Справа № 461/2323/25
Провадження № 1-кп/461/405/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2025 року місто Львів

Галицький районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

особи стосовно якої вирішується

питання застосування заходів

медичного характеру ОСОБА_5 ,

законного представника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі суду у м. Львові клопотання старшого слідчого слідчого відділу Львівського районного управління поліції №1 ГУНП у Львівській області ОСОБА_7 про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002458 від 16 серпня 2024 року за ознаками суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, щодо якого ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 14.02.2025 застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді поміщення в спеціальний лікувальний заклад із звичайним наглядом,

встановив:

старший слідчий слідчого відділу Львівського районного управління поліції №1 ГУНП у Львівській області ОСОБА_7 , за погодженням з прокурором Галицької окружної прокуратури міста Львова ОСОБА_3 , звернувся до суду з клопотанням про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні №0002458 від 16 серпня 2024 року за ознаками суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно клопотання, 15.08.2024 приблизно о 15 год. 23 хв., ОСОБА_5 , перебуваючи у відділенні АТ КБ «ПриватБанк» за адресою: м. Львів, вул. Староєврейська, 3, під час дії на території України воєнного стану, таємно викрав із кишені штанів гр. ОСОБА_8 гаманець чорного кольору, в якому знаходились грошові кошти в сумі 4000 грн. Після цього, ОСОБА_5 одразу вийшов із відділення банку, проте його дії були викриті потерпілим ОСОБА_9 , який слідом за ОСОБА_5 вийшов із відділення банку та побіг за ним. Наздогнавши його о 15 год 24 хв. на вул. Староєврейській, 3, у м. Львові, Хаяма Такеру наблизився до нього впритул та висунув вимогу повернути гаманець, яку ОСОБА_5 проігнорував, натомість витягнув із гаманця грошові кошти в сумі 4000 грн., які привласнив, а сам гаманець кинув на землю.

Після цього, ОСОБА_5 , зрозумівши, що його дії були викриті, продовжив діяти відкрито для сторонніх осіб, ігноруючи вимогу повернути гаманець та грошові кошти, зник з місця скоєння кримінального правопорушення.

26.12.2024, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 276, ч. 1 ст. 278 КПК України, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повідомлено про підозру у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненому в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

Згідно з інформацією КНП ЛОР Львівський обласний клінічний психоневрологічний диспансер, ОСОБА_5 знаходиться на обліку і лікуванні з 14.08.2014 по даний час з приводу психоневрологічного захворювання.

Для з`ясування психічного стану підозрюваного ОСОБА_5 призначено судовопсихіатричну експертизу, проведення якої доручено лікарям-експертам Рівненської філії судових експертиз державної установи «Інститут судової психіатрії МОЗ України».

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 71/25 від 12.03.2025 встановлено, що на даний час ОСОБА_5 виявляє ознаки хронічного психічного захворювання у вигляді: шизофренії, параноїдна форма, безперервний перебіг з нестійкою, не повною терапевтичною ремісією (F20.04 - за міжнародною класифікацією хвороб 10 перегляду), ускладнена психічними та поведінковими розладами внаслідок комбінованого вживання декількох психоактивних речовин. На даний час утримання, але в умовах, що виключають вживання (F19.21 - за міжнародною класифікацією хвороб 10 перегляду), не може усвідомлювати свої дії та керувати ними. В період інкримінованих йому дій, ОСОБА_5 також виявляв ознаки хронічного психічного захворювання у вигляді: шизофренії, параноїдна форма, безперервний перебіг (F20.00 за міжнародною класифікацією хвороб 10 перегляду), ускладнена психічними та поведінковими розладами внаслідок комбінованого вживання декількох психоактивних речовин (F19.2 - за міжнародною класифікацією хвороб 10 перегляду), не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Після отримання висновку судово психіатричної експертизи винесено постанову про зміну порядку досудового розслідування, на підставі п.1 ч.1 ст.503 КПК України, оскільки особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності.

Таким чином, згідно клопотання, у кримінальному провадженні виконані усі необхідні слідчі дії та зібрані достатні докази, які вказують на те, що інкриміноване ОСОБА_5 суспільно-небезпечне діяння, передбачене ч.4 ст.186 КК України, вчинене саме ним, в той час, як ОСОБА_5 виявляв ознаки хронічного психічного захворювання, не міг усвідомлювати своїх дії та керувати ними.

