Справа № 461/818/24
Провадження № 1-кс/461/442/25
УХВАЛА

16.01.2025 року місто Львів

Суддя Галицького районного суду м.Львова ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , його захисника ОСОБА_5 , перекладача ОСОБА_6 , розглянувши заяву про відвід слідчого судді,

в с т а н о в и в :

адвокат ОСОБА_5 звернувся із заявою про відвід слідчого судді Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_7 від участі у розгляді клопотання про продовження строку досудового розслідування у кримінальному провадженні №000103 від 25.01.2024 за підозрою ОСОБА_4 у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст.286 КК України.

В обґрунтування заявленого відводу захисник вказує, що слідчий суддя ОСОБА_7 під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу у даному кримінальному провадженні до ОСОБА_4 допустив порушення прав останнього, що призвело до необ`єктивного вирішення клопотання. Зокрема, заявник вказує, що слідчий суддя проігнорував клопотання підозрюваного, який повідомив про недовіру складу суду (слідчому судді), не забезпечив належним чином можливість реалізувати підозрюваними свої процесуальні права, залишив без належного реагування необхідність забезпечення права підозрюваного давати пояснення рідною мовою, адже він є громадянином іншої країни (Грузії). Крім того, захисник зазначає, що у слідчого судді не було достатніх доказів для ухвалення відповідного судового рішення.

Отже, заявник вважає, що дії слідчого судді мають ознаки дискримінаційного відношення до підозрюваного, що вказує на його упередженість та викликає у захисника та підозрюваного недовіру.

Таким чином, заявник вважає, що такі дії слідчого судді порушують права підозрюваного. Відтак, посилаючись на відповідні положення Конституції України, КПК України та загальновизначені принципи здійснення судочинства суддями, заявник просить відвести слідчого суддю від участі у розгляді відповідного клопотання.

Заявник у судовому засіданні заяву про відвід підтримав з мотивів наведених у ній.

Підозрюваний ОСОБА_4 заяву захисника у судовому засіданні підтримав.

Прокурор в судовому засіданні проти задоволення заяви заперечив з мотивів її безпідставності. Зокрема, прокурор вказав, що усі доводи захисника, якими обґрунтовано заявлений відвід, були предметом перевірки та дослідження під час розгляду апеляційної скарги сторони захисту на рішення слідчого судді про застосування запобіжного заходу до ОСОБА_4 та були відхилені судом апеляційної інстанції.

Статтею 75 КПК України передбачено, що слідчий суддя, суддя або присяжний не може брати участь у кримінальному провадженні, зокрема за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.

Відповідно до положень ч.5 ст. 80 КПК України, відвід повинен бути вмотивованим.

Заява про відвід має містити вказівку на підстави, що зумовлюють його наявність. Вимога мотивувати відвід означає, що особа, яка його заявила, повинна викласти відомі їй обставини, з якими вона пов`язує необхідність усунення слідчого судді, судді від участі у судовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши доводи учасників провадження, приходжу до наступних висновків.

Заявник являється захисником підозрюваного у кримінальному провадженні в межах якого подано клопотання про продовження строку досудового розслідування.

Захисник вказує на те, що слідчий суддя ОСОБА_7 під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу у даному кримінальному провадженні до ОСОБА_4 допустив порушення прав останнього, що призвело до необ`єктивного вирішення клопотання.

Так, заявник вказує, що слідчий суддя проігнорував клопотання підозрюваного, який повідомив про недовіру складу суду (слідчому судді), не забезпечив належним чином можливість реалізувати підозрюваними свої процесуальні права, залишив без належного реагування необхідність забезпечення права підозрюваного давати пояснення рідною мовою, адже він є громадянином іншої країни (Грузії).

Також, заявник вважає, що дії слідчого судді мають ознаки дискримінаційного відношення до підозрюваного, що вказує на його упередженість та викликає у захисника та підозрюваного недовіру. Крім того, захисник зазначає, що у слідчого судді не було достатніх доказів для ухвалення відповідного судового рішення.

Таким чином, заявник вважає, що такі дії слідчого судді порушують права підозрюваного та свідчать про його упередженість.

Водночас, в ході розгляду заяви про відвід встановлено, що мотиви заявника щодо наявності сумнівів в упередженості та об`єктивності слідчого судді ґрунтуються виключно на його суб`єктивній думці, яка фактично пов`язана з його припущеннями, непогодженнями з процесуальними рішеннями слідчого судді. Однак, такі доводи не можуть бути беззаперечною та законною підставою для усунення судді від участі у розгляді справи.

Так, в ході розгляду заяви про відвід суду надано ухвалу колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду від 23.12.2024, відповідно до якої ухвалу слідчого судді Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_7 про застосування запобіжного заходу до ОСОБА_4 залишено без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 залишено без задоволення.

