ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/774/24 Справа № 705/356/20 Категорія: п.п. 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2024 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

прокурора ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13 листопада 2024 року

ВСТАНОВИЛА

Ухвалою, що оскаржується, ОСОБА_6 , який обвинувачується у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого п.п. 12, 13 ч. 2 ст. 115 КК України, продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 11 січня 2025 року включно.

При прийнятті такого рішення, суд врахував ступень тяжкості кримінального правопорушення, інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_6 , яке, відповідно до вимог ст.12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжкого злочину. Окрім того, суд вказав, що існують ризики, передбачені п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України: переховуватись від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення. Також суд зазначив про існування обставин, які свідчать про неможливість закінчення судового розгляду до завершення дії ухвали про тримання під вартою обвинуваченого, оскільки не всі свідки та обвинувачені допитані, не досліджені також письмові та речові докази. Суд ще зважив на відомості про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий за вчинення збіжних кримінальних правопорушень, судимості не зняті та не погашені.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить скасувати вищевказану ухвалу. Вважає її незаконною та необґрунтованою. Посилається на вимоги ст.ст. 42, 44, 45. 46, 47, 48, 49, 52 та 412 КПК України, які було порушено суддею при винесенні даної ухвали. Зазначає, що судом першої інстанції було порушено його право на захист, оскільки судове провадження здійснювалось за відсутністю його захисника.

Після докладу суддею-доповідачем змісту ухвали, доводів апеляційної скарги, були заслухані:

- обвинувачений та його захисник, які підтримали вимоги апеляційної скарги, пославшись на доводи, що в ній викладені, обвинувачений уточнив, що просить змінити йому запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт за місцем проживання своєї матері.

- прокурор, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, пославшись на законність ухвали суду.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого та його захисника, прокурора, вивчивши матеріали провадження та дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів приходить до таких висновків.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що ухвала, яка оскаржується, не відповідає цим вимогам закону.

Частина 2 статті 422-1 КПК України визначає, що апеляційний суд здійснює перевірку обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для продовження строку тримання під вартою.

Відповідно до вимог ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу, тобто, питання щодо застосування запобіжного заходу мають вирішуватися у порядку, передбаченому ст.199 КПК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

При прийняті рішення про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції вказав про наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України: переховуватись від суду та ризик вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, КПК України та інших законів України. Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того, стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику Суду.

ЄСПЛ стверджує, що вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного витікає, що рішення суду про продовження строку дії до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень ЄСПЛ.

Так, у справі «Маккей проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ зазначив, що основна мета статті 5 Конвенції полягає у запобіганні свавільного або безпідставного позбавлення волі особи.

ЄСПЛ під час вирішення справи «Медведев та інші проти Франції» зауважив, що право на свободу і особисту недоторканість має першочергове значення у демократичному суспільстві у значенні, передбаченому Конвенцією.

Метою застосування запобіжного заходу у даному випадку є забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_6 покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання його спробам переховуватися суду, незаконно впливати на іншу обвинувачену ОСОБА_9 .

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України», наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Колегія суддів вважає, що встановлений судом першої інстанції ризик переховування від суду наявний, про те не погоджується з доводами суду щодо неможливості запобігання цьому ризику шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, а ніж тримання під вартою.

З наданих матеріалів вбачається, що ОСОБА_6 у цьому кримінальному провадженні перебуває під вартою на підставі ухвали слідчого судді від 02 жовтня 2019 року.

Водночас суд обґрунтовував необхідність продовження найсуворішого запобіжного заходу тим, що судовий розгляд триває, не допитані всі свідки, обвинувачені, не досліджені також письмові та речові докази.

Таке обґрунтування неможна визнати достатнім та допустимим, з огляду на характер проведення судового провадження.

Тривале знаходження обвинуваченого під вартою понад 5 років, за фактичною відсутності судового розгляду є неприпустимим. Здійснення судового розгляду в цьому кримінальному провадженні не відповідає його завданням, оскільки не є швидким.

Забезпечення розгляду та вирішення цієї справи не відповідає загальним засадам кримінального провадження: верховенства права, законності, повага до людської гідності, забезпечення права на свободу та особисту недоторканість, доступ до правосуддя, забезпечення права на захист.

