ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/852/25 Справа № 199/3226/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження кримінального провадження №0001730 за апеляційними скаргами прокурора Лівобережної окружної прокуратури ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2024 року, ухвалений стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець селища Любимівка, Нововоронцовського району, Херсонської області, громадянина України, офіційно не працевлаштованого, не одруженого, з середньою освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , судимого 21.12.2023 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 125 КК України до штрафу 80 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1360 гривень,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.

Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 26.12.2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України і призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 12 років.

Відповідно до ч. 3 ст. 72 КК України вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21.12.2023 року, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вченні кримінального проступку, передбаченого за ч. 2 ст. 125 КК України, та яким призначено основне покарання у виді штрафу - 80 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1360 гривень виконувати самостійно.

Вирішено питання про стягнення процесуальних витрат та долю речових доказів.

Цим вироком дії обвинуваченого ОСОБА_7 , кваліфіковано за ч. 1 ст. 115 КК України, як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

ІНФОРМАЦІЯ_2 приблизно о 15:00 ОСОБА_7 прибув до будинку АДРЕСА_2 , де фактично мешкав разом зі своєю співмешканкою ОСОБА_10 та знайомим ОСОБА_11 .

Зайшовши до спальної кімнати вказаного будинку ОСОБА_7 виявив свою співмешканку ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які в ході вживання спиртних напоїв, вступили між собою у статевий акт.

В цей же час, перебуваючи за вказаною адресою, у зв`язку з побаченим у ОСОБА_7 , на ґрунті виниклих неприязних відносин та ревнощів до ОСОБА_10 , раптово виник злочинний умисел, спрямований на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, а саме своїй співмешканці ОСОБА_10 .

Реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, спрямований на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, а саме своєї співмешканки ОСОБА_10 , перебуваючи в спальній кімнаті будинку АДРЕСА_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 приблизно о 15:00, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті людини і бажаючи їх настання, зайшов до іншої спальної кімнати будинку, де на столі побачив кухонний ніж, який визначив для себе, як знаряддя для вбивства.

Після чого, ОСОБА_7 , взявши до правої руки вказаний кухонний ніж та утримуючи його при собі, маючи на меті спричинити смерть потерпілої шляхом ушкодження життєво важливих органів ОСОБА_10 , повернувся до спальної кімнати, де продовжувала перебувати остання.

Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , перебуваючи у спальній кімнаті вищевказаного будинку, де продовжувала перебувати потерпіла ОСОБА_10 стоячи спиною до ліжка, з метою доведення свого злочинного умислу до кінця, наблизився до останньої з переду та діючи умисно, маючи умисел направлений на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, а саме ОСОБА_10 , тримаючи ніж у своїй правій руці, лезом вказаного ножа наніс один удар в область грудної клітини ліворуч по середньо-ключичній лінії, на відстані 4,5 см від ключиці та на відстані 131 см від підошовної поверхні стопи.

Внаслідок отриманого удару ОСОБА_10 не втримала рівновагу та впала спиною на ліжко в приміщенні спальні, при цьому втративши свідомість.

Довівши свій злочинний умисел до кінця, спричинивши ОСОБА_10 тілесні ушкодження, внаслідок яких, остання померла на місці не приходячи до тями, ОСОБА_7 залишив місце вчинення кримінального правопорушення, а саме спальну кімнату будинку АДРЕСА_2 .

