Номер провадження 1-кп/754/998/24
Справа№754/9862/24
Вирок

Іменем України

12 грудня 2024 року

м. Київ

Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференції, в порядку спеціального судового провадження кримінальне провадження №0000878 від 18.06.2024 року відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Джанкой Кримської області УРСР, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , останнє відоме місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 111 КК України,

за участю сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_4 ,

сторони захисту: захисника-адвоката ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

І. ФОРМУЛЮВАННЯ ОБВИНУВАЧЕННЯ, ВИЗНАНОГО СУДОМ ДОВЕДЕНИМ (місце, час, спосіб вчинення та наслідки кримінальних правопорушень, форма вини і мотиви кримінальних правопорушень)

Відповідно до ст. 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 19, ст. 68 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 5, ч.1 ст. 72, ст. 73 Конституції України передбачено, що Україна є республікою. Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами. Питання про зміну території України вирішується виключно всеукраїнським референдумом, який призначається Верховною Радою України або Президентом України відповідно до їх повноважень, встановлених Конституцією України.

Крім того ч.2 ст. 72 Конституції України передбачено, що всеукраїнський референдум проголошується за народною ініціативою на вимогу не менш як трьох мільйонів громадян України, які мають право голосу, за умови, що підписи щодо призначення референдуму зібрано не менш як у двох третинах областей і не менш як по сто тисяч підписів у кожній області.

Відповідно до ч.1 ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Згідно з ч.2 ст. 131-1 Конституції України, організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

Незважаючи на це, у приміщенні Верховної Ради АР Крим 06.03.2014 у порушення ч.3 ст. 2, ст. 72, ст. 73, п.2 ч.1 ст. 85, ст. 132 Конституції України та п.2 ч.3 ст.3, ст.ст. 18, 27 Закону України «Про всеукраїнський референдум» депутатами Верховної Ради АР Крим прийнято незаконну постанову №1702-6/14 «О проведении общекрымского референдума», в якій визначено дату такого волевиявлення - 16.03.2014, на яке виносилося питання про входження АР Крим до складу російської федерації на правах суб`єкта федерації.

Відповідно до зазначеної постанови 16.03.2014 на території Автономної Республіки Крим проведено незаконний референдум, результатом якого стала тимчасова окупація території АР Крим і міста Севастополя, а також їх входження до складу російської федерації на правах суб`єкта федерації.

Результати «референдуму» не визнані жодною країною світу, крім російської федерації. Відповідно до п.5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27.03.2014 «Територіальна цілісність України», проведений 16.03.2014 в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі референдум, не маючи законної сили не може бути основою для будь-якої зміни статусу Автономної Республіки Крим або м. Севастополя.

Також, в пункті 1 вказаної Резолюції зазначено, що Генеральна Асамблея ООН підтверджує свою прихильність суверенітету, політичній незалежності, єдності і територіальній цілісності України в її міжнародно визнаних кордонах.

У подальшому, 17.03.2014 депутатами Верховної Ради АР Крим прийнято постанову №1745-6/14 «О независимости Крыма», згідно з якою на підставі, так званої, «Декларації про незалежність Республіки Крим», прийнятої на позачерговому пленарному засіданні Верховної Ради АР Крим 11.03.2014 та позачерговому пленарному засіданні Севастопольської міської ради 11.03.2014, створено нелегітимне державне утворення «Республика Крым».

Крім того, Верховною Радою АР Крим ухвалено постанову №1748-6/14 від 17.03.2014 «О правоприемстве Республики Крым», пунктом 1 якої передбачено, що «с момента провозглашения Республики Крым как независимого суверенного государства высшим органом власти Республики Крым является Государственный Совет Республики Крым - парламент Республики Крым в депутатском составе шестого созыва Верховной Рады Автономной Республики Крым на срок полномочий до сентября 2015 года».

Надалі, 18.03.2014 між російською федерацією та представниками нелегітимного державного утворення «Республика Крым» ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 підписано договір про входження території АР Крим та м. Севастополя до складу російської федерації.

В подальшому з метою забезпечення режиму окупації та придушення спротиву проукраїнського населення Криму прийнято ряд «законів та підзаконних нормативних актів», відповідно до яких слідчі, прокурори та судді підпорядковуються своїм керівникам по висхідній лінії відповідної гілки влади так званої «Республіки Крим», що входить у склад російської федерації.

Водночас, згідно зі ст. 87 «Конституції «Республіки Крим»»:

1. Прокуратура Республіки Крим здійснює нагляд за додержанням Конституції російської федерації та виконанням законів, що діють на території Республіки Крим, виконує інші функції, встановлені федеральними законами.

2. Прокурор Республіки Крим призначається на посаду президентом російської федерації за поданням Генерального прокурора російської федерації, погодженим із главою Республіки Крим і Державною Радою Республіки Крим. Прокурор Республіки Крим звільняється з посади президентом російської федерації.

3. Прокурори районів, міст і прирівняні до них прокурори призначаються на посаду і звільняються з посади Генеральним прокурором російської федерації.

Окрім того, 20.03.2014 Державною Думою російської федерації прийнято «Федеральний конституційний закон» від 21.03.2014 за №6-ФКЗ «О принятии в российскую федерацию Республики Крым и образовании в составе российской федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя».

Вищезазначене свідчить про проведення представниками російської федерації та її федеральних органів підривної діяльності проти України.

Здійснюючи підривну діяльність проти України, представники органів прокуратури, суддівського корпусу та інших органів державної влади іноземної держави утворили на окупованій території України федеральні органи державної влади, місцевого самоврядування, правоохоронні органи та судову систему російської федерації з метою зміцнення та посилення заходів тимчасової окупації території Автономної Республіки Крим.

Відповідно до ст. 8 «Федерального конституційного» закону від 21.03.2014 №6-ФКЗ «О принятии в российскую федерацию Республики Крым и образовании в составе российской федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя», під час перехідного періоду Генеральна прокуратура російської федерації створює на території Республіки Крим і міста федерального значення Севастополя органи прокуратури Республіки Крим і міста федерального значення Севастополя, що мають статус суб`єкту російської федерації. Прокурор Республіки Крим і прокурор міста федерального значення Севастополя назначаються президентом російської федерації за поданням Генерального прокурора російської федерації, погодженому відповідно з Республікою Крим і містом федерального значення Севастополя.

Інші прокурори, які виконують свої повноваження на території Республіки Крим і міста федерального значення Севастополя, призначаються у відповідності до законодавства російської федерації.

Працівники органів прокуратури України, які заміщують посади у вказаних органах, що діють на території Республіки Крим і міста федерального значення Севастополя на день прийняття у склад російської федерації нових суб`єктів, мають переважне право на прийняття на службу в органи прокуратури російської федерації, що створені на цих територіях, за умови наявності в них громадянства російської федерації, а також за умови здачі ними екзамену на знання законодавства російської федерації і їх відповідності вимогам, що ставляться законодавством російської федерації до працівників органів прокуратури.

