УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.01.2025 Слідчий суддя Володимир- Волинського міського суду Волинської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , підозрюваного ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , провівши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Володимирі за засобом відеофікації в режимі відеоконференції клопотання слідчого СВ Володимирського РВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_7 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави стосовно

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Ласточкіне, Ясиноватського району, Донецької області, громадянина України, судимого 14.09.2023 Володимир- Волинським міським судом Волинської області за ч.4 ст.185 КК України до 5 років позбавлення волі на підставі ст. 75 КК України звільненний від відбування покарання із іспитовим строком 1 рік, не одруженого, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», який зареєстрований як ВПО: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст.407 КК України,

У С Т А Н О В И В:

24.01.2025 до суду надійшло погоджене з прокурором клопотання старшого слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_5 , який підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України за наступних обставин.

Своє клопотання слідчий мотивує тим, що Слідчим відділом Володимирського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області, за процесуального керівництва Волинської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони, здійснюється досудове розслідування у кримінальному №0000909 від 28.06.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України.

Так, ОСОБА_5 , будучи солдатом, призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період ІНФОРМАЦІЯ_2 та відповідно до наказу №41 від 09.02.2024 командира військової частини НОМЕР_1 (по стройові частині), зарахований до списків особового складу частини та на всі види забезпечення та призначено на посаду курсанта 3 навчального взводу 2 навчальної роти ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно з вимогами ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України, а громадяни України проходять військову службу відповідно до законодавства.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози

та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

На підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в України» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, на всій території України

з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, дія якого продовжена на даний час.

Будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , солдат

ОСОБА_5 , відповідно до вимог ст.ст.11, 16, 127, 128, 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України зобов`язаний додержуватися Конституції

та законів України, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, знати та виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, бути дисциплінованим, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Статті 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, а також необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місці служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

Згідно п.п.1, 3 ч.4 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять), чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Однак, солдат ОСОБА_5 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, не отримавши дозволу відповідного командира (начальника), 15.04.2024 самовільно залишив місце постійної дислокації підрозділу військової частини НОМЕР_1 , розташованого за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішення про демобілізацію із внесенням його на затвердження Верховною радою України приймає Президент України. Відповідних рішень Президентом України не приймалось, таким чином, станом на квітень 2024 року в Україні діяв правовий режим воєнного стану.

Проте, солдат ОСОБА_5 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, та маючи можливість належно їх виконувати, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, свідомо допустив їх порушення та вчинив військовий злочин проти встановленого порядку проходження військової служби за наступних обставин.

У період часу з 15.04.2024 по даний час усвідомлюючи, що він є військовослужбовцем Збройних Сил України і не звільнений з військової служби, без поважних причин був відсутній на службі та не виконував службові обов`язки, а службовий час проводив на власний розсуд.

Так, курсант 3 навчального взводу 2 навчальної роти 4 навчального батальйону школи індивідуальної підготовки у військовому званні солдат, ОСОБА_5 , підозрюється в тому, що він під час проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період у Збройних Силах України, діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, не отримавши дозволу відповідного командира (начальника), в порушення вимог ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 16, 127, 128, 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 15.04.2024 самовільно залишив місце тимчасової дислокації підрозділу військової частини НОМЕР_1 , розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , та в період часу з 15.04.2024 по даний час, був відсутній на службі без поважних причин не виконував службові обов`язки в умовах воєнного стану, чим вчинив самовільне залишення місця служби військовослужбовцем, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України.

23.01.2025 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 вручено письмове повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч. 5 ст. 407 КК України

Наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_5 інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, повністю підтверджується зібраними у кримінальному проваджені доказами, а саме: протоколом допиту свідків, службовим розслідуванням, повідомленням про підозру, матеріалами, що характеризують особу та іншими матеріалами кримінального провадження.

На підставі викладеного слідчий та прокурор в судовому засіданні підтримали клопотання та просили обрати стосовно підозрюваного запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, посилаючись на те, що ОСОБА_5 , обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких, за яке передбачено покарання виключно у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років, під впливом отримання якого в майбутньому, в останнього можуть з`явитись наміри переховуватись від органів досудового розслідування та суду, продовжити вчиняти інші кримінальні правопорушення.

Враховуючи характеризуючи обставини, відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.184 КПК України під час досудового розслідування встановлено наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний ОСОБА_8 , перебуваючи на волі, може здійснити дії, передбачені у п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Підозрюваний ОСОБА_5 підтвердив свою причетність до інкримінованої підозри та не заперечував проти задоволення клопотання щодо застосування відносно нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Захисник ОСОБА_6 також підтримав позицію свого підзахисного щодо застосування відносно нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Слідчий суддя, заслухавши клопотання слідчого, думку учасників справи, дослідивши представлені до клопотання матеріали, приходить до висновку, що клопотання підлягає задоволенню з наступних підстав.