Смерть потерпілої ОСОБА_10 настала від тілесного ушкодження, що має ознаки тяжкого як небезпечного для життя, у вигляді сліпого проникаючого колото-різаного поранення грудної клітини з ураженням лівої легені, нисхідного відділу дуги аорти, крововиливом в плевральну порожнину, яке ускладнилось розвитком крововтрати у період часу за 2-4 години до початку огляду трупу, тобто за 2-4 години до 17:50 год. ІНФОРМАЦІЯ_2.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка їх подала.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати в частині призначення покарання, з підстав неправильного застосування ЗУ про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким обвинуваченому ОСОБА_7 призначити покарання за ч. 1 ст. 115КК України у виді позбавлення волі на строк 12 років.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 72 КК України, до призначеного покарання за новим вироком, повністю приєднати не відбуте покарання за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21.12.2023 року та остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років та штраф у розмірі 80 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1360 гривень, вказані покарання виконувати самостійно.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, прокурор вказує, що суд першої інстанції, призначаючи остаточне покарання ОСОБА_7 , у порушення вимог ст.71 КК України не призначив обвинуваченому покарання за сукупністю вироків, а лише послався на вимоги ч. 3 ст. 72 КК України, що призвело до неправильного тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок скасувати за недоведеністю вини ОСОБА_7 і постановити виправдувальний вирок.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, захисник посилається на незаконність та необґрунтованість даного вироку, який підлягає скасуванню з наступних підстав, а саме неповнота судового розгляду, коли клопотання захисту про додатковий допит ОСОБА_11 з метою перевірки чи дійсно ОСОБА_11 зізнався іншим свідкам в позбавленні життя потерпілої і що має причетність до даного правопорушення, було відхилено судом.

Також, зазначає на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження. Посилається на те, що покази свідків не узгоджуються між собою, суд детально не дослідив де знаходились обвинувачений та ОСОБА_11 в конкретний проміжок часу і не усунув суттєві протиріччя в показаннях свідків.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить скасувати вироку суду першої інстанції та направити на новий судовий розгляд.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, обвинувачений посилається на неповноту судового розгляду, під час якого не були допитані належним чином такі свідки, як ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , а також судом було безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання про допит свідка ОСОБА_14 та повторний допит свідка ОСОБА_15 . Вказує, що під час досудового розслідування не було проведено слідчий експеримент на місці вчинення злочину з його безпосередньою участю.

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні обвинувачений та його захисник підтримали вимоги поданих апеляційних скарг. Проти задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив вирок скасувати в частині призначення покарання та ухвалити новий в цій частині. Проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту заперечував.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали кримінального провадження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вищезазначених вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції дотримався в повній мірі, з огляду на наступне.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та є обґрунтованими.

Такий висновок зроблено на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, безпосередньо дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст. 23 КПК України й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Досліджені судом першої інстанції та покладені в основу вироку докази є належними та допустимими, оцінені судом в їх сукупності з точки зору їх достатності і взаємозв`язку, які підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Так, з показів свідка ОСОБА_11 видно, що в день вчинення кримінального правопорушення він вживав спиртні напої з ОСОБА_10 , яка почала приставати до нього, й вони пішли до кімнати в якій проживала ОСОБА_28 разом з ОСОБА_16 , коли повернувся ОСОБА_16 та помітив свідка разом з потерпілою на ліжку, одразу наніс йому два удари кулаком у лоб, після чого свідок вибіг з кімнати та впав на інше ліжко. При цьому ОСОБА_7 в цей час узяв ніж зі стола кухні у праву руку, наблизився до нього вдарив його у праве плече, але він встиг підставити руку, чим ОСОБА_7 завдав пошкодження його кісті («чиркнув»), а саме, поріз долоні.

Після цього, він вибіг та побіг до свого друга ОСОБА_17 , показав своє поранення та вони разом пішли до будинку, в якому знаходився ОСОБА_7 , де він залишився на вулиці, а ОСОБА_18 зайшов до будинку, і через деякий час вийшовши з будівлі, проговорив, що ОСОБА_10 померла, в хаті труп. При цьому сам ОСОБА_7 , зі слів ОСОБА_19 , сидів на ліжку біля загиблої.

Покази свідка ОСОБА_11 повністю узгоджуються з показами свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_21 які підтвердили, що до них додому в паніці, в штанях на босу ногу з порізом на руці прийшов ОСОБА_22 та повідомив, що на нього напав п`яний ОСОБА_23 ( ОСОБА_7 ). Після цього вони пішли до будинку, де свідок ОСОБА_24 побачив, як потерпіла лежала на спині на ліжку з ножем в грудях, а ОСОБА_23 стояв на колінах перед нею та плакав, багато раз казав «навіщо я це зробив».