До завершення формування органів прокуратури російської федерації на території Республіки Крим і міста федерального значення Севастополя відповідні повноваження на цих територіях здійснюють органи прокуратури, що діяли на день прийняття в російську федерацію Республіки Крим и створення у складі російської федерації нових суб`єктів.

Створення та діяльність органів іноземної держави, у тому числі системи органів прокуратури на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим, призвели до заходів посилення тимчасової окупації невід`ємної території України.

В той же час, Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014, зокрема ст.ст. 1-3 визначено, що сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя є тимчасово окупованою внаслідок збройної агресії російської федерації з 20 лютого 2014 року.

Генеральна Асамблея ООН своєю Резолюцією 71/205 від 19.12.2016 року «Положення в області прав людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі (Україна)» засудила тимчасову окупацію російською федерацією частини території України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.

В подальшому, Резолюціями 72/190 від 19.12.2017, 73/194 від 17.12.2018 та 74/168 від 18.12.2019 «Положення в області прав людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі (Україна)», Генеральна Асамблея ООН вчергове засудила нинішню тимчасову окупацію російською федерацією частини території України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.

Як зазначено вище, сам факт окупації засуджений як міжнародною спільнотою, так і законодавством України, та був широко висвітлений в офіційних виданнях та медійному просторі.

Одночасно, згідно із ст. 54 Конвенції «Про захист цивільного населення під час війни» 1949 року (далі - Конвенція), яка є частиною національного законодавства України, окупаційній державі забороняється змінювати статус посадових осіб чи суддів на окупованих територіях або вживати стосовно них будь-яких заходів примусу, якщо вони утримуватимуться від виконання своїх обов`язків з міркувань совісті.

Крім того, згідно зі ст. 64 Конвенції, кримінальне законодавство окупованої території залишається чинним, за винятком випадків, коли дія його скасовується або призупиняється окупаційною державою, якщо це законодавство становить загрозу безпеці окупаційної держави або є перешкодою виконання цієї Конвенції. Враховуючи згадане вище, та з огляду на необхідність забезпечення ефективного судочинства, суди окупованої території продовжуватимуть виконувати свої функції стосовно розгляду правопорушень, визначених цим законодавством.

Згідно з Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Таким чином, здійснення правосуддя на території України та зокрема території Автономної Республіки Крим повинно здійснюватися виключно у порядку та на підставі чинного законодавства України.

Вищезазначене свідчить про проведення представниками російської федерації та її федеральних органів підривної діяльності проти України.

Також, самопроголошеною владою так званої «Республіки Крим» за сприяння російської федерації були незаконно створені, у тому числі органи прокуратури.

Здійснюючи підривну діяльність проти України, представники органів державної влади іноземної держави утворили на окупованій території України федеральні органи державної влади, місцевого самоврядування, органи прокуратури та інші правоохоронні органи російської федерації з метою зміцнення та посилення заходів тимчасової окупації території Автономної Республіки Крим.

Незважаючи на наявність легітимного керівництва прокуратури Автономної Республіки Крим, колишнім старшим прокурором відділу Генеральної прокуратури України ОСОБА_9 у взаємодії з керівництвом Президії Верховної Ради Автономної Республіки Крим та представниками незаконних військових формувань здійснено самовільне протиправне присвоєння владних повноважень виконувача обов`язків прокурора Автономної Республіки Крим з подальшими незаконними діями, у тому числі проведенням кадрових призначень та звільненням працівників прокуратури.

У подальшому, з метою остаточного становлення на території АР Крим органів державної влади російської федерації, придушення проявів незгоди з окупацією, незаконно утвореними правоохоронними органами, у тому числі прокуратурою, відносно громадян України, які мешкали на території АР Крим та мали проукраїнську налаштованість, порушено низку кримінальних справ, у яких в порушення вимог ст.ст. 54, 64 Конвенції «Про захист цивільного населення під час війни» незаконно утвореними на території АР Крим судами російської федерації постановлені вироки.

Статтями 1-3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII визначено, що сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій, внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територія виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України є тимчасово окупованою територією внаслідок збройної агресії російської федерації з 20 лютого 2014 року.

Згідно з ч.1 ст. 3 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 за № 1789-ХІІ, який діяв до 15.07.2015 (далі - Закон України «Про прокуратуру»), повноваження прокурорів, організація, засади та порядок діяльності прокуратури визначаються Конституцією України, цим Законом, іншими законодавчими актами.

Крім того, ст. 4 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що діяльність органів прокуратури спрямована на всемірне утвердження верховенства закону, зміцнення правопорядку і має своїм завданням захист від неправомірних посягань: закріплених Конституцією України незалежності республіки, суспільного та державного ладу, політичної та економічної систем, прав національних груп і територіальних утворень; гарантованих Конституцією, іншими законами України та міжнародними правовими актами соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод людини та громадянина; основ демократичного устрою державної влади, правового статусу місцевих Рад, органів самоорганізації населення.

Частиною 1 статті 6 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що органи прокуратури України становлять єдину централізовану систему, яку очолює Генеральний прокурор України, з підпорядкуванням нижчестоящих прокурорів вищестоящим.

Згідно з ч.1 ст. 13 Закону України «Про прокуратуру» систему органів прокуратури становлять: Генеральна прокуратура України, прокуратури Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя (на правах обласних), міські, районні, міжрайонні, районні в містах, а також військові прокуратури.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до ч.2 ст. 46 Закону України «Про прокуратуру» та Порядку прийняття Присяги працівника прокуратури України, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 21.01.2011 за №5, прийняв Присягу працівника прокуратури, відповідно до змісту якої він, присвячуючи свою діяльність служінню Українському народові і Українській державі, урочисто присягнув: неухильно додержуватися Конституції, законів та міжнародних зобов`язань України; сумлінним виконанням своїх службових обов`язків сприяти утвердженню верховенства права, законності та правопорядку; захищати права і свободи людини та громадянина, інтереси суспільства і держави; постійно вдосконалювати свою професійну майстерність, бути принциповим, чесно, сумлінно і неупереджено виконувати свої обов`язки, з гідністю нести високе звання працівника прокуратури.

Наказом Генерального прокурора України №37к від 19.02.2014 радника юстиції ОСОБА_3 призначено на посаду Джанкойського міжрайонного прокурора.

Рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим від 11.03.2014 №1729-6/14, тобто всупереч установленому чинним законодавством України порядку, ОСОБА_9 призначено на посаду прокурора Автономної Республіки Крим.

За допомогою не встановлених слідством осіб ОСОБА_9 у березні 2014 року запропонувала ОСОБА_3 продовжити працювати в органах прокуратури Автономної Республіки Крим та виконувати лише розпорядження та накази, надані нею.

У подальшому у березні 2014 року, більш точну дату встановити не виявилось за можливе, не встановленими слідством особами ОСОБА_3 запропоновано перейти до незаконно створеної прокуратури Республіки Крим, яка увійшла до складу прокуратури російської федерації.