У судовому засіданні прокурор клопотання підтримав та просив його задовольнити, вказавши, що, на його думку, є законні підстави застосування примусових заходів медичного характеру до ОСОБА_5 .

Потерпілий подав до суду заяву про розгляд клопотання за його відсутності.

ОСОБА_5 у судовому засіданні проти задоволення клопотання не заперечив. Водночас, вказав, що не заперечує обставин наведених у клопотанні в частині того, що 15.08.2024 приблизно о 15 год. 23 хв., перебуваючи у відділенні АТ КБ «ПриватБанк» за адресою: м. Львів, вул. Староєврейська, 3, він заволодів належним гр. ОСОБА_8 . Після цього, вийшов із відділення банку, проте його дії були викриті потерпілим, який слідом за ним вийшов із відділення банку та побіг за ним. Наздогнавши його на АДРЕСА_2 , потерпілий наблизився до нього впритул та висунув вимогу повернути гаманець, яку він ( ОСОБА_5 ) проігнорував та витягнув із гаманця грошові кошти, які привласнив, а сам гаманець кинув на землю. Після цього, він залишив місце подій, а грошові кошти витратив на власні потреби.

Разом з тим, ОСОБА_5 зазначив, що не витягав гаманець з кишені потерпілого, а забрав його з сидіння де останній знаходився у відділенні банку, тобто гаманець лежав біля нього. Крім того, сума коштів якими він заволодів і яка була у гаманці становить 1500 гривень, а не 4000.

Захисник ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_4 в судовому засіданні висловив наступну позицію. Спочатку захисник в цілому не заперечив проти задоволення клопотання, але вказав, що дії ОСОБА_5 слід кваліфікувати за ст. 185 КК України. Належного обґрунтування такої позиції під час її висловлення захисником не озвучено, зокрема ним не було вказано чому саме сторона захисту прийшла до такого висновку. Тобто фактично захисник обмежився висловленням відповідного твердження без наведення відповідних аргументів та обґрунтування.

Після того, як судом безпосередньо у засіданні переглянуто надані прокурором відеозаписи, захисник змінив свою позицію та вказав, що на відеоматеріалах наданих прокурором та органом досудового розслідування не зафіксовано перебування ОСОБА_5 у відділенні банку та заволодіння ним гаманцем потерпілого. Також, захисник вказав на те, що ОСОБА_5 не викрадав гаманець з кишені потерпілого. Крім того, захисник також зазначив, що сума коштів які були викрадені у потерпілого становить 1500 гривень.

Надалі, фактично на стадії судових дебатів, захисник вчергове змінив свою позицію та вказав, що оскільки ОСОБА_5 заволодів грошовими коштами у сумі 1500 гривень, його дії містять ознаки адміністративного правопорушення, а тому у задоволенні клопотання слід відмовити.

Зважаючи на вказану позицію захисника, висловлену на стадії судових дебатів, яка істотно відрізнялась від доводів висловлених ним на стадії з`ясування обставин встановлених під час кримінального провадження та розгляду клопотання по суті, суд, в порядку визначеному ч. 5 ст. 364 КПК України, з метою проведення об`єктивного розгляду справи, відновив з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження, та перевірки їх доказами.

Після цього, за результатами розгляду клопотання, захисник у судових дебатах фактично вирішення клопотання відніс на розсуд суду не висловивши заперечень проти його задовлення.

Безпосередньо дослідивши докази подані під час судового розгляду, оцінивши їх у сукупності, з точки зору належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку, провівши судовий розгляд, заслухавши та перевіривши доводи прокурора, особи відносно якої скеровано клопотання та інших учасників процесу, суд приходить до висновку, що клопотання про застосування щодо ОСОБА_5 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Наявність у діях ОСОБА_5 ознак інкримінованого суспільно-небезпечного діяння об`єктивно доводиться дослідженими та перевіреними в ході розгляду клопотання, наступними нижченаведеними доказами.

Протоколом огляду від 25.10.2024, згідно якого було оглянуто 8 відеозаписів на яких зафіксовані події 15.08.2024 року у відділенні «Приватбанку», за адресою: м. Львів, вул. Староєврейська, 3. Зокрема, на зазначених відеозаписах зафіксовано перебування ОСОБА_5 та потерпілого у відділенні банку, маніпуляції ОСОБА_5 пов`язані із таємним викраденням з кишені штанів потерпілого гаманця, виявлення крадіжки потерпілим, а також залишення відділення банку ОСОБА_5 та потерпілим, який направився за ним.

