Провадження по справі №1-кс/522/6342/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 грудня 2024 року місто Одеса

Слідчий суддя Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого в порядку ст. 303 КПК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулась до слідчого судді зі скаргою в порядку ст.303 КПК України на бездіяльність слідчого, в якій просить зобов`язати прокурора Одеської обласної прокуратури виконати вимоги ст.214 КПК України та внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про вчинення кримінального правопорушення на підставі її заяви від 30.10.2024 (вх. № 4179), надавши витяг з ЄРДР.

В обґрунтування скарги заявник посилається на наступне.

ОСОБА_3 направила до Приморського ВП ГУНП в м. Одесі повідомлення про вчинення кримінального правопорушення за ст. 356 КК України, яке полягає у тому, що обізнаний про ініційоване ним же судове провадження за власним поданим до Ізмаїльського міскрайонного суду Одеської області позовом щодо визначення місця проживання дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , усвідомлюючи суспільно небезпечні наслідки своїх дій і бажаючи їх настання, всупереч встановленому ЦПК України процесуальному порядку по справі №522/11719/24, не дочікуючись рішення суду, до 30.09.2024 року ОСОБА_4 самовільно визначив місце проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою нібито АДРЕСА_1 , чим завдав істотну шкоду немайнового характеру гарантованим законом правам та законним інтересам матері дитини ОСОБА_6 та втрутився без погодження із дитиною у її право на свободу пересування й особисту недоторканність.

В поведінці ОСОБА_4 простежується усі чотири об`єктивні ознаки самоправства, позаяк останній вже звернувшись до суду повинен тоді у встановленому ЦПК України процесуальному порядку дочекатись судового рішення з приводу місця проживання дитини, замість чого ОСОБА_4 випереджаючи оцінку суду та знаючи про початок судового провадження самовільно вирішив, що маленька дитина без погодження із нею та її мамою тепер проживатиме із ним

Для кваліфікації дій як самоправства необхідно зазначити, яким конкретно суб`єктом вони оспорюються. кому саме заподіяна шкода та її розмір. Такий висновок зробив Верховний Суд в постанові №473/1608/18.

В конкретному випадку, самоправство ОСОБА_4 оспорюється матір`ю дитини ОСОБА_6 і безпосередньо їй як матері завдається істотна немайнова шкода.

Повідомлення про вчинення ОСОБА_4 передбаченого ст. 356КК України кримінального правопорушення підлягало внесенню до ЄРДР наступній перевірці з наданням мені витягу з ЄРДР не пізніше 24-х годин.

Зазначене повідомлення до ВП№2 ОРУП№1 ГУНП Одеські області надійшло 30.10.2024 року за вх. №4179.

Проте, в порушення вимог ст. 214 КПК України уповноважена особа припустилась бездіяльності, оскільки протягом 24-х годин не внесла відомості за повідомленням до ЄРДР і не надала ОСОБА_3 про це витяг станом на 02.11.2024 року.

З урахуванням правила ч. 5 ст. 115 КПК України, при обчисленні строків днями, не береться до уваги той день, від якого починається строк.

Отже, строк на оскарження замість 03.11.2024 року розпочався 04.11.2024 закінчується 14.11.2024 року, а тому скарга подана мною своєчасно, Згідно листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 12.01.2017 № 9-49/0/4-17 слідчим суддям необхідно зважати на те, що вимоги ч. 1 ст. 214 КПК не передбачають здійснення оцінки обґрунтованості заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, а передбачають лише обов`язок уповноважених органів здійснити фіксацію наданих особою відомостей про кримінальне правопорушення, які вона надає усвідомлено для реалізації відповідними органами завдань кримінального провадження.

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, згідно мотивувальної частини скарги, просила скаргу задовольнити в повному обсязі та розглянути за її відсутності.

Прокурор в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Розглянувши скаргу, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали судового провадження, приходжу до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право звернення до суду. Проте, право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Стаття 55 Конституції України гарантує кожному право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових чи службових осіб.

Відповідно до ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист інтересів суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування та судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Консультативна рада європейських суддів (далі КРЄС) у пункті 12 Висновку № 1 (2001) наголосила: «Судовій владі повинні довіряти не лише сторони окремої судової справи, а й суспільство в цілому. Таким чином, суддя не просто повинен насправді бути вільним від будь-яких зв`язків, прихильностей, упередженості, він чи вона повинні вважатися вільними від цього з точки зору розсудливого спостерігача. У протилежному випадку довіру до судової влади може бути підірвано».