Нехтуючи вищевказаними вимогами Конституції і законів України, Присягою працівника прокуратури, ОСОБА_3 , достовірно знаючи про незаконність призначення ОСОБА_9 на посаду так званого «прокурора Республіки Крим», а також незаконного проведення на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя референдуму, достовірно знаючи, що Автономна Республіка Крим є невід`ємною частиною України, на території якої діють виключно закони України та міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, у березні 2014 року, більш точну дату та час органом досудового розслідування не встановлено, бажаючи допомогти в проведенні цієї підривної діяльності, посиленні окупації півострову та утворенні в АР Крим системи незаконних органів прокуратури Російської Федерації, погодився на незаконну пропозицію про продовження роботи у складі прокуратури АРК, а згодом - прокуратури Республіки Крим, без підпорядкування Генеральній прокуратурі Україні.

Продовжуючи свої умисні дії, ОСОБА_3 , перебуваючи у місті Сімферополі АР Крим, будучи звільненим із посади Джанкойського міжрайонного прокурора, за власним бажанням (відповідно до наказу в.о. Генерального прокурора України №420к від 27.03.2014), достовірно знаючи, що Автономна Республіка Крим є невід`ємною частиною України, на території якої діють виключно закони України та міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, у березні - серпні 2014 року, більш точну дату не встановлено, погодився на призначення його на посаду Джанкойського міжрайонного прокурора незаконно створеної прокуратури Республіки Крим, виконував вказівки і розпорядження так званих керівників зазначеної прокуратури.

Зокрема, продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_3 діючи добровільно та умисно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності України, в порушення вимог Конституції та законів України, маючи стаж роботи в органах прокуратури, а тому достовірно знаючи, розуміючи та усвідомлюючи незаконність своїх дій, з метою зміцнення та посилення заходів тимчасової окупації території АР Крим, перебуваючи в приміщенні так званого «Джанкойського районного суду Республіки Крим» по вул. Рози Люксембург, буд. 11, м. Джанкой, діючи в інтересах російської федерації, 03.03.2016, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, взяв участь як державний обвинувач - Джанкойський міжрайонний прокурор Республіки Крим у судовому розгляді кримінальної справи №1-114/2016, 18.03.2016, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, взяв участь як державний обвинувач - Джанкойський міжрайонний прокурор Республіки Крим у судовому розгляді кримінальної справи №1-144/2016, та висловив позицію щодо прийняття «судом» рішень російською мовою та відповідно до російського законодавства, чим надав допомогу представникам іноземної держави у переході судової та правоохоронної системи України, яка діяла на території півострова Крим, на відправлення правосуддя на підставі законодавства іноземної держави - російської федерації, що призвело до забезпечення належного функціонування незаконно створених органів прокуратури та посилили заходи тимчасової окупації півострова.

Допомога ОСОБА_3 іноземній державі та її представникам у створенні та функціонуванні органів прокуратури російської федерації та на території АР Крим призвели до посилення заходів тимчасової окупації півострова Крим, завдяки чому окупація триває.

Виходячи з наведеного, суд кваліфікує дії ОСОБА_3 за ч.1 ст.111 КК України як державну зраду, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості України, а саме надання іноземній державі та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України.

ІІ. Судовий розгляд кримінального провадження за відсутності обвинуваченого (in absentia)

З урахуванням тієї обставини, що судовий розгляд здійснювався за відсутності обвинуваченого, дотриманню процедур, встановлених процесуальним законом для такого розгляду, та власне прав обвинуваченого, суд має мотивувати окремо.

Обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_3 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 111 КК України, надійшов до Деснянського районного суду м. Києва 11 липня 2024 року.

Ухвалою суду від 12 липня 2024 року призначено підготовче судове засідання на 05 серпня 2024 року.

Загалом судом від призначення обвинувального акта до підготовчого судового засідання до ухвалення рішення судом про проведення спеціального судового розгляду за відсутності обвинуваченого проведено чотири судові засідання: 05 серпня 2024 року, 03 вересня 2024 року, 27 вересня 2024 року, 15 жовтня 2024 року.

За цей час обвинувачений був повідомлений про судовий розгляд кримінального провадження стосовно нього та мав можливість, зокрема, скористатись своїм правом на вільний вибір захисника, чого ним зроблено не було.

Процедура заочного судового розгляду не є деталізованою процесуальним законом, не має тривалої історії застосування у судовій практиці, а тому суд виходив із загальних засад кримінального провадження.

До загальних засад кримінального провадження, зокрема, відноситься: законність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, безпосередність дослідження показань.

При цьому зміст та форма кримінального провадження за відсутності підозрюваного або обвинуваченого (in absentia) повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, зазначеним у ст. 7 КПК України, з урахуванням особливостей, встановлених законом та нормами міжнародного права.

Так, за змістом абз. 1 ч.3 ст. 323 КПК України передбачено, що судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо злочинів, зазначених у частині другій статті 297-1 цього Кодексу, може здійснюватися за відсутності обвинуваченого (in absentia), крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності (спеціальне судове провадження) та/або оголошений в міжнародний розшук.

У свою чергу, за змістом ч.2 ст. 297-1 КПК України вбачається серед переліку певних злочинів є посилання на ст. 111 КК України, за якою висунуто обвинувачення ОСОБА_3 ..

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 135 КПК України особа викликається до суду шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком; здійснення виклику по телефону або телеграмою. У разі тимчасової відсутності особи за місцем проживання повістка для передачі їй вручається під розписку дорослому члену сім`ї особи чи іншій особі, яка з нею проживає, житлово-експлуатаційній організації за місцем проживання особи або адміністрації за місцем її роботи.

Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» питання поштового обміну з тимчасово окупованими територіями України не врегульовано.

Відновлення діяльності АТ «Укрпошта» на тимчасово окупованих територіях України, може відбутися тільки після відновлення конституційного ладу на цих тимчасово окупованих територіях.

Отже, надсилання судом судових викликів засобами поштового зв`язку на адреси: Україна, АР Крим, Красногвардійський район, с. Петрівка, пров. Шкільний, 1г, (місце реєстрації) та за адресою: АДРЕСА_2 , (останнє відоме місце проживання), є неможливим.

Водночас за змістом ч.8 ст. 135 КПК України передбачено, що повістка про виклик особи, стосовно якої існують достатні підстави вважати, що така особа виїхала та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної ВР України державою-агресором, у випадку обґрунтованої неможливості вручення їй такої повістки згідно з частинами першою, другою, четвертою - сьомою цієї статті, публікується в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

Особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, вважається такою, яка належним чином повідомлена про виклик, з моменту опублікування повістки про її виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

У випадку наявності в особи, зазначеної в абзаці першому цієї частини, захисника (захисників) копія повістки про її виклик надсилається захиснику (захисникам).

Вказані положення процесуального закону судом були дотримані.

Так, судом надсилались повістки до опублікування та були чотири рази опубліковані у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, а саме у газеті «Урядовий кур`єр» 26 липня 2024 року №151, 28 серпня 2024 року №174 (7834), 21 вересня 2024 року №192 (7852), 08 жовтня 2024 року №204 (7864).