Протоколом огляду від 04.12.2024, згідно якого оглянуто відеозапис зроблений з мобільного телефону на якому зафіксовано ОСОБА_5 , який тримає у руці гаманець, а потім дістає з нього грошові кошти.

Протоколом огляду від 19.08.2024, згідно якого оглянуто відеозаписи на яких зафіксовано як 15.08.2024 року на вул. Староєврейській у місті Львові потерпілий наздоганяє ОСОБА_5 та знімає його на мобільний телефон. Крім того, зафіксовано як ОСОБА_5 дістає з гаманця грошові кошти та кидає гаманець на землю. Потерпілий тримає ОСОБА_5 за кофту, а останній виривається і йде у невідомому напрямку.

Протоколом огляду від 22.08.2024 року, згідно якого оглянуто відеозаписи на яких зафіксовано, як 15.08.2024 о 15 годині 24 хвилини із відділення «Приватбанку», вхід у яке знаходиться на пл. Галицькій, проте фактична адреса відділення м. Львів, вул. Староєврейська, 3, вибігає ОСОБА_5 та біжить у напрямку перехрестя вул. Галицька та вул. Староєврейська, а о 15 годині 24 хвилини із цього ж відділення за ним вибігає потерпілий. Потерпілий біжить за ОСОБА_5 та наздоганяє його.

Оцінюючи доводи ОСОБА_5 в частині заперечення способу викрадення гаманця потерпілого та суми грошових коштів, якими він заволодів, а також вищенаведену позицію та доводи захисника, суд виходить з наступних доводів та мотивів.

Крадіжка визнається закінченим злочином з моменту протиправного вилучення майна, коли винна особа отримала реальну можливість розпорядитися чи користуватися ним (заховати, передати іншим особам, вжити за призначенням тощо). Визначення того, чи мала особа можливість розпорядитися чи користуватися викраденим майном, вирішується у кожному конкретному випадку з урахуванням характеру майна, місця, з якого воно було вилучено, та інших обставин, які дають змогу констатувати факт розпорядження, користування майном на власний розсуд.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 185 КК України, крадіжкою є таємне викрадення чужого майна. При цьому основною умовою є те, що, здійснюючи викрадення, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 186 КК України, грабежем є відкрите викрадення чужого майна, а саме викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка, у свою чергу, усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення. У зв`язку з цим викрадення належить кваліфікувати як крадіжку не лише тоді, коли воно здійснюється за відсутності потерпілого, але й у присутності сторонніх осіб, які не усвідомлюють факту викрадення майна і не можуть дати йому належної оцінки (психічно хворі, малолітні). Викрадення є таємним і в тому разі, коли воно відбувається у присутності потерпілої особи за умови, що винна особа не знає про це чи вважає, що робить це непомітно для неї, а також тоді, коли викрадення вчиняється у присутності особи, якій доручено майно, але вона перебуває в такому стані, що виключає можливість усвідомлювати значення того, що відбувається (сон, непритомність, стан сп`яніння). Дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж.

ОСОБА_5 не заперечує факту заволодіння гаманцем потерпілого у відділенні, а також того, що його дії у подальшому були викрити, натомість він продовжив вчинення злочину та проігнорував вимогу потерпілого повернути гаманець, а у подальшому гроші витратив на власний розсуд.

Така позиція обвинуваченого повністю відповідає дослідженим судом вищенаведеним доказам.

Як вбачається з досліджених судом безпосередньо у судовому засіданні відеозаписів долучених до протоколу огляду від 25.10.2024, на них зафіксовані події 15.08.2024 року у відділенні «Приватбанку», за адресою: м. Львів, вул. Староєврейська, 3. Так, на зазначених відеозаписах зафіксовано перебування ОСОБА_5 та потерпілого у відділенні банку, чого сам ОСОБА_5 не заперечує. Крім того, на цих відеозаписах чітко видно, що ОСОБА_5 присів близько та поряд із потерпілим, а потім протягнув свою праву руку у ділянку кишені штанів останнього, тобто зафіксовано сам момент викрадення. При цьому доводи ОСОБА_5 про те, що гаманець знаходився на стільці поруч з потерпілим спростовуються саме цим відеозаписом. Більше того, з цих же записів вбачається, що потерпілий виявив крадіжку перевіривши кишені і одразу направився за ОСОБА_5 .