Ті обставини, що ОСОБА_7 сидів біля потерпілої, плакав та повторював навіщо він це зробив підтвердив і свідок ОСОБА_25 .

Покази цих свідків є логічними та послідовними й узгоджуються також з показами свідків ОСОБА_26 та ОСОБА_27 , які зокрема показали про те, що ОСОБА_27 в день вбивства ОСОБА_28 вийшла на вулицю де до неї підійшов обвинувачений ОСОБА_7 , який попрохав телефон та викликати швидку медичну допомогу та поліцію, зазначивши про те, що він вбив людину. При цьому, зі слів ОСОБА_7 . ОСОБА_27 стало відомо, що обвинувачений застав в ліжку ОСОБА_22 та померлу ОСОБА_10 , яку обізвав грубо. Те як викликала поліцію свідок ОСОБА_27 особисто чула свідок ОСОБА_26 яка окрім цього, зазначила також про те, що біля них був ОСОБА_29 напівоголений із закривавленою рукою та нічого не говорив, а сусід ОСОБА_30 (свідок ОСОБА_20 ) заходив до будинку.

При цьому всі ці свідки зазначали про те, що після того, як ОСОБА_7 затримала поліція, виходячи з хати він звертався до ОСОБА_31 й погрожував йому.

Отже в супереч доводам сторони захисту покази цих свідків є логічними та послідовними й такими що доповнюють один одного, й жодних суперечностей між ними в частині місця перебування на той час обвинуваченого та свідка ОСОБА_31 як судом першої так і апеляційної інстанції встановлено не було.

Крім того, суд першої інстанції за клопотанням сторони захисту допитав і свідків ОСОБА_32 і ОСОБА_33 , які в судовому засіданні вказували про те, що нібито свідок ОСОБА_11 через деякий час зізнався їм про вчинене ним вбивство ОСОБА_10 та, на переконання апеляційного суду, обґрунтовано відхилив їх, як такі, що не відповідають дійсності та є вочевидь надуманими, через явну зацікавленість свідків в уникненні обвинуваченим ОСОБА_7 кримінальної відповідальності за скоєний злочин.

Зокрема спростовуючи покази цих свідків та доводи сторони захисту про те, що потерпілу ОСОБА_28 вбив ОСОБА_29 суд виходив з того, що згідно з висновком експерта №3557/НЕ від 03.01.2024 року при судово-токсикологічному дослідженню крові та сечі з трупа ОСОБА_34 було виявлений столовий спирт у концентрації 4,19% у крові, 5,40% у сечі, що стосовно живих осіб може відповідати тяжкому алкогольному сп`янінню, а відтак такий прижиттєвий стан ОСОБА_10 викликаний тяжким отруєнням алкоголем, всупереч показам свідків ОСОБА_35 та ОСОБА_36 , які зазначали, що ОСОБА_22 вбив ОСОБА_28 саме через те, що остання пручалася під час намагання свідка вступити з нею в статевий акт, взагалі виключав можливість останньої вільно пересуватися або здійснювати які не будь активні дії фізичного характеру відносно інших осіб.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що свідок ОСОБА_32 вказував про те, що через місяць з моменту вбивства ОСОБА_10 , він дізнався від сусіда ОСОБА_37 , прізвище не пам`ятає, що мешкає за адресою: АДРЕСА_3, що ОСОБА_38 зізнався на наступний день ОСОБА_27 , що це він вбив ОСОБА_10 та запитав, чи можна викликати поліцію, на що остання та батько ОСОБА_39 сказали йому нічого не робити та сидіти «тихо», так як, ОСОБА_7 "вже поїхав". При цьому, як підтвердив свідок ОСОБА_32 , особисто він не був присутній під час цих двох розмов.

Однак свідок ОСОБА_27 , яка була приведена до присяги та попереджена про кримінальну відповідальність за відмову від дачі показів та завідомо неправдиві покази, про вказані обставини суду не зазначала, а навпаки вказала про те, що що її так званий онук ОСОБА_40 не проживав разом з нею понад три роки є хворим на гідроцефалію, та має шунт у голові.

