БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №730/391/25
Провадження № 1-кп/730/57/2025
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" квітня 2025 р. м.Борзна

Борзнянський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Борзнянського районного суду Чернігівської області в м. Борзні кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000210 від 29.12.2024 року, з обвинувальним актом від 20.03.2025 року, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у с. Вишківці Немирівського району Вінницької області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, одруженого, маючого на утриманні двох неповнолітніх синів 2018 та 2017 року народження, працюючого у ТОВ «Українська молочна компанія» трактористом, є особою з інвалідністю ІІІ групи, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше, в силу ст. 89 КК, не судимий,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263; ч. 1 ст. 345 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Судом визнано доведеним, що влітку 2023 року, точна дата та час досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_4 , перебуваючи на полі бою в Донецькій області, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, без передбаченого законом дозволу знайшов на полі бою предмет, схожий на корпус гранати Ф-1, та предмет, схожий на запал до гранати УЗРГМ-2, чим придбав, обернувши у своє володіння, та в подальшому незаконно зберігав за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Під час проведення огляду місця події поблизу придворової території 29.12.2024 в період часу з 19 год. 55 хв. по 20 год. 14 хв. за адресою: АДРЕСА_1 було виявлено та вилучено: один корпус оборонної ручної осколкової гранати Ф-1, один ударно-дистанційний запал УЗРГМ-2, які разом у конструктивному поєднанні являються оборонною осколковою ручною гранатою Ф-1, яка являється вибуховим пристроєм промислового виготовлення і відноситься до категорії боєприпасів, яку ОСОБА_4 , незаконно придбав та зберігав без передбаченого законом дозволу.

Також 29.12.2024 року на лінію 102 до відділення поліції № 3 (м. Борзна) Ніжинського РУП надійшло повідомлення про те, що ОСОБА_4 , знаходячись за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , демонструє предмет, схожий на гранату. При виїзді на місце події поліцейський сектору реагування патрульної поліції (СРПП) ВП № 3 (м. Борзна) Ніжинського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області ОСОБА_6 та поліцейський сектору реагування патрульної поліції (СРПП) Ніжинського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області ОСОБА_7 , представившись ОСОБА_4 та повідомивши, що вони являються працівниками поліції, просили підійти до них. В свою чергу ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, будучи обізнаним, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 є співробітниками правоохоронного органу і знаходяться при виконанні своїх службових обов`язків у форменому одязі та на службовому автомобілі, з метою недопущення виконання ними своїх обов`язків висловлював погрозу вбивством працівникам поліції, а саме кинути гранату. Не будучи обізнаними, чи має ОСОБА_4 при собі гранату, та сприймаючи дану загрозу для свого життя та здоров`я як реальну, відійшли від паркану та подали ОСОБА_4 команду вийти на вулицю та покласти гранату. Останній, в свою чергу, закрився в будинку та на вимогу поліцейських не реагував, продовжуючи висловлюватись нецензурною лайкою та погрозами в бік працівників поліції вбити їх шляхом підриву гранати. Свої погрози ОСОБА_4 підтвердив тим, що демонстративно від`єднав чеку від запалу, тим самим привівши її в бойову готовність, тим самими здійснив погрозу вбивством працівникам правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цими працівниками службових обов`язків.

Вказаних висновків суд дійшов з урахуванням пояснень обвинуваченого, який, будучи допитаним в судовому засіданні, свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень визнав повністю, надав показання, підтвердив обставини їх вчинення, викладені в установочній частині вироку, зокрема, в частині часу, місця та способу, щиро розкаявся у вчиненому.

Так, указав, що дійсно, коли перебував у складі ЗСУ та виконував бойові завдання на Донецькому напрямку, мав при собі багато зброї. Зазвичай, зброю видавали під підпис, а гранати ніхто не рахував, можна було брати скільки захочеш, оскільки цього вимагала бойова обстановка. Автівки військовослужбовці використовували свої, ними ж возили зброю, ними ж забирали поранених та добиралися до позицій. Саме так граната потрапила у авто. Зброю обвинувачений, коли його поранили та звільнили зі служби, всю віддав за актом, а граната завалялася, він навіть і не знав спочатку, що вона там є. Вийшло так, що він її довго возив із собою: на Чернігівському напрямку, на Сумському напрямку, потім привіз її додому, коли знайшов, то сховав її вдома, але так, щоб дружина та діти не могли дістати та не знали, що вона є вдома.