Варто відзначити і те, що згідно правової позиції Верховного Суду України, зазначеної у постанові від 11 грудня 2014 року (справа № 5-23кс14), заволодіння майном, яке фактично не вийшло з володіння власника, а опинилося з будь-яких причин у неналежному, але відомому йому місці (залишене чи забуте), особою, яка знала, кому належить це майно, мала підстави вважати, де знаходиться власник речі, і усвідомлювала, що він може за нею повернутися, або ж у разі появи власника з метою поновлення свого права володіння майном, умисно перешкоджала йому в цьому, слід розцінювати не як привласнення знахідки, а як крадіжку чужого майна. На відміну від крадіжки, привласнене майно може вважатися знахідкою лише за умов, що: а) воно вибуло з володіння власника; б) місцезнаходження цього майна власнику не відомо; в) між втратою майна та його знахідкою пройшов тривалий час, який давав власнику підстави вважати майно остаточно втраченим; г) особа, яка знайшла майно, не була очевидцем події втрати і сама не чинила будь-яких активних дій, спрямованих на вилучення майна з володіння власника; д) відсутня можливість виявлення (ідентифікації) законного власника майна.

Таким чином, у даному випадку спосіб вчинення крадіжки, а саме викрадення з кишені потерпілого чи навіть викрадення зі стільця на якому сидів останній, не впливає на вірність кваліфікації дій ОСОБА_5 , адже навіть за умови, що він викрав гаманець, який лежав поруч з потерпілим, не спростовує того, що ОСОБА_5 вчинив активні дії спрямовані на вилучення майна з володіння власника, а також у нього була можливість виявлення (ідентифікації) законного його власника.

При цьому, відповідно до положень кримінального закону, крадіжка майна вважається закінченим злочином з моменту, коли винна особа повністю реалізувала умисел щодо заволодіння майном. Заволодіння передбачає такий перехід майна до винного, який надає йому навіть початкову реальну можливість розпорядитися чи користуватися ним.

Що стосується доводів ОСОБА_5 та його захисника про те, що з гаманця було викрадено 1500 гривень, а не 4000, суд виходить з наступного.

Для такого злочину, як грабіж, не встановлено нижньої межі шкоди, яка може бути завдана власнику майна, проте ця обставина лише свідчить про підвищену суспільну небезпечність вказаного злочину. Тому вчинене ОСОБА_5 діяння характеризується всіма ознаками складу суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 4 ст. 186 Кримінального кодексу України, та становить притаманну такому діянню суспільну небезпеку.

Для кваліфікації дій винного за ч. 4 ст. 186 КК не має значення, чи перевищує вартість викраденого майна суму, зазначену у ст. 51 КУпАП, адже зазначена правова норма не передбачає адміністративну відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом грабежу. Основним безпосереднім об`єктом грабежу є право власності, а у разі вчинення грабежу, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, додатковим безпосереднім об`єктом виступають здоров`я, життя, психічна або фізична недоторканність людини.

Виходячи з встановлених фактичних обставин кримінального провадження, суд відзначає, що хоча для такого злочину, як грабіж, не встановлено нижньої межі шкоди, яка може бути завдана власнику майна, проте вказана обставина лише свідчить про підвищену суспільну небезпечність цього злочину. Відтак, інкриміноване ОСОБА_5 діяння характеризується усіма ознаками суспільно-небезпечного діяння, передбаченого частиною 4 статті 186 КК України, оскільки становить притаманну такому діянню суспільну небезпеку.

З огляду на наведене, суд відхиляє пояснення ОСОБА_5 в частині заперечення способу викрадення майна потерпілого та суми викрадених коштів.

З цих же підстав суд відхиляє наведені вище доводи захисника висловлені суду як підставу відмови у задоволенні клопотання та заперечення захисником фактичних обставин справи, адже такі доводи є неспроможними та не ґрунтуються ні на вимогах закону, ні на встановлених судом обставинах справи.

Більше того, суд не може не відзначити неузгодженість позиції захисника з позицією самого ОСОБА_5 , адже останній добровільно, без жодного примусу, у своїх довільних показах суду підтвердив факт заволодіння майном потерпілого у відділенні банку, а також те, що на наданих суду відеозаписах зафіксовано його присутність. Натомість, з незрозумілих суду причин захисник спочатку у судовому засіданні стверджував, що на відеозаписах ОСОБА_5 не зафіксовано, а потім без жодного належного обґрунтування змінив свою позицію на протилежну.