З наведеної ухвали вбачається, що фактично усі доводи з якими захисник ОСОБА_5 пов`язує заявлений відвід були предметом оцінки суду апеляційної інстанції та були відхилені. Зокрема, суд апеляційної інстанції навів наступне:

«На підставі викладеного, рішення слідчого судді є законним, оскільки ухвалене згідно з дотриманням вимог кримінального процесуального закону та обґрунтованим, оскільки ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженими та оціненими судом, а тому апеляційна скарга сторони захисту не підлягає задоволенню.»

Крім того, слід відзначити наступне.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини, існування безсторонності суду для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції повинно встановлюватися згідно з: суб`єктивним критерієм, врахувавши особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто чи мав суддя особисту упередженість або чи був він об`єктивним у цій справі, та об`єктивним критерієм, іншими словами, шляхом встановлення того, чи забезпечував сам суд та, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності.

Стаття 2 КПК України визначає, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

У Бангалорських принципах поведінки суддів від 19 травня 2006 року, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року № 2006/23, зазначено, що об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття.

Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях у справах «Мироненко і Мартенко проти України», «Білуха проти України», «Рудніченко проти України» вказав на те, що наявність безсторонності (неупередженості) суду має визначатися за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. За суб`єктивним критерієм оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається серед інших аспектів, чи забезпечував суд та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності.

Особиста безсторонність суду презюмується поки не надано доказів протилежного.

Неупередженість є ключовою характеристикою судді, головною ознакою судової влади та основою судового процесу і вважається очевидним фактом. Презумпція неупередженості має значну вагу. Особа, яка заявляє про упередженість, повинна бути здатна довести реальну або очевидну відсутність неупередженості у судді. Але простої заяви недостатньо, необхідно навести достовірні докази. Особиста думка або незгода з рішеннями судді не є доказом упередженості. У будь-якому випадку, припущення щодо упередженості є правовим питанням, яке має бути винесеним на розгляд суду. За виключенням надзвичайних обставин, заява про справжню або можливу упередженість не є питанням поведінки судді.

При визначенні наявності у відповідній справі законних підстав сумніватися у безсторонності певного судді позиція особи, про яку йдеться, має важливе, але не вирішальне значення. Вирішальне значення при цьому матиме можливість вважати такі сумніви об`єктивно обґрунтованими, іншими словами, "має не лише здійснюватися правосуддя - ще має бути видно, що воно здійснюється". Адже йдеться про необхідність забезпечення довіри, яку суди в демократичному суспільстві повинні вселяти у громадськість.

У висновку N 3 (2002) КРЄС для Комітету Міністрів Ради Європи підкреслюється, що мета, для досягнення якої повноваження надані суддям, - дати їм можливість здійснювати правосуддя шляхом застосування закону, забезпечуючи право кожної людини реалізовувати належні йому права та/або законні інтереси, яких вона була або може бути несправедливо позбавлена.

Право на подання заяви про відвід судді є однією з гарантій законності здійснення правосуддя і об`єктивності та неупередженості розгляду справи, оскільки статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини закріплено основні процесуальні гарантії, якими може скористатися особа при розгляді її справи в національному суді і до яких належить розгляд справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Виходячи з вищенаведеного, для відведення судді необхідно обґрунтувати наявність обставин, які об`єктивно можуть вказувати на можливу упередженість. Обставини, які були покладені в основу заяви про відвід, повинні бути доведеними. Отже, відвід має бути вмотивований, тобто містити відповідні аргументи та докази, які підтверджують наявність підстав для відводу.

Непогодження заявника з процесуальними рішеннями судді, з точки зору закону, не може вважатися належною підставою для відведення судді від участі у провадженні (справі). Також, не можна відводи суддю від участі у розгляді справи за відсутності відповідних доказів на підтвердження законних підстав для цього, як і не можна приймати таке рішення ґрунтуючись лише на припущеннях.

До поданої заяви не долучено жодного належного та допустимого доказу на його обґрунтування. У свою чергу, усі доводи сторони захисту щодо клопотання про застосування запобіжного заходу були предметом оцінки суду апеляційної інстанції. Більше того, суддя який розглядає заяву про відвід не є особою уповноваженою надавати оцінку обґрунтованості чи законності процесуальних рішень іншого складу суду, що само по собі свідчить про відсутність законних підстав для дослідження матеріалів клопотання про застосування запобіжного заходу. Тим більше, сторона захисту, як учасник відповідного провадження, має право на ознайомлення з відповідними матеріалами, їх копіювання та ознайомлення з ними. У свою чергу, заявлене захисником під час розгляду заяви про відвід клопотання про витребування відповідних матеріалів судом, який розглядає заяву про відвід з архіву суду, є нічим іншим як перекладання обов`язку збирання доказів на суд, що може свідчити про намагання порушити забезпечення принципу змагальності під час кримінального провадження.

Наведені стороною захисту мотиви не являються законною підставою для відведення судді від участі у справі, оскільки не підтверджені належними доказами, а їх частина, яка стосується законності процесуальних рішень за результатами розгляду клопотань сторони провадження, можуть бути та були предметом оцінки під час розгляду відповідної апеляційної скарги на від повідне судове рішення.

