Провадження №: 1-кп/336/349/2025
УХВАЛА

іменем України

24 березня 2025 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

представників потерпілих ОСОБА_8 ,

розглянувши клопотання прокурора щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України,

ВСТАНОВИВ:

На розгляді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України.

Щодо до обвинуваченого застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Прокурор надав суду клопотання про продовження вказаного виду запобіжного заходу, що обґрунтовано тяжкістю кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_6 , наявністю ризиків, передбачених п. 1, п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, та недостатністю інших запобіжний заходів, ніж тримання під вартою.

У судовому засіданні прокурор підтримав клопотання, представник потерпілої також.

Сторона захисту заперечувала проти задоволення клопотання прокурора, посилаючись на необґрунтованість обвинувачення, тривалість знаходження ОСОБА_6 під вартою, відсутність на теперішній час ризиків, на які посилається прокурор.

Заслухавши доводи учасників судового засідання, колегія суддів доходить таких висновків.

Відповідно до положень ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, переліченим у вказаній статті.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, переліченим у вказаній статті.

Відповідно до ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Як вбачається із змісту ухвали слідчого судді Вільнянського районного суду Запорізької області від 11.11.2022 (справа № 314/2866/22), слідчий суддя визнав доведеними: існування обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України, наявність ризиків, визначених п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України: переховування від слідства та суду, незаконного впливу на потерпілу та свідків у кримінальному провадженні, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, а також та неможливість запобігти вказаним ризикам шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу.

З огляду на стадію кримінального провадження, суд не може давати власну оцінку обґрунтованості підозри чи вагомості доказів, а тому, оцінюючи клопотання прокурора, лише бере до уваги той факт, що в передбаченому законом порядку судом, встановленим законом (слідчим суддею на стадії досудового розслідування) були зроблені відповідні висновки щодо наявності обґрунтованої підозри та вагомості доказів, достатніх для обрання запобіжного заходу, оскільки такі категорії, на відміну від ризиків, є незмінними протягом всього строку розгляду кримінального провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст.177 КПК України суд зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, в тому числі тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків, його репутацію, наявність судимостей, постійного місця роботи тощо.

В силу ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Виходячи із змісту ч.ч. 3-5 ст. 199 КПК України при продовженні строку дії запобіжного заходу мають бути встановлені достатні підстави вважати, що існує хоча б один з передбачених ст. 177 КПК України ризиків, на які вказує прокурор, чи може запобігти існуючим ризикам застосування до підозрюваного менш суворого запобіжного заходу.

Порядок продовження строку тримання під вартою визначений ст. 199 КПК України.

Зокрема, клопотання прокурора повинно містити виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою (ч. 3 ст. 199 КПК України).

Частина 5 статті 199 КПК України зобов`язує суд відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» разом із Конвенцію про права людини і основоположних свобод застосовується судами як джерело права, стосовно підходу до розгляду доцільності продовження строків тримання особи під вартою, яке ґрунтується на презумпції, що після спливу певного проміжку часу навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням позбавлення волі, а тому судовим органам потрібно надати інші пояснення продовження тримання особи під вартою. Більше того, підстави подальшого тримання під вартою повинні бути чітко вказані національними судами («Єлоєв проти України», «Харченко проти України», п. 99).

Тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою (справа «Боротюк проти України», п. 61).

У пункті 62 зазначеного рішення ЄСПЛ вказав, що існує презумпція на користь звільнення з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними». У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів.

Отже, наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою має бути ретельно перевірено, суд повинний зазначити конкретні, а не абстрактні підстави для тримання особи під вартою, розглянути можливість застосування альтернативного запобіжного заходу.

Зокрема, тяжкістю можливого покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні кримінального правопорушення, прокурор обґрунтовує ризик його переховування від суду.

Дійсно, ОСОБА_6 обвинувачується у скоєнні особливого тяжкого злочину.

Натомість, як зазначалося вище, тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою.