При цьому від початку здійснення підготовчих дій суд також надсилав для опублікування повістки на веб-сайті Офісу Генерального прокурора для виклику обвинуваченого у засідання на 05 серпня 2024 року, 03 вересня 2024 року, 27 вересня 2024 року, 15 жовтня 2024 року, де публікувались повідомлення органом досудового розслідування.

Крім того, повідомлення про виклик до суду ОСОБА_3 були завчасно опубліковані на офіційному веб-сайті Деснянського районного суду м. Києва щодо всіх судових засідань, які призначались у цьому кримінальному провадженні.

Водночас, незважаючи на наявні у матеріалах провадження докази відсутності ОСОБА_3 протягом тривалого часу на території України, відсутні будь-які відомості щодо адреси можливого проживання або перебування ОСОБА_3 за кордоном для направлення судового повідомлення про виклик в порядку ч.7 ст. 135 КПК України.

У той же час суд вважає, що сторона обвинувачення намагалася використати додаткові способи повідомлення, окрім передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 135 КПК України.

Зважаючи на правила ст.ст. 42, 135 КПК України, дотримання прав особи, яка тимчасово не проживає за місцем реєстрації або переховується від органів досудового розслідування, полягає не в обов`язку інших осіб, якими отримано процесуальний документ, призначений для неї, повідомити про надходження процесуального документу, а в тому, що про наявність цих процесуальних документів особа може дізнатися не тільки від правоохоронних органів чи суду, а й з інших, доступних для неї джерел.

З огляду на наявні матеріали провадження, суд не вбачає будь-яких інших можливостей, які могли б бути використані для повідомлення обвинуваченого, водночас є мотивовані підстави стверджувати, що обвинувачений був обізнаний щодо судового провадження ще на стадії проведення судом підготовчих дій.

У цей же час ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10.01.2017 року обвинуваченому призначено захисника.

Так, відповідно до ч.2 ст. 47 КПК України захисник зобов`язаний прибувати для участі у виконанні процесуальних дій за участю обвинуваченого. У разі неможливості прибути в призначений строк захисник зобов`язаний завчасно повідомити про таку неможливість та її причини суд, а у разі, якщо він призначений органом (установою), уповноваженим законом на надання безоплатної правової допомоги, - також і цей орган (установу).

Згідно з п.1 ч.1 ст. 49 КПК України суд зобов`язаний забезпечити участь захисника у кримінальному провадженні у випадках, якщо відповідно до вимог статті 52 цього Кодексу участь захисника є обов`язковою, а підозрюваний, обвинувачений не залучив захисника.

У цьому провадженні участь захисника є обов`язковою з огляду на положення ч.1 ст. 52 КПК України, оскільки висунуто обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину.

Водночас стосовно ОСОБА_3 здійснювалось спеціальне досудове розслідування, тому відповідно до п.8 ч.2 ст. 52 КПК України участь захисника у цьому кримінальному провадженню є обов`язковою, але з моменту прийняття відповідного процесуального рішення.

Отже, в ході досудового розслідування та з першого судового засідання інтереси обвинуваченого ОСОБА_3 представляв захисник ОСОБА_5 ..

У подальшому, прокурор подав суду клопотання про здійснення спеціального судового провадження із додатками, яке мотивував тим, що ОСОБА_3 проживає та працює на тимчасово окупованій території України, знав та повинен був знати про розпочате кримінальне провадження, тобто про розслідування Управлінням з питань представництва інтересів громадянина або держави в суді, протидії злочинності та корупції на тимчасово окупованій території півострова Крим Генеральної прокуратури України кримінального провадження за його підозрою у вчиненні державної зради, та про виклики його у якості підозрюваного для проведення слідчих та процесуальних дій. На підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 19 січня 2017 року у цьому кримінальному провадженні проведено спеціальне досудове розслідування, за результатами проведення якого було складено обвинувальний акт.

Стороною обвинувачення додатково зазначено про відключення обвинуваченим дійсних на той час номерів телефонів, та про припинення використання інших каналів можливого зв`язку з ними (зокрема, відомих адрес електронної пошти та контактів у соціальних мережах).

За наслідками чого, ухвалою суду від 15 жовтня 2024 року клопотання прокурора про здійснення спеціального судового розгляду було задоволено, оскільки наявними у матеріалах справи доказами належним чином доведено, що обвинувачення ОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0000878 висунуте щодо злочину, передбаченого ч.1 ст. 111 КК України, тобто входить до переліку злочинів, зазначених у ч.2 ст. 297-1 КПК України, обвинувачений ОСОБА_3 повідомлений про розгляд судом кримінального провадження стосовно нього, тому очевидно обізнаний про розгляд кримінального провадження, має змогу отримувати інформацію щодо розгляду цього кримінального провадження, переховується від органів слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності (про що більш детально в ухвалі, якою задоволено вказане клопотання про розгляд провадження in absentia).

За період часу з 15.10.2024 року й до виходу суду до нарадчої кімнати 12.12.2024 року, інформація, яка стосувалася призначених слухань, була своєчасно та адекватно доступною через офіційний веб-сайт суду, офіційний веб-сайт Офісу Генерального прокурора та публікацій у ЗМІ загальнодержавної сфери розповсюдження.

За час заочного судового розгляду обвинувачений міг визначитися з провадженням проти нього, та усвідомлюючи, що в нього виник юридичний обов`язок, - постати перед судом, однак не змінив свою процесуальну поведінку щодо подальшого ухилення від виконання цього обов`язку.

Підсумовуючи дії та рішення щодо процедурних питань, суд має зупинитись на складі суду, яким проводився судовий розгляд.

Відповідно до ч.1 ст. 31 КПК України передбачено, що кримінальне провадження в суді першої інстанції здійснюється суддею одноособово.

Втім з цього положення передбачені виключення, зокрема передбачені частиною 2 цієї статті, що стосується тяжкості злочину, у якому обвинувачується особа.

У свою чергу, абз. 1 ч.2 ст. 31 КПК України встановлено, що кримінальне провадження в суді першої інстанції щодо злочинів, за вчинення яких передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років, здійснюється колегіально судом у складі трьох суддів лише за клопотанням обвинуваченого.

Дійсно, санкція частини 1 ст. 111 КК України, за якою висунуто обвинувачення ОСОБА_3 , передбачає одне основне покарання у виді позбавлення волі на строк від дванадцяти до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна або без такої.

Разом з тим, з урахуванням тієї обставини, що законодавець у наведеному абз. 1 ч.2 ст. 31 КПК України використав обмежувально-вказівну частку «лише» і стосовно саме обвинуваченого як учасника судового розгляду, який може таке клопотання заявити, то на підставі ч.1 ст. 31 КПК України судовий розгляд здійснювався суддею одноособово за неможливості з`ясувати позицію обвинуваченого. Водночас захисник на колегіальному розгляді провадженні також не наполягав.