Враховуючи те, що ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років, тому на думку слідчого є достатні підстави вважати, що вказана особа може надалі переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а тому слідчий просить застосувати щодо ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, без визначення розміру застави.

При вирішенні даного питання суд враховує положення ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

У кожному випадку, як зазначає Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством (рішення у справі "Єчюс проти Литви", заява № 34578/97, п. 93).

Відповідно до ч. 7 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті тримання під вартою.

Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор та недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Вимоги п.п.3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, зокрема, справу «Харченко проти України» від 10.02.2011 року, справу «Комарова проти України» від 16.05.2013 року, в яких Європейським судом з прав людини викладено принципи, що їх дотримується Суд у вирішенні питань щодо застосування тримання під вартою, а саме: тримання під вартою до вирішення питання про винність особи не має бути «загальним правилом», і слід виходити з презумпції залишення обвинуваченого на свободі; у кожному випадку, коли вирішується питання щодо тримання під вартою або звільнення, діє презумпція на користь звільнення.

З огляду на викладене та зважаючи на положення частини другої статті 29 Конституції України, Конституційний Суд України вважає, що слід визначити такі обов`язкові вимоги до правомірного арешту або тримання під вартою: по-перше, арешт чи тримання під вартою має здійснюватися виключно на підставі належним чином вмотивованого рішення суду; по-друге, підстави та порядок застосування цих запобіжних заходів мають бути визначені в законі та повинні відповідати конституційним гарантіям справедливої судової процедури та принципу верховенства права.

Оскільки метою статті 29 Конституції України є недопущення свавільного обмеження (позбавлення) свободи чи особистої недоторканності особи, то дотримання зазначених вимог є обов`язковим.

Відповідно до вимог статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного чи обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися з кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Так, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Пунктом 5 ч.2 ст.183 КПК України передбачено, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Відповідно до ч.1 ст.177 КПК України метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганню спробам обвинуваченого переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків в цьому кримінальному провадженні.

Поняття «обґрунтована підозра» не визначене у національному законодавстві України, тому, виходячи з положень ч.5 ст.9 КПК України та позиції Європейського суду з прав людини, відображеної у п.175 рішення від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30.08.1990 року), також вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28.10.1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30.08.1990 року).

На підтвердження підозри ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого правопорушення органом досудового розслідування надані: витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, повідомлення про вчиннення кримінального правопорушення, протокол допиту свідків, повідомлення про підозру, матеріали, що характеризують особу та іншими матеріалами кримінального провадження.

Згідно зі ст.178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється; 3) вік та стан здоров`я; 4) міцність соціальних зв`язків в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію; 7) майновий стан; 8) наявність судимостей; 9) дотримання підозрюваним умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

ОСОБА_5 має не зняту і не погашену судимість, офіційно не працевлаштований, на обліку в центрі зайнятості не перебуває, як військовослужбовець характеризується незадовільно, на обліку в спеціалізованих установах не перебуває, підозрюється у вчинення тяжкого злочину в період іспитового строку.

З врахуванням вищенаведеного, є достатні підстави вважати, що ОСОБА_5 може надалі переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а тому з метою забезпечення виконання ним процесуальних обов`язків, при цьому, вищевказані та наведені факти, якраз і свідчать про неможливість запобігання зазначеним в КПК України ризикам, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, тому слідчий суддя дійшов висновку, що клопотання слідчого слід задовольнити та застосувати щодо підозрюваного ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Отже, зважаючи на обґрунтованість підозри ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, розмір застави у даному кримінальному провадженні, на підставі ч.4 ст.183 КПК України, не визначається.

Керуючись ст.ст.177, 183, 193-194, 197, 199, 369, 372 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання слідчого СВ Володимирського РВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_7 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави стосовно ОСОБА_5 -задовольнити.

Застосувати відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця с.Ласточкіне, Ясиноватського району, Донецької області, який зареєстрований як ВПО: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст.407 КК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у Державній установі «Луцький слідчий ізолятор» на строк 60 днів, тобто до 24.03.2025 року включно.

Строк тримання під вартою ОСОБА_5 , обчислювати з 13 год. 00 хв. 24.01.2025 року, тобто з моменту постановлення ухвали суду про застосування запобіжного заходу.

Негайно взяти під варту підозрюваного ОСОБА_5 в залі суду.

Ухвала може бути оскаржена до Волинського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали оголошено о 14-00 год 24.01.2025.

Слідчий суддя: ОСОБА_9