Окрім показів свідків винуватість ОСОБА_7 у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_41 підтверджується і письмовими доказами у провадженні дослідженими судом першої інстанції та зміст яких детально викладений у вироку суду, зокрема як видно з протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 14.04.2024 року свідок ОСОБА_27 впізнала ОСОБА_7 , як чоловіка, який 24.12.2023 приблизно о 15:00 годині попросив викликати поліцію, пояснивши, що він вбив свою співмешканку ОСОБА_46 по АДРЕСА_4, а згідно з висновком експерта №70/109-БД від 10 лютого 2024 року на куртці чорного кольору та на джинсових штанах, вилучених у ОСОБА_7 виявлено наявність крові людини,походження якої не виключається як від потерпілої ОСОБА_10 так і від підозрюваного ОСОБА_7 , згідно з висновком експерта №71/110-БД від 02 лютого 2024 року домішка ДНК в слідах з кров`ю на руків`ї ножа та в змиві з поверхні руків`я ножа може походити від підозрюваного ОСОБА_7 .

При цьому, допитана в судовому засіданні експерт ОСОБА_42 підтвердила достовірність висновків експертизи та зазначила, що ДНК - це достатньо достовірний вид дослідження, а відтак зазначення в експертизі про те, що домішка ДНК в слідах крові може походити від підозрюваного ОСОБА_7 за його генотипом, є ствердженням а не припущенням. Також експерт пояснила, домішка ДНК в слідах крові не може походити від іншої людини.

Колегія суддів звертає увагу на те, що обвинувачений як в ході судового розгляду так і в суді апеляційної інстанції присутність крові загиблої на його речах пояснити не зміг.

Крім того, спростовуючи посилання сторони захисту на недостовірність та суперечливість показів свідка ОСОБА_11 , суд першої інстанції також обґрунтовано послався на те, що покази свідка ОСОБА_31 не викликають обгрунтованих сумнівів та повністю узгоджуються з показами інших свідків та письмовими доказами у кримінальному провадженні, зокрема як видно з висновку спеціаліста судово-медичного експерта №4214 від 27.12.2023 року у ОСОБА_11 виявлені тілесні ушкодження у вигляді: синця верхньої повіки справа, що спричинений від дії тупого твердого предмету, колото-різаної рани долонної поверхні лівої кисті, що спричинена від дії плоского, гострого предмету, який має колюче-ріжучі властивості, можливо клинком ножа, в термін, на який вказує обстежений, тобто ІНФОРМАЦІЯ_2, що повністю узгоджується з показами свідка та підтверджує перебіг події, коли обвинувачений ОСОБА_7 «…наніс йому удари кулаком у лоб, …а ножем наніс удар у праве плече, але він встиг підставити руку, чим ОСОБА_7 завдав пошкодження його кісті («чиркнув»), а саме, поріз долоні...», та що ці тілесні ушкодження спричинив свідку обвинувачений.

Також, наявність тілесних ушкоджень у свідка ОСОБА_11 спростовує посилання обвинуваченого ОСОБА_7 на те, що саме ОСОБА_11 намагався нанести останньому тілесні ушкодження, застосовуючи ніж.

Відтак колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що невизнання вини обвинуваченим та посилання на те, що ОСОБА_43 позбавив життя свідок ОСОБА_29 є нічим іншим, як намагання перекласти свою провину на іншу особу, з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинене, що також підтверджується і висновком експерта №151 від 13 березня 2024 року (розділ «Психічний стан»), ОСОБА_7 - експерта «…повідомляє те, що він не пам`ятає «події криміналу», «я пам`ятаю що було до, та після», «може це і не я».

З приводу цих висловлювань обвинуваченого експертом зроблено висновок, що «…висловлювання іспитованого під час даного обстеження не є хворобливими, а мають симулятивний характер, тому що вони надумані, ізольовані, подаються у навмисній формі, не мають динаміки і не вкладаються в клінічну картину будь-якого психічного розладу…).