У пункті 9 Висновку № 3 (2002) КРЄС констатовано, що довіра до судової системи є надзвичайно важливою в контексті глобалізації спорів та зростання доступу до судових рішень. У державі, яка керується верховенством права, громадськість має очікувати прийняття загальних принципів, які відповідали б вимогам справедливого суду та забезпечували б основоположні права. Обов`язки, покладені на суддів, мають визначатися таким чином, щоб гарантувати неупередженість суддів та їхню ефективну діяльність.

Відповідно до пункту 21 Висновку № 3 (2002) КРЄС судді повинні за всіх обставин діяти безсторонньо з тим, щоб забезпечити відсутність правомірних підстав у громадян підозрювати якусь упередженість. У цьому відношенні безсторонність повинна бути очевидною як під час виконання суддею судових функцій, так і інших дій.

Готуючи судове рішення, слідчий суддя повинен дотримуватись його належного мотивування.

Вмотивованість це вимога до суду наводити письмово в рішенні судження, пояснення про наявність чи відсутність фактів, які є основою висновку суду за результатами вирішення справи (заяви, клопотання). Це також пояснення суду, чому він ухвалив саме таке рішення, погодився з одними та відкинув інші доводи.

Обов`язок суду мотивувати прийняття або відхилення доводів сторін по суті спору (заяви, клопотання) полягає у відображенні в судовому рішенні висновків суду про те, що саме дало йому підстави прийняти та/чи відхилити аргументи сторін щодо суті спору (заяви, клопотання), з посиланням на з`ясовані у справі обставини та норми права, що підлягають застосуванню до правовідносин, що склалися.

Щоб судове рішення вважалося належно мотивованим недостатньо просто процитувати закон та перерахувати докази, надані сторонами. Важливо навести ті висновки, яких дійшов суд за результатами оцінки доказів, та знайти настільки вагомі й одночасно зрозумілі аргументи на користь прийнятого судового рішення, щоб вони переконали в законності й справедливості вирішення справи (заяви, клопотання).

Судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до частини першої статті 372 КПК України ухвала, що викладається окремим документом, складається, зокрема, з мотивувальної частини із зазначенням суті питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається; встановлених судом обставин із посиланням на докази, а також мотивів неврахування окремих доказів; мотивів, з яких суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

За приписами ст.5 КПК України, процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні може бути оскаржена бездіяльність, зокрема слідчого, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення.

За змістом ст. 214 КПК України, підставою для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР та початку досудового розслідування є подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або самостійне виявлення слідчим, прокурором з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.

Слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається.

Разом із цим слідчий, прокурор після прийняття та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, виходячи з їх змісту, має перевірити достатність даних, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, за наслідками чого ним приймається рішення про початок досудового розслідування шляхом внесення відповідних відомостей до ЄРДР.

Таким чином, підставою початку досудового розслідування є не будь-які прийняті та зареєстровані заяви, повідомлення, а лише ті з них, з яких вбачаються вагомі обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, короткий виклад яких разом із прізвищем, ім`ям, по-батькові (найменуванням) потерпілого або заявника, серед іншого, вноситься до ЄРДР.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30.09.2021 у справі № 556/450/18.

Положення статті 214 КПК України перебувають у взаємозв`язку з ч. 1 ст. 2 КК України, згідно з якою підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого Кримінальним Кодексом України, і саме тому фактичні дані, які вказують на ознаки складу злочину (кримінального правопорушення), мають бути критерієм внесення заяви до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Відповідно до п. 1.2 розділу II Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженого наказом Генерального прокурора від 30.06.2020 №298, відомості про кримінальне правопорушення, викладені у заяві, повідомленні чи виявлені з іншого джерела, повинні відповідати вимогам пункту 4 частини п`ятої статті 214 КПК України, зокрема мати короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.

Так, частиною 5 статті 214 КПК України визначено, що до Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться відомості про, зокрема, короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела; попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Отже, сама норма кримінального процесуального закону опосередковано містить вимогу наявності у заяві, повідомленні відомостей про кримінальне правопорушення, а саме наявність ознак кримінального правопорушення. Для початку досудового розслідування достатньою є мінімально необхідна кількість таких ознак: суспільна небезпечність і протиправність (ознаки правопорушення) та об`єкт і об`єктивна сторона (ознаки складу правопорушення). Разом з тим, відомостями про кримінальне правопорушення можна вважати інформацію про подію, яка може бути предметом кримінально-правової оцінки, або про діяння, яке виглядає як суспільно-небезпечне і протиправне.

З наданих матеріалів скарги встановлено, що ОСОБА_3 30.11.2024 було подано до ВП№2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області заяву про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України.

До цього часу уповноважені особи ВП№ 2 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області не повідомили скаржницю про результати розгляд її заяви в порядку ст. 214 КПКУ.