Отже, за відсутності доказів чи наявності на те обґрунтованих підстав, заявник на власний розсуд, серед іншого, надає оцінку процесуальним рішенням слідчого судді, хоча не являється особою яка уповноважена переглядати судові рішення.

При здійсненні правосуддя судді незалежні і керуються верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України, частина перша статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Передчасна оцінка процесуальним діям судді або переоцінка судового рішення заявником, під час розгляду судової справи може бути розцінено як втручання у здійснення правосуддя.

Відповідно до пункту 2 Монреальської універсальної декларації про незалежність правосуддя (1983 рік), судді, як особи, є вільними та зобов`язані приймати безсторонні рішення згідно з власною оцінкою фактів і знанням права, без будь-яких обмежень, впливів, спонук, примусів, загроз або втручання, прямих або непрямих, з будь-якого боку і з будь-яких причин.

В Україні принцип незалежності суддів і судів закріплено на конституційному рівні (статті 126, 127, 129 Конституції України) і законодавчо унормовано (статті 6, 48, 126 Закону України „Про судоустрій і статус суддів). Зокрема, статтею 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу, права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової гілки влади (абзац другий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013).

Конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової гілки влади в механізмі захисту прав і свобод громадян та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого статтею 55 Основного Закону України; будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права громадян на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить статті 55 Конституції України (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013).

Незалежність суддів є невід`ємною складовою їхнього статусу, а конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової гілки влади у механізмі захисту прав і свобод громадян та є запорукою реалізації права на судовий захист.

Незалежність суддів є основною передумовою функціонування самостійної й авторитетної судової влади, здатної забезпечити об`єктивне та безстороннє правосуддя, ефективно захистити права і свободи людини і громадянина. Принцип незалежності суддів означає процесуальну діяльність під час здійснення правосуддя в умовах, що виключають сторонній вплив на суддів. Гарантії незалежності суддів це передбачені належні засоби мінімізації та усунення негативних впливів на суддів під час відправлення ними правосуддя, спрямовані на ухвалення законного й обґрунтованого рішення.

Наведені доводи також відповідають мотивам висловленим у рішенні Конституційного Суду від 27 жовтня 2020 року у справі № 1-24/2020(393/20 (№ 13-р/2020).

Незалежність судової влади, безсумнівно, є суттєвою частиною принципу верховенства права та покликана забезпечувати кожній людині право на справедливий суд, а отже, це не є привілеєм для суддів, а є гарантією поваги до прав та основних свобод людини, що забезпечує довіру до системи правосуддя (абзац сьомий преамбули Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки від 17 листопада 2010 року № CM/Rec (2010) 12 (далі Рекомендація).

У свою чергу, незалежність судової влади забезпечує незалежність кожного окремого судді, що є фундаментальним аспектом верховенства права (пункт 4 додатка до Рекомендації).

Зовнішня незалежність суддів не є прерогативою чи привілеєм, що надається для власних інтересів суддів, а в інтересах верховенства права та осіб, які прагнуть та очікують неупередженого правосуддя; незалежність суддів слід розглядати як гарантію свободи, поваги прав людини та неупередженого застосування закону; безсторонність та незалежність суддів є важливими для гарантування рівності сторін перед судами (пункт 11 додатка до Рекомендації).

Відповідно до пунктів 1 та 2 Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, незалежність судових органів гарантується державою та закріплюється у Конституції або законах країни. Усі державні та інші установи зобов`язані шанувати незалежність судових органів та дотримуватися її. Судові органи вирішують передані їм справи безсторонньо, на основі фактів та відповідно до закону, без будь-яких обмежень, неправомірного впливу, спонукань, тиску, погроз або прямого чи непрямого втручання з будь-якого боку і хоч би з яких причин.

Як зазначено у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, метою забезпечення незалежності судової влади є гарантування кожній особі основоположного права на розгляд справи справедливим судом лише на законній підставі та без будь-якого стороннього впливу.

Відповідно до п.46 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України», яке набуло статусу остаточного 27.05.2013 року, рішення суддів не повинні бути предметом перегляду поза межами звичайної процедури оскарження.

Виходячи з вищенаведених доводів та мотивів, приходжу до висновку, що в обґрунтування відводу заявник не наводить відповідних аргументів і мотивів та не подає належних, достовірних, достатніх і допустимих доказів, які підтверджують наявність законних підстав для відводу слідчого судді. Зазначене вказує на відсутність законних підстав для усунення слідчого судді від участі у розгляді справи.

Отже, обставин, які передбачені ст. 75 КПК України та які б унеможливлювали участь слідчого судді у розгляді справи, в ході розгляду заяви не встановлено.

З урахуванням наведеного, приходжу до висновку, що заявлений відвід задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 7, 8, 75, 80, 81 КПК України,

п о с т а н о в и в :

У задоволенні заяви відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1