Що стосується твердження обвинуваченого про те, що досудове розслідування було проведено не ефективно, оскільки органом досудового розслідування не перевірено причетність до вчинення інкримінованого йому злочину всіх присутніх в будинку на час вбивства ОСОБА_28 осіб, а саме не зняття відбитків ОСОБА_22 та не взяття у нього потожирових слідів, й не було проведено з обвинуваченим слідчого експерименту, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Крім того, ч.ч. 1, 2, 3 ст. 93 КПК України регламентовано, що збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених КПК.

Сторона захисту, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, здійснює збирання доказів шляхом витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, службових та фізичних осіб речей, копій документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій, актів перевірок; ініціювання проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій та інших процесуальних дій, а також шляхом здійснення інших дій, які здатні забезпечити подання суду належних і допустимих доказів.

Тобто орган досудового розслідування самостійно визначає види слідчих (розшукових) дій та їх обсяг задля розслідування того чи іншого кримінального правопорушення.

При цьому, кримінальний процесуальний кодекс передбачає право сторони захисту самостійно збирати докази у кримінальному провадженні, зокрема шляхом ініціювання проведення слідчих (розшукових) дій та інших процесуальних дій.

Між тим, обвинувачений та його захисник під час досудового розслідування не були позбавленні можливості ініціювати перед органом досудового розслідування питання про проведення слідчого експерименту з ним та проведення інших слідчих розшукових та процесуальних дій, однак таким правом не скористалися. Крім того, сторона захисту під час судового розгляду, також не зверталася до суду з клопотаннями, відповідно до ст. 333 КПК України про доручення органу досудового розслідування провести певні слідчі (розшукові) дії.

З огляду на викладене колегія суддів вважає відповідні доводи сторони захисту голослівними та неприйнятними.

Що стосується посилання сторони захисту на неповноту судового розгляду, через безпідставну відмову в задоволенні клопотання про повторний допит свідка ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_44 , то колегія суддів також вважає їх безпідставними з огляду на таке.

Так, як видно з матеріалів кримінального провадження, в судовому засіданні суду першої інстанції 29.10.2024 року сторона захисту заявила клопотання про повторний допит свідка ОСОБА_31 та допит свідка ОСОБА_44 , при цьому сторона захисту мотивувала своє клопотання тим, що ОСОБА_45 може надати покази стосовно того, що "він щось чув про обставини цієї справи", а " ОСОБА_29 хоче щось додатково пояснити".

При цьому, обвинувачений вказував про наявність якогось запису із зізнавальними показами свідка ОСОБА_22 про вчинення саме ним цього кримінального правопорушення, однак пояснити звідки було отримано такий запис та ким, він не зміг, у зв`язку, з чим, суд вислухавши думки сторін з приводу заявленого клопотання й врахувавши те, що свідок ОСОБА_29 був безпосередньо допитаний в судовому засіданні, приведений до присяги та попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів, а сторона захисту не зазначила щодо яких обставин, стосовно яких він не допитувався його необхідно допитати повторно, дійшов правильного висновку про необгрунтованість клопотання та відмовив в його задоволенні.

Так само суд обгрунтовано відмовив в задоволенні клопотання сторони захисту про допит як свідка ОСОБА_14 , з огляду на те, що сторона захисту не змогла пояснити свідком яких саме подій він був та про які обставини, він може надати покази.

Таким чином, оцінюючи наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, колегія суддів приходить до висновку, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 знайшла повне підтвердження в ході судового розгляду, і його умисні дії правильно кваліфіковані судом першої інстанції за ч. 1 ст. 115 КК України.

При розгляді кримінального провадження в місцевому суді були встановлені та досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення справи, висновки суду про винність обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину у вироку належним чином мотивовані, ґрунтуються на сукупності зібраних та всебічно оцінених доказах, а тому колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги захисника та обвинуваченого є безпідставними та необґрунтованими. Рішення місцевим судом прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини (рішення «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року).

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом вимог закону України про кримінальну відповідальність, суд вважає, що вони заслуговують на увагу.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Положення вказаної норми, як уже було зазначено, є імперативними, тобто обов`язковими для застосування.

Таким чином, приєднання невідбутої частини покарання, призначеного за попереднім вироком, є обов`язком суду, який призначає покарання за сукупністю вироків.