ІІІ. Мотиви суду щодо висунутого обвинувачення

ОСОБА_3 висунуто обвинувачення у державній зраді, зокрема у такій її формі як надання іноземній державі та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України.

Поняття підривної діяльності відноситься до більш прихованих та неявних методів руйнування основ того чи іншого суспільства, таким як підбурювання різних груп населення між собою.

Так, підривна діяльність - це різновид боротьби, здійснюваної проти України державами, їх спеціальними службами, партіями, закордонними антиукраїнськими організаціями, окремими ворожими елементами, що знаходяться на території України, з метою підриву чи ослаблення конституційного ладу України, нанесення шкоди суверенітету територіальній цілісності і недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України.

При цьому підривною слід визнавати будь-яку діяльність, пов`язану зі спробою зміни системи вищих органів державної влади нелегітимним шляхом, з втручанням у міжнародну або внутрішню політику України, зі спробою змінити її територію або знизити обороноздатність, з ужиттям заходів щодо посилення економічної залежності України від інших держав тощо.

Надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України полягає в будь-якій допомозі у проведенні підривної діяльності проти інтересів України. При цій формі не має значення, як діяла особа - за завданням іноземної держави чи з власної ініціативи.

Такий спосіб вчинення державної зради, як надання іноземній державі, іноземній організації або їх представникам допомоги у проведенні підривної діяльності проти України, сформульовано таким чином, що протиправним визнається не безпосереднє здійснення громадянином України підривної діяльності проти України, а лише надання допомоги іноземній державі, іноземній організації або їх представникам у проведенні підривної діяльності проти України.

Надання допомоги можна витлумачити шляхом з`ясування значення слів, що утворюють цей термінологічний зворот. Так, в українській мові «допомога» - це сприяння, підтримка в чому-небудь, а «надання» - це дія за значенням «надавати», що має такий зміст: 1) дати що-небудь у якійсь кількості або в кілька заходів; 2) давати можливість мати щось, користуватися чимось і т. ін. Ураховуючи етимологію термінологічного звороту «надання допомоги», що за значенням близький до фізичного пособництва, яким визнається сприяння вчиненню злочину іншими співучасниками порадами, вказівками, наданням засобів чи знарядь або усуненням перешкод (ч.3 ст. 27 КК України).

Таким чином, надання допомоги як складова способу вчинення державної зради певно полягає в активних діях громадянина України, який сприяє іноземній державі, іноземній організації або їх представникам у проведенні підривної діяльності проти України шляхом надання порад, вказівок, засобів чи знарядь або усуненням перешкод тощо.

Водночас змістом злочинної діяльності громадянина України, який сприяє цим організаціям або їх представникам, є надання допомоги у проведенні ними підривної діяльності проти України. З такого формулювання вбачається, що громадянин України лише сприяє у цьому іноземній державі, іноземній організації або їх представникам, однак сам підривної діяльності не здійснює, оскільки її реалізують названі суб`єкти.

Не всім термінам, які зустрічаються у законі України про кримінальну відповідальність, надано визначення законодавцем, що не свідчить про безумовну неможливість їх використання або водночас їх неоднозначну зрозумілість.

Підривна діяльність як одна з форм державної зради у цьому випадку була передбачуваної для обвинуваченої особи й висунуте обвинувачення не суперечить вимогам ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Вказаний термін давно застосовний й в міжнародному праві.

Так, Декларацією Генеральної Асамблеї ООН про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав від 09 грудня 1981 року № 36/103, Декларацією Генеральної Асамблеї ООН про зміцнення міжнародної безпеки від 16 грудня 1970 року № 2734 (ХХV), Декларацією Генеральної Асамблеї ООН про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав, обмеження їх незалежності й суверенітету від 21 грудня 1965 року № 2131 (ХХ) встановлено, що ні одна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Закріплено обов`язки держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації; здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Питання щодо терміну «підривна діяльності» неодноразово було предметом розгляду судом касаційної інстанції, й в цій частині рішення суд з урахуванням положень ч.6 ст. 368 КПК України враховує правові позиції Касаційного кримінального суду Верховного Суду (зокрема у справах №756/4855/17, №759/5737/17), застосовуючи положення ст. 111 КК України до вчиненого суспільно небезпечного діяння обвинуваченим.

Суб`єкт злочину спеціальний - ним може бути лише громадянин України.

З суб`єктивної сторони державна зрада характеризується прямим умислом.

Конкретні мотиви і мета не є обов`язковими ознаками державної зради і можуть бути різними.

Склад цього злочину побудований як формальний, тому законодавцем для притягнення до кримінальної відповідальності не передбачено настання певних наслідків у разі вчинення державної зради за частиною 1, оскільки надання іноземній державі, іноземній організації або їхнім представникам допомоги в проведенні підривної діяльності, є закінченим з моменту, коли громадянин України почав надавати конкретну допомогу зазначеним вище суб`єктам у проведенні цієї діяльності.

Отже, з урахуванням того, що склад цього злочину побудований як формальний, об`єктом злочину є національна безпека України переважно у сфері державної безпеки, інформаційній, економічній, науково-технологічній і воєнній сферах.

Склади злочинів, що передбачають відповідальність за вчинення злочинів проти держави і суспільства здебільшого є формальними, оскільки це обумовлено характером і тяжкістю наслідків цих злочинів і значною кількістю потерпілих, як і у цьому випадку.

Як вже було зазначено на початку цього вироку, судовий розгляд проводився у відкритому судовому засіданні в порядку in absentia, тому суд у цьому кримінальному провадженні не заслуховував усних свідчень обвинуваченого.

Позиції учасників кримінального провадження

Доводи сторони обвинувачення

Загальна правова позиція сторони обвинувачення відображена в обвинувальному акті.

В судових дебатах прокурор вважав, що ним надано та судом досліджено достатньо доказів для встановлення відповідності викладених у обвинувальному акті обставин кримінального правопорушення, як зважаючи на окремі докази, так і в їх сукупності, а тому просив суд визнати ОСОБА_3 винуватим у пред`явленому обвинуваченні та остаточно призначити йому покарання у вигляді 13 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Доводи сторони захисту

Сторона захисту обвинуваченого ОСОБА_3 зауважила, що не погоджується з інкримінованим йому кримінальним правопорушенням та вважає, що достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження інкримінованих діянь сторона обвинувачення до суду не надала. В матеріалах провадження немає даних на підтвердження того, що ОСОБА_3 знав про кримінальне провадження відносно нього. На думку захисника, ОСОБА_3 не скоював жодного злочину, а вимушено опинився на окупованій території АР Крим. Він є вільною людиною у своїх поглядах.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин

Сторона обвинувачення на підтвердження висунутого обвинувачення подала суду письмові докази, які прокурором оголошувались з позиції того, яку обставину висунутого обвинувачення підтверджує саме цей письмовий доказ, надавались до них коментарі, порушувалось питання про їх долучення, а захисником у свою чергу висловлювались на них заперечення в частині їх недопустимості, заперечення щодо долучення й врахування як доказу вини тощо.

