.08.2020 по справі № 674/1202/19, від 27.02.2019 по справі № 0503/10653/2012, усвідомлення ймовірності визнання вини особи з висунутим їй обвинуваченням та тиск тягаря можливого відбування покарання, є обставинами, що свідчить про наявність ризику переховування від суду та є підставою для тримання особи під вартою.

Крім того, ОСОБА_12 раніше судимий, має незняту та непогашену судимість за вчинення злочинів за ч.3 ст.15, ч.3 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч.1 ст.70 КК України, за якими був засуджений до чотирьох років позбавлення волі, звільнився по відбуттю строку покарання 19 травня 2023 року, на шлях виправлення не став та вчинив злочин повторно, а отже, продовжує існувати ризик того, що він може вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення.

Щодо ризику незаконно впливати на свідків та потерпілих з боку обвинуваченого, суд зазначає таке.

Керуючись ст. 376 КПК України, суд, при наданні оцінки ступеню ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд враховує, що згідно п. 43 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Яжинський проти Польщі» ризик незаконного впливу обвинувачених особисто на свідків може бути визнано на початкових стадіях процесу.

Суд погоджується з доводами прокурора щодо існування ризику незаконного впливу обвинуваченого на свідків та потерпілих. Суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками та потерпілими у кримінальному провадженні, а саме спочатку, на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду, на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК).

При цьому, суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК). За таких обставин, ризик впливу на свідків та потерпілих існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків і потерпілих та дослідження їх судом, а також, у разі необхідності і після цих стадій, під час дослідження судом письмових доказів, оскільки у сторін кримінального провадження може виникнути необхідність для повторного допиту деяких свідків, або потерпілих у разі задоволення судом такого клопотання. На переконання суду, з переходом на стадію судового провадження ризик незаконного впливу на свідків лише актуалізується, адже за наслідками ознайомленням з матеріалами кримінального провадження, обвинувачені стають обізнаними про всіх осіб, які допитувалися у цьому кримінальному провадженні.

На даний час триває стадія підготовчого провадження, письмові докази не досліджені, свідки та потерпілі не допитані, а тому заявлений прокурором ризик є обґрунтованим.

Щодо ризику перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином суд наголошує.

Посилання на існування цього ризику носить не конкретний характер та жодних доказів на підтвердження факту його існування на теперішній час суду не надано. З цих підстав, цей ризик не враховуються судом при вирішенні питання про наявність підстав для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Судом не встановлено обставин, які б дали підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого може забезпечити більш м`який запобіжний захід.

Крім того, до спливу встановленого за ухвалою суду строку дії тримання ОСОБА_12 під вартою, який спливає 09 серпня 2025 року, розгляд кримінального провадження не завершено.

За такого, суд дійшов до висновку про доцільність продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 05 жовтня 2025 року.

Доказів, які б підтверджували неможливість на даний час перебування ОСОБА_12 під вартою суду не надано.

Посилання захисника про порушення строків звернення прокурора з клопотанням до суду та вручення клопотання не спростовують відсутність ризиків, визначених при обрані та продовженні запобіжного заходу. Порушень кримінального процесуального законодавства, які б могли слугувати безумовними підставами для скасування чи зміни запобіжного заходу обвинуваченому не встановлено. Доводи сторони захисту про відсутність підтвердження існування ризиків суд визнає безпідставними.

При цьому, суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Також суд враховує, що частиною 3 ст.183 КПК України передбачено, що слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених ч.4 ст.183 КПК України.

Враховуючи обставини справи, суд вважає за необхідне визначити розмір застави у виді 150 мінімальних прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 454 200 гривень, що буде пропорційним щодо обвинуваченого, необхідним і достатнім для забезпечення виконання ним, покладених на нього обов`язків та досягненню завдань кримінального провадження.

Враховуючи наведене, суд вважає, що клопотання прокурора підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 177, 183, 196, 197, 199, 331, 369-372, 376 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Клопотання прокурора заступника керівника Білгород-Дністровської окружної прокуратури ОСОБА_6 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 - задовольнити.

Обрати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з утриманням в Державній установі «Ізмаїльський слідчий ізолятор» на 60 днів, тобто до 05 жовтня 2025 року, включно.

Визначити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , розмір застави, як запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України в розмірі 150 (сто п`ятдесят) розмірів прожиткового мінімумів для працездатних осіб, що складає 454 200,00 (чотириста п`ятдесят чотири тисячі двісті грн 00к.)

Обвинувачений, інші особи як заставодавці, мають право внести заставу у вказаному розмірі у будь-який момент протягом строку дії цієї ухвали на розрахунковий рахунок: UA0005435, код отримувача (код ЄДРПОУ): 26302945, банк отримувача: ДКСУ, м. Київ, код банку отримувача (МФО) 820172, призначення платежу: застава за ОСОБА_4 у справі №515/1189/25 згідно ухвали Татарбунарського районного суду Одеської області від 08.08.2025.

У разі внесення застави покласти на ОСОБА_4 такі обов`язки:

- прибувати за кожною вимогою до суду;

- не відлучатись з місця проживання без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну місця проживання/роботи.

- утримуватися від спілкування з потерпілими та свідками;

- здати на зберігання до Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Роз`яснити обвинуваченому, що у разі внесення застави у визначеному у цій ухвалі розмірі, оригінал документу з відміткою банку, який підтверджує внесення на депозитний рахунок ТУ ДСА коштів має бути наданий уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

Після отримання та перевірки документа, що підтверджує внесення застави, уповноважена службова особа місця ув`язнення має негайно здійснити розпорядження про звільнення з-під варти та повідомити усно і письмово прокурора та суд.

У разі внесення застави та з моменту звільнення обвинуваченого з-під варти внаслідок внесення застави, визначеної у цій ухвалі, останній зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави.

Попередити обвинуваченого, що після внесення застави у разі невиконання покладених на нього обов`язків, застава може бути звернута в дохід держави.

Термін дії обов`язків, покладених судом, у разі внесення застави, визначити до 23 години 59 хвилин 05 жовтня 2025 року.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Контроль за виконанням ухвали покласти на процесуального прокурора.

Копію ухвали вручити під розписку обвинуваченому, його захиснику та прокурору.

Копію ухвали про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою надіслати до ДУ «Ізмаїльський слідчий ізолятор» для виконання.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту проголошення ухвали, а обвинуваченим - в той же строк з дня отримання ним копії ухвали.

Повний текст ухвали складено 11 серпня 2025 року.

Суддя ОСОБА_1