Згідно долученої ОСОБА_3 до матеріалів скарги заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення, встановлено, що у соціальних мережах користувачем ОСОБА_7 повідомляється про протиправні дії з боку службової особи ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які полягають у тому, що останній попри поданий ним же до Ізмаїльського міскрайонного суду Одеської області позов про встановлення місця проживання з ним спільної із автором публікацій доньки ОСОБА_8 , не став дочікуватись рішення суду всупереч встановленому законом порядку вирішення таких спорів і без погодження із матір`ю самовільно визначив місце проживання доньки із ним, хоча після звернення до суду мав дочекатися судового рішення, чого не зробив. Будучи обізнаним про ініційоване ОСОБА_4 судове провадження за власним поданим до Імаїльського міськрайонного суду Одеської області позовом шодо визначення місця проживання дитини, усвідомлюючи суспільно небезпечні наслідки своїх дій бажаючи їх настання, всупереч встановленому ЦПК України процесуальному порядку по справі №522/11719/24, нe дочікуючись рішення суду до 30.09.2024 року ОСОБА_4 самовільно визначив місце проживання дитини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою нібито АДРЕСА_1 , чим завдав істотну шкоду немайнового характеру гарантованим Законом правам тa дитиною у її право на свободу пересування й особисту недоторканність.

До заяви (повідомлення) про вчинене кримінальне правопорушення не долучено доказів, що місце проживання дитини в установлений законом порядок з ОСОБА_4 , наявність спору щодо визначення місця проживання не утворює склад кримінального правопорушення передбаченого, ст. 356 КК України, оскільки відповідно ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Згідно із ст.153 СК мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно з ч.1 ст.159 СК, якщо той з батьків, з ким проживає дитина чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Згідно із ст.162 Сімейного кодексу України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Заявниця в своїй скарзі сама зазначає на той факт, що станом на теперішній час в Імаїльському міськрайонному суді Одеської області слухається позовна заява шодо визначення місця проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Враховуючи стадію розгляду спору в цивільному процесі та приписи сімейного кодексу України відповідно яких батьки мають рівні права, слідчий суддя дійшов висновку, що описані обставини в заяві не утворюють склад кримінального правопорушення.

З приводу посилання на самовільне визначення місця проживання та ненадання матері доступу до дитини, слідчий суддя роз`яснює, про можливість вирішення спору в порядку цивільного судочинства.

Разом з цим, слідчому судді є незрозумілим процесуальний статус ОСОБА_3 та її відношення до вирішення вказаного сімейного спору, що ставить під сумнів належність суб`єкта звернення зі скаргою до суду в порядку ст. 303 КПК України.

Проте, як встановлено зі скарги та наданих документів, уповноваженою особою ВП №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області (стара назва Приморський ВП) вказана заява, яка була подана ОСОБА_3 в порядку ст. 214 КПК України, залишається не розглянутою, заявниці відповідь не надано. Слідчому судді відповіді за результатами розгляду саме заяви ОСОБА_3 в порядку ст. 214 КПК України також не надано.

Таким чином, на теперішній час не встановлено, чи розглянута заява ОСОБА_3 в порядку ст. 214 КПКУ та яке рішення ухвалено уповноваженою особою ВП№2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області.

Отже в даному випадку має місце бездіяльність уповноваженої особи ВП№ 2, яка полягає у не виконанні вимог ст. 214 КПКУ щодо обов`язковості розгляду заяви від 30.11.2024 року за вх. № 4179 у про вчинення кримінального правопорушення.

З огляду на встановлені під час судового розгляду скарги наведені обставини, за відсутності доказів відмови прокурора, слідчого у внесенні відомостей до ЄРДР, слідчий суддя вважає передчасним ухвалення рішення про зобов`язання уповноважених посадових осіб внести такі відомості до ЄРДР, а тому задовольняє скаргу ОСОБА_3 частково, визнавши обґрунтованими доводи щодо бездіяльності уповноважених осіб ВП №2 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області (стара назва Приморський ВП), яка полягає у не інформуванні заявника про результати розгляду його заяви.

Керуючись ст.ст.214-216, 303-307, 318-380 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність в порядку ст. 303 КПК України - задовольнити частково.

Зобов`язати уповноважених посадових осіб ВП№ 2 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області розглянути заяву ОСОБА_3 від 30.10.2024 за вх. № 4179 (як зазначено в самій скарзі) в порядку ст.214 КПК України та проінформувати заявницю письмово з дотриманням вимог розумного строку про результати розгляду.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів.

Слідчий суддя: ОСОБА_10