Водночас судом були виконані й вимоги абз. 2 ч.2 ст. 349 КПК України щодо необхідності дослідження всіх наданих доказів під час здійснення спеціального судового провадження.

Стороною обвинувачення у цьому провадженні для доведення вини були надані письмові докази, зміст яких суд коротко розкриє.

Такими доказами сторона обвинувачення вважає наступні:

-постанова про виділення матеріалів досудового розслідування від 18.06.2024 року, відповідно до якої виділено із кримінального провадження №0000173 від 16.02.2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 111 КК України, матеріали щодо підозри ОСОБА_3 у вчиненні діяння, умисно вчиненого громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості України, передбаченого ч.1 ст. 111 КК України, в окреме кримінальне провадження за №0000878 за ч.1 ст. 111 КК України;

- витяг з ЄРДР за №0000878 від 18.06.2024 року відповідно до якого працівники прокуратури АР Крим достовірно знаючи, що АР Крим є невід`ємною частиною України, на території якої діють виключно закони України та міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана ВРУ, у березні-серпні 2014 року погодились на призначення на різні посади незаконно створеної прокуратури Республіки Крим, виконували вказівки і розпорядження так званих керівників вказаної прокуратури. Створення та діяльність на території України правоохоронного органу іноземної держави призвели до посилення окупації півострова Крим, забезпечили належне функціонування незаконних органів та злочинної організації на чолі з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Цими діями зазначені вище особи сприяли представникам російської федерації у проведенні підривної діяльності на території України, що полягло у створенні умов для функціонування на території України іноземного правоохоронного органу, а саме прокуратури російської федерації, та забезпечує тривалу окупацію півострова Крим.

- повідомленням про зміну раніше повідомленої підозри від 03.07.2024 року ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 111 КК України;

-вимогою ДІАЗ МВС України від 07.06.2017 року щодо наявності судимості у ОСОБА_3 ;

- відповіддю на запит від 28.08.2017 року, наданою Генеральною прокуратурою України з якої вбачається, що наказом виконувача обов`язків Генерального прокурора України від 27.03.2014 року №420к на підставі поданого рапорту ОСОБА_3 звільнено з посади Джанкойського міжрайонного прокурора Автономної Республіки Крим за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) з 28 березня 2014 року;

- даними доповнення до особистого листка по обліку кадрів сформованого на ОСОБА_3 ;

-даними особистого листка по обліку кадрів сформованого на ОСОБА_3 ;

- даними інформаційної довідки на ОСОБА_3 щодо проходження служби;

-даним подання про призначення ОСОБА_3 на посаду прокурора Красногвардійського району АР Крим від 30.07.2004 року;

- даними наказу Генерального прокурора України ОСОБА_10 №798к від 11.08.2004 року про призначення ОСОБА_3 прокурором Красногвардійського району АР Крим;

- даним подання про призначення ОСОБА_3 на посаду прокурора Первомайського району АР Крим від 10.07.2009 року;

- даними наказу Генерального прокурора України ОСОБА_11 №792к від 24.07.2009 року про призначення ОСОБА_3 прокурором Первомайського району АР Крим;

- даними листа про ознайомлення ОСОБА_3 з положеннями Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури від 02.01.2013 року;

- даними наказу Генерального прокурора України ОСОБА_12 №37к від 19.02.2014 року про призначення ОСОБА_3 Джанкойським міжрайоним прокурором АР Крим;

- даним подання про призначення ОСОБА_3 на посаду Джанкойського міжрайонного прокурора АР Крим від 09.01.2014 року;

- даними наказу в.о. Генерального прокурора України ОСОБА_13 №420к від 27.03.2014 року про звільнення ОСОБА_3 з посади Джанкойського міжрайоного прокурора АР Крим;

- даними протоколу огляду інтернет-видань від 03.07.2024 року з якого вбачається, що «Федеральным конституционным законом от 21.03.2014 года №6-ФКЗ О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образования в составе Российской Федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя» Республіка Крим приймається до складу Російської Федерації у відповідності до Конституції Російської Федерації та ст. 4 Федерального конституційного закону від 17 грудня 2001 року №6 - ФКЗ «О порядке принятия в Российскую Федерацию и образования в ее составе нового субъекта Российской Федерации». Додатком до протоколу;

- даними протоколу огляду інтернет-видань від 03.07.2024 року з якого вбачається, що за допомогою браузера «Google Chrome» через пошукову систему «Google» здійснено пошук інформації за адресою: https://zakon.rada.gov.ua/laws/, де знайдено Постанову Верховної Ради України «Про самоусунення Президента України від виконання конституційних повноважень та призначення позачергових виборів Президента України» від 22.02.2014 року №757-VII, та Постанову Верховної Ради України «Про покладення на Голову Верховної Ради України виконання обов`язків Президента України згідно зі статтею 112 Конституції України» від 23.02.2014 року №764- VII. Додатками до нього;

- даними протоколу огляду інтернет видань від 03.07.2024 року з якого вбачається, що за допомогою браузера « ОСОБА_14 » через пошукову систему «DuckDuckGo» здійснено пошук інформації за адресою: http://rk.gov.ru/structure/acf7b684-df3d-4dbb-9662-454a9868eb72, де знайдено «Конституцию Республики Крым». Зазначеним актом визначаються основи конституційного устрою незаконно створеної «Республіки Крим», державний устрій, статус судової влади, органів прокуратури тощо. При натисканні на вкладку «Конституцию Республики Крым» відкривається нова сторінка із розміщеним в режимі перегляду та доступним для завантаження PDF-файл на 138 аркушах, де вказаний документ опубліковано російською мовою, українською та кримсько-татарською мовами. Додатком до нього;

-протоколом огляду інтернет-видань від 03.07.2024 року з якого вбачається, що за допомогою браузера «Google Chrome» через пошукову систему «Google» здійснено пошук інформації розміщеної на офіційному порталі «Правительство Республики Крым» за посиланням https://rk.gov.ru, де в розділі «Новини» містяться наступні публікації: новина від 22.12.2014 про проведення пленарного засідання та затвердження бюджету міського округу Джанкой на 2015 рік, участь у якому прийняв Джанкойський міжрайонний прокурор ОСОБА_3 ; новина від 23.01.2015 оголошення Джанкойського міжрайонного прокурора ОСОБА_3 про роботу гарячої лінії вказаної прокуратури; новина від 26.01.2015 про проведення 10 сесії Джанкойської міської ради, участь у якій прийняв Джанкойський міжрайонний прокурор ОСОБА_3 ; новина від 22.12.2015 оголошення Джанкойського міжрайонного прокурора ОСОБА_3 про проведення виїзного прийому громадян; новина від 12.05.2016 про проведення колегії адміністрації м. Джанкой, участь у якій прийняв Джанкойський міжрайонний прокурор ОСОБА_3 ; новина від 28.12.2016 про проведення святкового концерту, приуроченого до Дня Рятувальника, на заході був присутній Джанкойський міжрайонний прокурор ОСОБА_3 ; новина від 14.07.2017 про проведення семінару з питань профілактики корупційних правопорушень, участь у якому прийняв Джанкойський міжрайонний прокурор ОСОБА_3 ; новина від 26.09.2018 про проведення прийому громадян Джанкойською міжрайонною прокуратурою, участь в організації заходу прийняв Джанкойський міжрайонний прокурор ОСОБА_3 (в публікації міститься фотозображення заходу на якому присутній ОСОБА_3 ); новина від 10.02.2020 про проведення апаратної наради структурних підрозділів адміністрації Джанкойського району, на якій голова адміністрації ОСОБА_15 представила свого нового заступника ОСОБА_3 (в публікації міститься фотозображення ОСОБА_3 ).