Заразом ч. 4 ст. 28 КПК України визначає, що кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

За таких обставин слід виходити, що з урахуванням тривалого часу перебування обвинуваченого під вартою, також терміну перебування кримінального провадження в суді, колегія суддів вважає, що ступень ризику вказаного судом зменшився, що є підставою для розгляду питання про застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, а ніж тримання під вартою.

Стосовно загрози втечі, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, чи обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою. При цьому загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці. Ризик втечі не виникає лише за відсутності постійного місця проживання («Сулаоя проти Естонії», «Панченко проти Росії») та зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою («Ноймайстер проти Австрії»).

Аргументи за чи проти звільнення, у тому числі ризик того, що обвинувачений може перешкодити належному проведенню судового розгляду, не повинні прийматися абстрактно, але повинні бути підкріплені фактичними доказами. Небезпека переховування обвинуваченого не може бути оцінена виключно на основі тяжкості покарання за злочин. Наявність небезпеки переховування повинно бути оцінено з посиланням на ряд інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки втечі, або зробити її настільки незначною, що вона не може виправдати тримання під вартою («Строган проти України»).

У справі «Мамедова проти Росії» ЕСПЛ зазначив, що розглядаючи законність і обґрунтованість подальшого тримання заявниці під вартою, районний і обласний суди увесь час посилалися на серйозність висунутого обвинувачення як на головний чинник для оцінки можливості того, що заявниця переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме відправленню правосуддя або вчинятиме нові злочинні дії. Однак, як не раз зазначав Суд, хоч суворість покарання, що загрожує заявникові, має значення для оцінки небезпеки його зникнення або вчинення нових злочинів, потребу подовжити строк тримання під вартою не можна оцінювати з чисто абстрактної точки погляду, зважаючи лише на тяжкість злочину. Так само і продовження строку тримання під вартою не може застосовуватися через те, що вироком може бути призначене покарання у вигляді позбавлення волі (рішення у справі «Летельє проти Франції», «Панченко проти Росії», «Гораль проти Польщі», «Ілійков проти Болгарії»). Це особливо стосується таких справ, як дана, в яких правова кваліфікація фактів і отже покарання, що могло бути призначене заявниці здійснювалось обвинуваченням за відсутності судового контролю щодо питання про те, чи підтверджували зібрані докази обґрунтовану підозру в учиненні заявницею інкримінованого злочину («Рохліна проти Росії»).

У цьому кримінальному провадженні ОСОБА_6 може бути призначено покарання у виді довічного позбавлення волі, він неодноразово судимий за злочини проти життя та здоров`я особи. Утім у цій справі тривалість тримання під вартою обвинуваченого під час судового розгляду є надмірною, що є порушенням п. 4 ст. 5 Конвенції.

За таких обставин, в матеріалах справи не існує даних, котрі є перепоною для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

При вирішенні цього питання необхідно враховувати особу обвинуваченого, який має житло у користуванні за місцем проживання своєї матері.

З урахуванням наведених обставин, колегія суддів вважає, що відсутні перешкоди для зміни обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, який буде достатнім для запобігання встановленого ризику, передбаченого ст. 177 КПК України. При цьому на обвинуваченого слід покласти певні обов`язки, відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити, ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 13 листопада 2024 року скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити прокурору в продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6

Застосувати до ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, який полягає в забороні обвинуваченому цілодобово залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 .

Строк дії запобіжного заходу до 13 лютого 2025 року.

Зобов`язати ОСОБА_6 прибувати за кожною вимогою до суду, а також покласти такі обов`язки: не відлучатися з міста свого проживання без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання, роботи; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну; утриматися від спілкування з обвинуваченою, потерпілим і свідками у цьому кримінальному провадженні без дотримання умов визначених судом.

Вказані обов`язки покладаються на строк 2 місяці.

Звільнити ОСОБА_6 з-під варти негайно після доставляння обвинуваченого до місця проживання, вказаного в ухвалі.

Зобов`язати Звенигородське управління поліції Головного Управління Національної поліції в Черкаській області поставити на облік ОСОБА_6 і повідомити про це Уманський міськрайонний суд Черкаської області. Забезпечити явку ОСОБА_6 до місця проживання, зазначеного в ухвалі.

Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_4