Безпідставними є доводи захисника щодо наявності у діях ОСОБА_5 ознак адміністративного правопорушення, оскільки такі не ґрунтуються на вимогах закону, про що наведено вище.

Виходячи з наведеного вище, суд приходить до висновку, що дії ОСОБА_5 містять ознаки суспільно - небезпечного діяння наведеного у клопотанні.

Відповідно до ст. 503 КПК України, кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності.

Згідно ч. 2 ст. 19 КК України, не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Згідно ст. 92 КК України, примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.

З висновку судово-психіатричного експерта № 71/25 від 12.03.2025 встановлено, що на даний час ОСОБА_5 виявляє ознаки хронічного психічного захворювання у вигляді: шизофренії, параноїдна форма, безперервний перебіг з нестійкою, не повною терапевтичною ремісією (F20.04 - за міжнародною класифікацією хвороб 10 перегляду), ускладнена психічними та поведінковими розладами внаслідок комбінованого вживання декількох психоактивних речовин. На даний час утримання, але в умовах, що виключають вживання (F19.21 - за міжнародною класифікацією хвороб 10 перегляду), не може усвідомлювати свої дії та керувати ними. В період інкримінованих йому дій ОСОБА_5 також виявляв ознаки хронічного психічного захворювання у вигляді: шизофренії, параноїдна форма, безперервний перебіг (F20.00 за міжнародною класифікацією хвороб 10 перегляду), ускладнена психічними та поведінковими розладами внаслідок комбінованого вживання декількох психоактивних речовин (F19.2 - за міжнародною класифікацією хвороб 10 перегляду), не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Зазначений висновок не викликає у суду сумнівів щодо того, що особа страждає на психічну хворобу, яка зумовлює її неосудність і вказує на потребу у застосуванні щодо неї примусових заходів медичного характеру наведених у висновку.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про психіатричну допомогу», примусові заходи медичного характеру застосовуються за рішенням суду у випадках та в порядку встановлених Кримінальним та Кримінальним процесуальним кодексами України, цим законом та іншими законами. За рішенням суду застосовуються примусові заходи медичного характеру.

Ухвалюючи рішення у справі, суд також враховує наступне.

Поняття неосудності включає в себе співвідношення медичного (біологічного) і юридичного (психологічного) критеріїв. Медичний критерій полягає у наявності у особи психічного захворювання, що істотно впливає на свідомість і волю людини (хронічне психічне захворювання, тимчасовий розлад психічної діяльності, недоумство, інший хворобливий стан психіки). Юридичний - у нездатності особи під час вчинення суспільно небезпечного діяння усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними. При цьому юридичний критерій виражається двома ознаками: 1) інтелектуальною - особа не може усвідомлювати фактичну сторону своїх дій (бездіяльності) та/або не здатна усвідомлювати їх суспільно небезпечний характер; 2) вольовою - особа не може керувати своїми діями (бездіяльністю) внаслідок руйнування психічною хворобою її вольової сфери.

Осудність є однією із загальних ознак суб`єкта злочину, юридичною підставою вини та кримінальної відповідальності. Виходячи з передбачених ст. 19 КК України критеріїв, відповідний стан особи характеризується здатністю усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.

Неосудна особа позбавлена такої здатності унаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. Особа, що вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, не підлягає кримінальній відповідальності, а може бути піддана за рішенням суду примусовим заходам медичного характеру.

Виходячи з положень статей 23, 24 КК України, умисел є однією з форм вини, яка включає в себе інтелектуальну та вольову ознаки: усвідомлення характеру свого діяння, передбачення його наслідків та бажання чи свідоме допускання їх настання.

Усвідомлення означає розуміння не лише фактичних обставин вчиненого діяння, які стосуються об`єкта, предмета, об`єктивної сторони складу конкретного злочину, а і його негативного соціального значення у виді суспільної небезпеки. Передбачення є адекватним розумовим уявленням особи про неминучість чи можливість конкретних результатів своєї дії (бездіяльності). Бажання полягає у прагненні досягти чітко визначеної мети і спрямованості волі на її досягнення.

Таким чином, умисна форма вини передбачає правильне відображення у свідомості суб`єкта як фактичних, так і юридичних ознак злочину, обов`язковою передумовою чого є осудність.