29.12.2024 року він полаявся із дружиною, оскільки треба було їхати на кладовище до загиблого побратима, а дружина не пустила. Через це стався зрив, він мало що «соображав», не розумів, що робить. При цьому, він кричав, лаявся, що точно казав, не пам`ятає. Через це викликали поліцію. Він не хотів, щоб останні заходили до нього на подвір`я, казав їм, що підірве й себе, й разом із собою їх також. Кричав та лаявся на поліцейських. У той момент він був дуже схвильований та не розумів, що коїть, відчував образу на дружину та поліцію. Коли заспокоївся та намагався поїхати з двору, то побачив, що приїхав КОРД, йому сказали віддати гранату, що він добровільно й зробив. Обвинувачений підтвердив, що він, погрожуючи вибухом гранати, зняв чеку, але потім її вставив сам назад, коли віддавав гранату.

Про себе обвинувачений зазначив, що має двох малолітніх дітей, офіційно одружений, офіційно працює, є УБД, також брав участь в АТО, загалом на службі з 2015 року безперервно, поки не отримав поранення, захищав батьківщину добросовісно. До служби претензій не було, до відповідальності не притягувався, воював під Донецьком, брав безпосередню участь у бойових діях, порушень не допускав. У процесі служби отримував бойові травми, був неодноразово контужений. Зараз офіційно працює, характеризується позитивно. Щодо вчиненого кається, розуміє, що вчинив неправильно, просить вибачення у потерпілих та суду, не знає, як так сталося, мабуть, фізичні та моральні навантаження, але такого більше робити не буде. Розуміє, що має бути прикладом для своїх дітей, висновки зробив, просить суворо не карати.

Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення обвинувачений просив суд визнати недоцільним дослідження доказів в частині обставин вчинення цього кримінального правопорушення, оскільки повністю погоджується з встановленими обставинами.

Показання обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позиції.

Згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

У цьому випадку, повне визнання вини, не заперечення обвинуваченим фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації своїх дій, правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин діяння, в якому він обвинувачується, правових наслідків розгляду за спрощеною процедурою, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення останнім цих обставин є передумовами для здійснення розгляду провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

Відповідно, суд у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого, у відповідності до положень Кримінального Кодексу України, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263; ч. 1 ст. 345 КК України, за обставин, встановлених судом.

З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 263 КК України та за ч. 1 ст. 345 КК України, оскільки він вчинив придбання, носіння та зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу, а також вчинив погрозу вбивством щодо працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому, суд відповідно до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого відповідно до ст. 66 КК України, є щире каяття, яке полягає у визнанні у суді обставин, регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК України, щодо події кримінального правопорушення, у т.ч. її час, місце, спосіб учинення та активне сприяння розкриттю злочину.

Щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23.12.2005 № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне, визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанови ККС ВС від 22.03.2018 у справі № 759/7784/15-к; від 09.10.2018 року у справі № 756/4830/17-к).

Обвинувачений висловив щирий жаль з приводу учинених ним дій та осуд своєї поведінки.