За правилами ч. 3 ст. 72 КК України основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

При цьому, положення ч. 3 ст. 72 КК України не тільки не виключають можливості застосування положень ст. ст. 70, 71 КК України щодо призначення покарання за сукупністю злочинів та за сукупністю вироків, але й прямо вказують на необхідність такого застосування. У той же час ч. 3 ст. 72 КК України передбачає не самостійне виконання вироків, якщо одним чи кількома з них призначено покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, а лише неможливість складення цих покарань з іншими видами покарань при призначенні їх за сукупністю злочинів або за сукупністю вироків і необхідність самостійного (окремого) виконання цих покарань.

Отже, у вказаному вище випадку суд призначає остаточне покарання за сукупністю вироків, яке складається з поєднання (сукупності) невідбутої частини покарання за попереднім вироком і покарання за новим вироком, та ухвалює рішення про самостійне виконання покарань, що не підлягають складанню одне з одним.

Цих вимог закону судом дотримано не в повному обсязі.

З матеріалів провадження видно, що ОСОБА_7 раніше судимий за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21.12.2023 року за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 80 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1360 гривень.

В межах кримінального провадження, яке переглядається судом апеляційної інстанції, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, яке він вчинив 24.12.2023, тобто у період відбуття основного покарання за попереднім вироком.

Між тим, суд в порушення вимог ст. 71 КК України, не призначив обвинуваченому ОСОБА_7 остаточне покарання, за сукупністю вироків, а ухвалив рішення про окреме виконання вироків.

Згідно п. 4 ч. 1, ст. 409, п. 3 ч. 1 ст. 413 КПК України підставою для зміни або скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що полягає у неправильному тлумаченні закону, яке суперечить його точному змісту;

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 421 КПК України, обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

З огляду на те, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, внаслідок чого помилково не призначив обвинуваченому ОСОБА_7 остаточного покарання, на підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, із застосуванням положень ч. 3 ст. 72 КК України, колегія суддів вбачає підстави для скасування оскаржуваного судового рішення в частині призначеного покарання та ухвалення нового вироку в цій частині.

Колегія суддів погоджується з видом та розміром призначеного судом першої інстанції покарання за ч. 1 ст. 115 КК України, вид та міра якого не оскаржується і прокурором в апеляційній скарзі, при цьому вважає необґрунтованим рішення суду в частині визначення обвинуваченому остаточного покарання.

За цих обставин, колегія суддів вважає за необхідне, із застосуванням положень ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом повного приєднання до призначеного покарання за цим вироком невідбутого покарання за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21.12.2023, призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 12 роки та штрафу в розмірі 80 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1360 грн., які у відповідності до ч. 3 ст. 72 КК України, слід виконувати самостійно.

Разом з цим, відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються: у разі визнання особи винуватою: початок строку відбування покарання; рішення щодо речових доказів і документів та спеціальної конфіскації; рішення про залік досудового тримання під вартою.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

Між тим, суд ухвалюючи обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_7 , в резолютивній частині зазначив, що початок строку покарання обвинуваченому слід рахувати ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто з дня затримання, не зарахувавши строк попереднього ув`язнення в строк покарання, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України.

Отже, колегія суддів вважає доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника не обгрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають, а доводи апеляційної скарги прокурора обгрунтованими та приходить до висновку про скасування вироку щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання з ухваленням нового вироку в цій частині, у відповідності з вимогами ст. 420 КПК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_9 - задовольнити.

Вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2024, ухвалений щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначення покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 12 (дванадцять) років.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 72 КК України, до призначеного покарання за новим вироком, повністю приєднати не відбуте покарання за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21.12.2023 року та призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 12 (дванадцять) років та штраф у розмірі 80 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1360 гривень, вказані покарання виконувати самостійно.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати ОСОБА_7 в строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з ІНФОРМАЦІЯ_2 по 02 червня 2025 року.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з дня набрання вироком законної сили.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає чинності з моменту його проголошення і може бути оскаржений шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, з часу вручення йому копії вироку.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4