Мотив злочину - це усвідомлене особою внутрішнє спонукання, яке викликає намір діяти певним чином. Мету становить конкретно сформульоване уявлення про бажаний наслідок свого діяння та спрямованість на його досягнення в обраний спосіб.

Вмотивованість та цілеспрямованість є ознаками усвідомленої вольової діяльності людини. Прояв таких ознак є неможливим у разі порушень психічних функцій, за яких особа нездатна усвідомлювати характер і значення своїх діянь та керувати ними.

Враховуючи, що стан неосудності пов`язаний з відсутністю у особи інтелектуальної та вольової ознак, з ним несумісні наявність у свідомості особи чітко сформованих мети й мотиву, як ознак суб`єктивної сторони злочину, тому встановлення будь-якої форми вини (умислу чи необережності) у діях неосудної особи об`єктивно є неможливим. Юридична оцінка суспільно небезпечному діянню в такому випадку повинна надаватись, виходячи з фактичних обставин скоєного та наслідків, що настали.

Із зазначеним вище у висновку експерта станом, що є юридичним критерієм неосудності, несумісні наявність у свідомості чітко сформованого умислу, у розумінні ст. 24 КК України, а також мети і мотиву, як ознак суб`єктивної сторони злочину.

Кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру гарантує захист прав, свобод та законних інтересів осіб з психічними розладами, тому розгляд таких проваджень має спеціальну процедуру, яка урегульована спеціальними нормами закону.

Зокрема, ст. 505 КПК передбачено, що обов`язковими обставинами, які підлягають доказуванню у такому кримінальному проваджені є: час, місце, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння та вчинення цього суспільно небезпечного діяння цією особою, при цьому враховуються й інші обставини (інформація про психічні розлади, поведінка, небезпечність особи, розмір завданої шкоди). Тобто, предмет доказування у кримінальному проваджені щодо застосування примусових заходів медичного характеру має низку особливостей, де не ставиться питання про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, а йдеться про вчинення певною особою суспільно небезпечного діяння, а умисел, мета і мотив є елементами суб`єктивної сторони саме злочину та встановлюються лише щодо осудної особи.

Виходячи з наведеного, суд, на даному етапі кримінального провадження, не надає оцінку твердженням слідчого наведеним у клопотанні щодо умисного характеру дій ОСОБА_5 , а також корисливої мети та мотивів, зокрема протиправного збагачення.

За змістом статті 93 КК України, примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб, які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння, які вчинили у стані обмеженої осудності злочини, які вчинили злочин у стані осудності, але захворіли на психічну хворобу до постановлення вироку або під час відбування покарання.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 94 КК України, залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати, зокрема, примусовий захід медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом

Госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги і лікування у примусовому порядку. (ч.3 ст.94 КПК України).

Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 03.06.2005 року № 7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», примусові заходи медичного характеру мають застосовуватися лише за наявності у справі обґрунтованого висновку експертів - психіатрів про те, що особа страждає на психічну хворобу чи має інший психічний розлад, які зумовлюють її неосудність або обмежену осудність і викликають потребу в застосуванні щодо неї таких заходів, а примусове лікування щодо осіб, які вчинили злочини та страждають на хворобу, що становить небезпеку для здоров`я інших осіб (ст. 96 КК ) - висновку судово-медичної експертизи.

Крім того, суд також враховує, що невжиття відносно ОСОБА_5 примусових заходів медичного характеру може зумовити заподіяння неминучої шкоди безпосередньо йому або іншим особам.

Відповідно до ст. 513 КПК України, визнавши доведеним, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.

З врахуванням викладеного, суд вважає за доцільне застосувати до ОСОБА_5 примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

Виходячи з положень п. 15 Пленуму Верховного Суду України, які викладені у Постанові № 7 від 03 червня 2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», суд не визначає лікувальну установу, у якій до особи будуть застосовані примусові заходи медичного характеру та не визначає строку, на який ці заходи призначені.

Запобіжний захід у даній справі не обирався.

Долю речових доказів слід вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Судові витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Керуючись ст.ст. 100, 512, 513, 516 КПК України,

постановив:

Клопотання задовольнити.

Застосувати до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом.

Речові докази, після набрання ухвалою законної сили:

-диски на яких містяться відеозаписи залишити у матеріалах кримінального провадження.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з дня її проголошення, а особою стосовно якої вирішено питання застосування заходів медичного характеру протягом тридцяти днів з дня отримання повного тексту ухвали.

Головуючий суддя ОСОБА_1