Активне сприяння у встановленні обставин, регламентованих ст. 91 КПК України, яке виразилось у тому, що обвинувачений повно та всебічно розповів про обставини, які мали місце у той час, тим самим активно та відкрито сприяв суду у встановленні обставин, регламентованих ст. 91 КПК України, тобто розкриттю злочину.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Також, суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває; має постійне місце проживання, невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, спосіб життя, те, що він одружений, має на утриманні малолітніх дітей, офіційно працює, стан здоров`я, що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті виражає допустимі соціальні зв`язки; згідно наданої суду характеристики характеризується позитивно, є особою з інвалідністю ІІІ групи, позицію сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання та яка не наполягає на реальному позбавлені волі, відношення обвинуваченого до вчиненого; ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, а саме: їх класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій, та вважає за необхідне призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкцій, передбачених ч. 1 ст. 263 та ч. 1 ст. 345 КК України, оскільки суд переконаний, що, відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, саме даний вид покарання є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Крім того, у цій справі, покарання суд призначає, в тому числі, з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01.02.2018 року в справі № 634/609/15-к, де останній роз`яснив, що при обранні форми реалізації кримінальної відповідальності суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, відповідно до якої, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, при цьому, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання, як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Таким чином, виходячи з тяжкості вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушення, наявності пом`якшуючих обставин, відсутності обставин, що обтяжують покарання, особи винного та його ставлення до вчиненого ним діяння, позиції прокурора у судовому засіданні, який не наполягав на реальному позбавленні волі обвинуваченого та просив застосувати ст. 75 КК України, те, що обвинувачений віддав значну частину свого життя служінню у ЗСУ, брав участь у бойових діях, має поранення, тяжких наслідків від дій обвинуваченого не настало, критичне осмислення скоєного, суд вважає за можливе застосувати до обвинуваченого ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання, призначеного вироком суду з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і буде виконувати покладені на нього обов`язки, таким чином давши шанс на виправлення.

У даному випадку, звільнення від покарання з іспитовим строком перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, в той час як покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами, зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду, з урахуванням того, що оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого (див. постанову ВС від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18), що, власне, і має місце в цій ситуації, при застосуванні наведеного судом інституту звільнення від покарання щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення.

З урахуванням особи обвинуваченого та обставин вчинення кримінальних правопорушень, суд вважає, що іспитовий строк має становити два роки, як те й пропонує прокурор.

Запобіжний захід має бути скасований.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, не призначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови у цивільному позові.

А тому заходи забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту, накладеного ухвалою суду, - підлягають скасуванню.

Відповідно до частини 2 статті 124 Кримінального процесуального кодексу України з обвинуваченого належить стягнути на користь Державного бюджету України процесуальні витрати на залучення експерта.

Питання щодо речових доказів суд вирішує відповідно до статті 100 Кримінального процесуального кодексу України.

Цивільний позов не заявлений.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263; ч. 1 ст. 345 КК України, та призначити йому покарання за:

- ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців;

- ч. 1 ст. 345 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

Згідно ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання ОСОБА_4 призначити у виді позбавлення волі строком на 3 років 6 місяців.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнити від відбування покарання, призначеного вироком суду, з випробуванням з іспитовим строком в два роки, поклавши на нього відповідно до ст. 76 КК України такі обов`язки:

?не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

?повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання;

?періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

Запобіжний захід у виді домашнього арешту - скасувати.

Речовий доказ по справі, що знаходиться на зберіганні в камері схову речових доказів ВП № 3 Ніжинського РУП ГУНП в Чернігівській області - корпус гранати та запал (в разі придатності) - звернути в дохід держави та передати на користь Збройних сил України, в іншому разі - знищити; технічні носії - зберігати у матеріалах кримінального провадження; транспортний засіб «Кіа сід» днз НОМЕР_1 , який зберігається на території ВП № 3 Ніжинського РУП ГУНП в Чернігівській області - повернути власнику ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - за належністю.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати за проведення судової вибухово-технічної експертизи: 1591,80 грн (висновок експерта № СЕ-19/125-25/5-ВТХ від 03.01.2025).

Скасувати арешт на майно - транспортний засіб «Кіа сід», днз НОМЕР_1 , накладений ухвалою слідчого судді Борзнянського районного суду Чернігівської області від 31.12.2024 року.

Вирок може бути оскаржений до Чернігівського апеляційного суду через Борзнянський районний суд Чернігівської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Вирок суду першої інстанції не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку чи ухвали суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Сторони мають право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Учасники судового провадження протягом строку апеляційного оскарження мають право заявити клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.

Суддя ОСОБА_1