Крім цього, під час аналізу судових актів, які розміщені на офіційному сайті російської федерації https://sudact.ru, виявлені вироки та апеляційні постанови по наступним справам, в яких ОСОБА_3 , перебуваючи на посаді Джанкойського міжрайонного прокурора, брав участь як сторона обвинувачення або справи розглядались згідно його постанов, а саме: вирок Джанкойського міського суду №1-114/2016 від 03.03.2016 в якій Джанкойський міжрайонний прокурор ОСОБА_3 приймав участь у якості державного обвинувача; вирок Джанкойського міського суду №1-144/2016 від 18.03.2016 в якій Джанкойський міжрайонний прокурор ОСОБА_3 приймав участь у якості державного обвинувача; апеляційна постанова Верховного суду «Республіки Крим» №1-74/2017 від 06.09.2017 за апеляційним поданням Джанкойського міжрайонного прокурора ОСОБА_3 ; апеляційна постанова Верховного суду «Республіки Крим» №1-314/2017 від 27.11.2017 за апеляційним поданням Джанкойського міжрайонного прокурора ОСОБА_3 ; рішення Джанкойського міського суду №2А-480/2019 від 19.02.2019 в якій Джанкойський міжрайонний прокурор ОСОБА_3 зазначений в категорії «інші особи».

Крім цього, факт перебування ОСОБА_3 на посаді Джанкойського міжрайонного прокурора підтверджується публікаціями, розміщеними на офіційному сайті «прокуратури Республіки Крим», а саме: новина від 02.08.2016 Джанкойський міжрайонний прокурор ОСОБА_3 про правила забезпечення умов для інвалідів; новина від 24.05.2017 Джанкойський міжрайонний прокурор ОСОБА_3 про внесення змін до закону рф.

Таким чином встановлено, що ОСОБА_3 у 2014 році (точна дата не встановлена) зайняв посаду Джанкойського міжрайонного прокурора, на якій перебував до лютого 2020 року. 10.02.2020 року зайняв посаду заступника адміністрації Джанкойського району.

Суду надані й інші матеріали провадження, але з огляду на те, що ці матеріали не несуть жодного інформативного й доказового значення, суд не зазначає їх, також суд у нарадчій кімнаті їх не досліджував, відповідно й не оцінював щодо допустимості та належності.

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, які мають бути отримані у передбаченому КПК України порядку, та на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність суспільно небезпечного діяння, винуватість особи, яка вчинила це діяння, та інші обставини, що мають значення для об`єктивного вирішення справи.

Процесуальними джерелами доказів у цьому випадку є протоколи слідчих дій, документи як фактичні результати технічного документування та інші документи як відображення фактичних даних, тобто відомостей про факти.

Водночас фактичні дані не можуть існувати самостійно самі по собі без відповідного джерела та носія.

У свою чергу доказами є ті ж фактичні дані, але які відповідають вимогам належності до справи, достовірності і допустимості, а на завершення суд має дійти висновку про їх відповідність критерію достатності, що корелюється із вимогами ст. 94 КПК України та про що далі.

Відповідно до ч.2 ст. 214 КПК України досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Суд приймає як докази, які стосуються встановлення органом досудового розслідування фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення.

Ці докази мають відповідати критеріям належності, допустимості та достовірності.

Належність доказів визначається як здатність фактичних даних надавати інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування.

Належність доказів у кримінальному процесі обумовлюється їх доказовою цінністю, а саме для чого вони можуть бути використані:

- для встановлення, хто вчинив злочин чи з`ясування інших обставин складу злочину - це встановлені дані про особу обвинуваченого ОСОБА_3 , його посади, яку він обіймав на час вчинення інкримінованого йому злочину, його місце проживання та перебування на тимчасово окупованій території України, яку він з 2014 року не залишав тощо;

- для встановлення окремих фактів, які в сукупності розкривають обставини складу злочину чи їх відсутність - дії обвинуваченого, який брав участь у судових засіданнях в якості прокурора, усвідомлюючи свої дії та маючи можливість діяти іншим чином;

- для встановлення обставин, які впливають на ступінь і характер відповідальності обвинуваченого - який 03.03.2016, 18.03.2016, 06.09.2017, 27.11.2017, 19.02.2019 приймав участь у судових засіданнях Джанкойського міського суду та Верховного Суду «Республіки Крим» в якості прокурора, що є свідченням вчинення злочину із прямим умислом й добровільно.

Допустимість доказів визначають як їх правову придатність для використання у кримінальному процесі як аргументів у доказуванні, зокрема у тому, що:

- фактичні дані як докази отримані уповноваженим на те суб`єктом - у чому суд міг пересвідчитися через надані докази. Щодо уповноважених суб`єктів стороною захисту ніколи заперечення не висловлювались;

- фактичні дані отримані у встановленому законом порядку з дотриманням процесуальної форми, яка гарантує захист прав та законних інтересів громадян;

- отримані фактичні дані щодо вчиненого обвинуваченим злочину не були пов`язані із здійсненням негласних слідчих розшукових дій, збирались відкрито, зафіксовані з дотриманням процесуальної форми й у цьому аспекті суд не вбачає порушень прав та законних інтересів обвинуваченого, так і інших осіб;

- фактичні дані та сам процес їх отримання з відкритих джерел належним чином закріплені та засвідчені, суд міг пересвідчитися у покроковості всіх вчинених слідчих та процесуальних дій. Суд вважає закріплення отриманих фактичних даних у цьому провадженні належним способом;

- зібрані докази та інші матеріали провадження загалом дозволяють здійснити перевірку достовірності та законності отримання фактичних даних.

Достовірність доказів означає відповідність їх змісту тому, що мало місце в дійсності. Для з`ясування достовірності доказу необхідно мати можливість пересвідчитись у добротності як самого джерела, так і способу отримання фактичних даних, надійності процесуального носія та засобів фіксації.

Щодо цього критерію отриманих доказів, то суд здобуті докази приймає як достовірні, зважаючи все ж таки на те, що довіряти інформації з відкритих джерел можна більше, ніж отриманій у будь-який інший спосіб, зокрема таємним шляхом, через непрямі докази та ін., коли їх достовірність складно перевірити іншими джерелами. У цьому випадку суд має наголосити й на тому, що немає сумніву й у підробці цієї інформації, подання її у викривленому вигляді, зокрема.