Більш того, у справі «Ноймайстер проти Австрії» ЄСПЛ констатував, що ризик втечі неминуче зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою, оскільки строк тримання може бути вирахуваний зі строку позбавлення волі, який може очікувати особа, якщо її визнають винною, що зменшує спокусу втечі.

Судом встановлено, що обвинувачений трималється під вартою у період з 11.11.2022 по теперішній час.

Вказана обставина, з огляду на практику ЄСПЛ, дещо зменшує ризик переховування обвинуваченого від суду.

Покладення на обвинуваченого обов`язку носити електронний засіб контролю із забороною цілодобово залишати житло на переконання суду істотно зменшить вказаний ризик.

Ризик незаконного впливу на свідків, на якій у клопотанні посилається прокурор, натепер відсутній, адже частина свідків допитана перед судом, від допиту решти свідків прокурор відмовився в цьому ж судовому засіданні.

Суд звертає також увагу на положення ч. 1 ст. 318 КПК України, п. 3 ст. 5 Конвенції про права людини і основоположних свобод, які визначають право заарештованого на розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження, при цьому таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання. Значна тривалість судового розгляду, за відсутності відомостей щодо явного зловживання стороною захисту процесуальними правами, не може перекладатися на обвинуваченого шляхом обмеження права на свободу, яке відносно ОСОБА_6 носить довготривалий характер.

На підставі викладеного, зваживши всі обставини в їх сукупності, в тому числі строк перебування обвинувачеого під вартою, тривалий строк судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, суд доходить висновку, що запобігти ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого можливо шляхом застосування до останнього запобіжного заходу у виді домашнього арешту із, зокрема, забороною обвинуваченому залишати цілодобово житло за адресою реєстрації його постійного місця проживання ( АДРЕСА_1 ) та покладанням на нього обов`язку носити електронний засіб контролю.

У зв`язку зі зміною запобіжного заходу обвинуваченого слід звільнити з-під варти в порядку ч. 3 ст. 202 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.176-178, 183, 194,331,392 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора задовольнити частково.

Змінити запобіжний захід у виді тримання під вартою та застосувати відносно ОСОБА_6 запобіжний захід у виді домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю, заборонивши йому цілодобово залишити житло за адресою: АДРЕСА_1 .

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_6 такі обов`язки:

1) прибувати до суду за першим викликом;

2) повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або перебування;

3) не відлучатися за межі м. Вільнянськ Запорізького району Запорізької області без дозволу суду;

4) носити електронний засіб контролю.

Визначити строк дії цієї ухвали по 24 травня 2025 року включно.

Роз`яснити обвинуваченому, що відповідно до вимог ч. 5 ст. 181 КПК України працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань.

Роз`яснити обвинуваченому, що відповідно до ч.5 ст.195 КПК відмова від носіння засобу електронного контролю, умисне зняття, пошкодження або інше втручання в його роботу з метою ухилення від контролю, а рівно намагання вчинити зазначені дії є невиконанням обов`язків, покладених судом на обвинуваченого при обранні запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Цю ухвалу передати для виконання відділенню поліції № 2 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області за місцем проживання обвинуваченого, зобов`язавши названий орган негайно поставити на облік особу, щодо якої застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту з покладанням вищеперелічених обов`язків.

Копію ухвали суду надіслати Державній установі «Запорізький слідчий ізолятор», вручити обвинуваченому, захиснику та прокурору.

Термін дії обов`язків, покладених судом на обвинуваченого визначити в межах дії запобіжного заходу, тобто до 24 травня 2025 року включно.

У разі необхідності цей строк може бути продовжений за клопотанням прокурора в порядку, передбаченому ст. 199 КПК. Після закінчення строку, в тому числі продовженого, на який на обвинуваченого були покладені відповідні обов`язки, ухвала про застосування запобіжного заходу в цій частині припиняє свою дію і обов`язки скасовуються.

Ухвала щодо застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту підлягає виконанню після її проголошення.

Ця ухвала оскарженню не підлягає.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3