УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня2024 року

м. Київ

справа № 607/5149/24

провадження № 51-5013 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 червня 2024 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 25 вересня 2024 року щодо останнього,

встановив:

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 червня 2024 року, залишеним без змін ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 25 вересня 2024 року, ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 119 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів та процесуальних витрат.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 01 січня 2024 року, близько 06:15, перебуваючи на балконі квартири АДРЕСА_1 , в стані алкогольного сп`яніння, вступив у словесну суперечку з ОСОБА_6 , під час якої, проявивши злочинну недбалість, не передбачаючи можливості настання смерті останнього, руками штовхнув потерпілого в плечі, внаслідок чого ОСОБА_6 , який стояв спиною до відчиненого вікна, втратив рівновагу та випав з балкону. В результаті отриманих травм потерпілий помер на місці події.

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить змінити оскаржувані судові рішення, призначити ОСОБА_5 покарання за ч. 1 ст. 119 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки, на підставі ст. 75 цього Кодексу звільнити його від відбування покарання з випробуванням, поклавши обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

В обґрунтування вказує, що призначене ОСОБА_5 місцевим судом та залишене без змін судом апеляційної інстанції покарання за своїм розміром є явно несправедливим через суворість. Стверджує, що судами попередніх інстанцій не враховано обставин, які пом`якшують засудженому покарання, - визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування завданої шкоди, думку потерпілої, яка просила не позбавляти ОСОБА_5 волі, відсутність обставин, що обтяжують покарання. На думку захисника, наведені пом`якшуючі обставини, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а також дані про особу винного, який має на утриманні трьох малолітніх дітей, служив у Збройних Силах України, є підставами для призначення йому покарання із застосуванням статей 69, 75 КК України.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України з огляду на таке.

За приписами ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій в касаційній скарзі не оспорюються, а тому судові рішення в цій частині не перевіряються.

Колегія суддів касаційного суду вважає безпідставними доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_4 щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

У ст. 65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Згідно з ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як слідує зі змісту оскаржуваного вироку, призначаючи ОСОБА_5 покарання, місцевий суд урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є нетяжким злочином, його характер та наслідки, особу обвинуваченого, який в силу ст. 89 КК України не судимий, одружений, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, на обліку в лікаря нарколога та психіатра не перебуває, обставини, які пом`якшують покарання, - щире каяття, визнання вини, активне сприяння розкриттю злочину та відшкодування шкоди, наявність обставини, що обтяжує покарання, - вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що необхідним і достатнім для досягнення мети заходу примусу, буде призначення ОСОБА_5 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 119 КК України у виді обмеження волі. При цьому не знайшов підстав для застосування приписів статей 69, 75 КК України.

Не погодившись із вироком суду в частині призначеного покарання, захисник звернувся з апеляційною скаргою, яка за змістом є аналогічною касаційній скарзі, за результатами розгляду якої суд апеляційної інстанції залишив її без задоволення, а оскаржуваний вирок - без змін, належним чином мотивувавши своє рішення.

Як слідує з ухвали, ураховуючи, що внаслідок вчинення кримінального правопорушення настали незворотні наслідки, - смерть потерпілого, під час вчинення злочину ОСОБА_5 перебував у стані алкогольного сп`яніння, що визнано обтяжуючою обставиною, а також, що він раніше вже притягувався до кримінальної відповідальності, апеляційний суд, за обставин цього кримінального провадження, не знайшов підстав для призначення йому більш м`якого заходу примусу, ніж передбачено законом та застосування інституту умовного звільнення на підставі статей 69, 75 КК України.

Водночас, цей суд звернув увагу на те, що з урахуванням установлених у справі обставин, які пом`якшують покарання, а також даних про особу винного, який, зокрема, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, суд першої інстанції обрав ОСОБА_5 з двох альтернативних видів покарань, передбачених санкцією ч. 1 ст. 119 КК України, менш суворий - обмеження волі, та визначив його розмір у мінімальних межах, встановлених зазначеним законом для цього виду покарання - 3 роки.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що призначене ОСОБА_5 покарання узгоджується із вимогами статей 50, 65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливим, відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та даним про його особу, а також є необхідним і достатнім для його виправлення, перевиховання та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Підставами для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом (ч. 1 ст. 69 КК України), визначено дві групи обставин, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винного, що мають враховуватися в їх сукупності, а саме: наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Тобто, принаймні одна з встановлених обставин має істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. В поєднанні з обставинами (обставиною), яка пом`якшує покарання, та з урахуванням даних про особу, які відповідним чином характеризують винуватого, зазначені чинники у своїй сукупності утворюють підставу для застосування ст. 69 КК України. Призначення більш м`якого покарання, ніж зазначене в санкції кримінально-правової норми, можливе лише у тому випадку, коли встановлені у справі обставини в своїй сукупності настільки істотно знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

На переконання колегії суддів касаційного суду, за обставинами цього кримінального провадження, хоча і встановлено наявність декількох обставин, які пом`якшують покарання, однак відсутні підстави вважати, що вони істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

У цій справі колегія суддів не вбачає підстав і для звільнення ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Підсумовуючи наведене, Верховний Суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій в аспекті дотримання приписів ст. 414 КПК України. На думку Суду, за встановлених обставин справи та враховуючи особу засудженого, призначене ОСОБА_5 покарання не можна вважати невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, оскільки у даній конкретній справі досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

При цьому Верховний Суд зауважує, що ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 119 КК України призначено найбільш м`який вид покарання - обмеження волі та у мінімальному розмірі, встановленому санкцією згаданого закону, що свідчить про дотримання судами приписів ст. 414 КПК України.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність оскаржуваних судових рішень, умотивованість їх висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання, визначення порядку його відбування та справедливості обраного ОСОБА_5 заходу примусу, захисником у касаційній скарзі не наведено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 червня 2024 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 25 вересня 2024 року щодо останнього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3