Відтак варто зауважити, що інформація здобута не лише з відкритих джерел, а такими джерелами виступала сама окупаційна влада, яка, у тому числі, висвітлювала інформацію про участь ОСОБА_3 у якості прокурора у судових засіданнях Джанкойського міського суду та Верховного Суду «Республіки Крим», а також участь останнього у різноманітних засіданнях «Павління Республіки Крим».

Слід наголосити й на тому, що цими відкритими джерелами були офіційні джерела «Правительства Республики Крым».

Щодо критерію достатності зібраних доказів, то за наявності наявних доказів, попередньо перевірених на предмет їхньої належності, допустимості та достовірності, у суду не лишається жодного сумніву у тому, що обвинувачений ОСОБА_3 у 2014 році (точна дата не встановлена) зайняв посаду Джанкойського міжрайонного прокурора, на якій перебував до лютого 2020 року та 10.02.2020 року зайняв посаду заступника адміністрації Джанкойського району, чим сприяв представникам Російської Федерації у проведенні підривної діяльності на території України.

Вказаний епізод протиправної діяльності обвинуваченого ОСОБА_3 доведений належними й допустимими доказами, і як вказано вище, - ці докази відповідають критерію достатності.

Отже, суб`єктом злочину є громадянин України, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженець м. Джанкой Кримської області УРСР, одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , останнє відоме місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий.

За період з 2014 року по теперішній час державний кордон України та адміністративну межу з тимчасово окупованою територією АР Крим не перетинав.

У 2014 році (точна дата не встановлена) ОСОБА_3 зайняв посаду Джанкойського міжрайонного прокурора, на якій перебував до лютого 2020 року, 10.02.2020 року зайняв посаду заступника адміністрації Джанкойського району.

Вказані посади обвинувачений обіймав та обіймає тривалий період часу й очевидно усвідомлював протиправність своїх дій.

Судом не було встановлено, що обвинувачений діяв під примусом, оскільки займав посади в органах окупаційної влади добровільно, що підтверджується відповідними інтернет-ресурсами, наданими органом досудового слідства суду.

Сторона обвинувачення, на яку покладено тягар доведення висунутого обвинувачення, подала суду істотні докази та достатні пояснення стосовно обставин вчинення державної зради обвинуваченим ОСОБА_3 , що полягали у наданні іноземній державі та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України.

Таким чином, суд, дотримуючись вимог ст. 94 КПК України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, вважає, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні державної зради доведеною, що ніяк не можна вважати припущенням суду, а є сукупністю вагомих підстав для прийняття відповідного процесуального рішення.

Висновки щодо висунутого обвинувачення

Суд вважає необхідним конкретизувати у вироку формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Таким чином, суд вважає вину обвинуваченого ОСОБА_3 доведеною у тому, що він, будучи громадянином України, діючи добровільно та умисно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності України, в порушення вимог Конституції та законів України, маючи стаж роботи в органах прокуратури, а тому достовірно знаючи, розуміючи та усвідомлюючи незаконність своїх дій, з метою зміцнення та посилення заходів тимчасової окупації території АР Крим, перебуваючи в приміщенні так званого «Джанкойського районного суду Республіки Крим» по вул. Рози Люксембург, буд. 11, м. Джанкой, діючи в інтересах російської федерації, 03.03.2016, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, взяв участь як державний обвинувач - Джанкойський міжрайонний прокурор Республіки Крим у судовому розгляді кримінальної справи №1-114/2016; 18.03.2016, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, взяв участь як державний обвинувач - Джанкойський міжрайонний прокурор Республіки Крим у судовому розгляді кримінальної справи №1-144/2016, та висловив позицію щодо прийняття «судом» рішень російською мовою та відповідно до російського законодавства, чим надав допомогу представникам іноземної держави у переході судової та правоохоронної системи України, яка діяла на території півострова Крим, на відправлення правосуддя на підставі законодавства іноземної держави - російської федерації, що призвело до забезпечення належного функціонування незаконно створених органів прокуратури та посилили заходи тимчасової окупації півострова.

Підсумовуючи викладене, суд вважає доведеним, що ОСОБА_3 вчинив державну зраду, тобто умисні дії на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості України, а саме: надання іноземній державі та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України.

IV. Призначення покарання

При обранні виду та міри покарання суд, реалізуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання має бути не лише карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання у межах санкції частини статті відповідатиме вчиненому і сприятиме виправленню обвинуваченого й запобіганню вчинення нових злочинів.

Суд, відповідно до ст. 65 КК України, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_3 виду та міри покарання, бере до уваги характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжкого злочину, конкретні обставини кримінального провадження, особу обвинуваченого, його зрілий вік, те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, має вищу освіту, на момент вчинення злочину обіймав посаду Джанкойського міжрайонного прокурора, проживає на тимчасово окупованій території України, відмовився брати участь у судовому розгляді як особисто, так і через власний вибір захисника.

Обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання, судом не встановлено.

Санкцією ч. 1 ст. 111 КК України передбачено конфіскацію майна або без такої.

Вимогами ч. 2 ст. 59 КК України передбачено, що конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу. Враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, те, що сторона обвинувачення наполягає на застосуванні конфіскації майна, суд вважає, що покарання у виді позбавленні волі з конфіскацією майна буде справедливим, необхідним й достатнім для виправлення та попередження вчинення ОСОБА_3 , нових злочинів та відповідатиме вимогам ст. 65 КК України, оскільки останній вчинив кримінальне правопорушення проти основ національної безпеки України.

V. Інші питання, які вирішуються судом при ухваленні вироку

Запобіжний захід у цьому кримінальному провадженні обвинуваченому ОСОБА_3 не обирався.

Строк відбування покарання рахувати із моменту затримання ОСОБА_3 у порядку виконання цього вироку.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Процесуальні витрати у цьому кримінальному провадженні відсутні.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити прокурору та захиснику обвинуваченого, якому вручались всі процесуальні рішення у цьому провадженні на підставі ч. 2 ст. 297-5 КПК України, та з урахуванням положень ч. 4 ст. 46 КПК України про те, що захисник користується процесуальними правами обвинуваченого, захист якого він здійснює. Також копію вироку не пізніше дня, наступного за днем його ухвалення, надіслати обвинуваченому.

Повідомлення про ухвалений вирок опублікувати на офіційному веб-сайті суду, в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора, де і здійснювались публікації повісток про виклик обвинуваченого протягом всього судового розгляду.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 94, 135, 139, 297-1, 297-5, 323, 368, 370, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 111 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк тринадцять років з конфіскацією усього належного йому майна.

Запобіжний захід у цьому кримінальному провадженні обвинуваченому ОСОБА_3 не обирався.

Строк відбування покарання рахувати із моменту затримання ОСОБА_3 у порядку виконання цього вироку.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Процесуальні витрати у цьому кримінальному провадженні відсутні.

Речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1