УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 568/413/25

Провадження № 1-кс/568/50/25

24 березня 2025 р. м.Радивилів

Радивилівський районний суд Рівненської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відвід слідчого судді Радивилівського районного суду Рівненської області ОСОБА_5 від розгляду скарги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на постанову начальника сектору дізнання ВП №2 Дубенського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_6 від 27.02.2025р. про закриття кримінального провадження №0000115 від 22.10.2024р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України (провадження №568/413/25),

ВСТАНОВИВ :

21.03.2025 заявниками подано заяву про відвід слідчого судді ОСОБА_5 від розгляду скарги в порядку ст. 303 КПК України.

Заява про відвід мотивована наступним. До моменту звернення з даною скаргою, заявники до цього зверталися до суду зі скаргою на постанову про закриття кримінального провадження №0000069 від 23.12.2024р., яка розглядалася слідчим суддею ОСОБА_5 та була нею залишена без задоволення. Під час розгляду зазначеної скарги слідчим суддею ОСОБА_5 було порушено вимоги ЗУ «Про судоустрій і статус суддів». На такі дії слідчого судді ОСОБА_5 ними була подана скарга до ВРП. Дана дисциплінарна скарга зареєстрована ВРП 04.03.2025р., на цей час не розглянута. Вважають, що суддя ОСОБА_5 є обізнаною про звернення зі скаргою до Вищої ради правосуддя, а тому враховуючи можливість настання негативних наслідків для судді за результатами розгляду дисциплінарної скарги, а також сам факт звернення з такою скаргою, є чинником виникнення у судді ОСОБА_5 суб`єктивного негативного ставлення до заявників, що виключає неупередженість судового розгляду слідчим суддею ОСОБА_5 їх скарги на постанову начальника сектору дізнання ВП №2 Дубенського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_6 від 27.02.2025р. про закриття кримінального провадження №0000115 від 22.10.2024р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 384 КК України (провадження №568/413/25).

В судове засідання заявники не з`явилися.

Суддя ОСОБА_5 повідомлялася про те, що в провадження надійшла заява ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про відвід.

Зважаючи на те, що учасники судового провадження належно повідомлені про розгляд заяви про відвід судді і є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК України, суддя визнав за можливе прийняти рішення по суті заяви без їх участі в судовому засіданні на підставі наявних доказів.

Вивчивши заяву про відвід, суддя дійшов наступного висновку.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина має право на справедливий і публічний розгляд його справи безстороннім судом.

Вичерпний перелік підстав, за наявності яких слідчий суддя безумовно підлягає відводу, визначений ст.ст. 75, 76 КПК України.

Положеннями ч. 5 ст. 80 КПК України передбачено, що відвід повинен бути вмотивованим.

Відвід, що розглядається, заявлений на підставі п. 4 ч. 1 ст. 75 КПК України у зв`язку з наявністю, на думку заявників, інших обставин, які викликають сумнів у неупередженості слідчого судді. Обґрунтовуючи наявність таких обставин, заявники посилається на незгоду із ухваленими цим слідчим суддею процесуальними рішеннями за їх попередніми скаргами.

Стандарт неупередженості (безсторонності) ґрунтується, насамперед, на тому, що судді мають розглядати справи на основі фактів та згідно з законом, без жодних обмежень, неналежного впливу, спонукання, тиску, погроз чи втручань, прямих чи непрямих, з будь-чийого боку або з будь-якої причини. Також неупередженість стосується способу мислення або ставлення суду до питань і сторін у конкретній справі. Тож слово "неупереджений" передбачає виключення (усунення) розумних та обґрунтованих сумнівів щодо упередженості судді, як реальної, так і суб`єктивної.

Варто зауважити, що жодна норма національного права не визначає зміст нормативної конструкції "неупередженість" ("безсторонність") судді", а тому під час з`ясування основних критеріїв неупередженості суд вважає за потрібне керуватися джерелами міжнародного права, зокрема принципами, сформульованими у практиці Європейського суду з прав людини, адже відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини обґрунтованість підстав для надання висновку щодо безсторонності суду для мети пункту 1 статті 6 Конвенції має встановлюватися згідно з:

- "об`єктивним критерієм", який передбачає, що встановлення наявності упередженості суду (суддів) має бути визначено окремо від поведінки судді, тобто має бути з`ясовано, чи є очевидні факти, що можуть поставити під сумнів його безсторонність. Своєю чергою вирішальне значення має саме наявність відповідних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які свідчать про обґрунтованість сумніву в неупередженості суду, а позиція зацікавленої сторони є важливою, але не вирішальною;

- "суб`єктивним критерієм", який вимагає оцінки реальних дій окремого судді під час розгляду конкретної справи і тільки після встановлення фактів у поведінці судді, які можна кваліфікувати як прояв упередженості, можливо поставити під сумнів його безсторонність. Тому особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів іншого. У судовій практиці використовується презумпція особистої безсторонності суду, яка передбачає такий стан, допоки не надано доказів протилежного (зокрема, ухвала ВС від 15 липня 2019 р. у справі № 9901/116/19).

Тож не може бути підставою для відводу судді заява, яка містить тільки припущення про існування відповідних обставин, не підтверджених належними, достатніми, достовірними і допустимими доказами. Тому відвід має бути вмотивований, тобто у ньому неодмінно мають бути наведені аргументи, а до самої заяви долучені відповідні докази, які підтверджують наявність підстав для відводу.

Одночасно висновки або позиції суддів, висловлені у судових рішеннях, не можуть бути підставою для відводу, оскільки тлумачення закону у поєднанні з обставинами справи є підґрунтям здійснення правосуддя і у протилежному випадку судді позбавляються можливості на висловлення позиції при розгляді інших подібних справ у подальшому.

Неможливість для учасника справи заявити відвід з підстав незгоди з рішенням або окремою думкою судді в інших справах чи висловленою публічно думкою судді щодо того чи іншого юридичного питання обґрунтовується необхідністю дотримання одного з найважливіших принципів судочинства - nemo iudex in causa sua (ніхто не може бути суддею у власній справі), який виключає для учасника процесу можливість обирати суддю на власний розсуд, зокрема, шляхом заявлення відводів тим суддям, правова позиція яких позивача не влаштовує.

Такий висновок викладений в ухвалі Верховного Суду від 12.07.2024 по справі № 758/14624/21 (провадження № 61-9496ск24).

Схожа позиція висловлена й Радою суддів України у рішенні від 07.09.2017 №46, у пункті 2 якого зазначено, що наявність судового рішення, яке ухвалене судом в іншій справі у подібних правовідносинах, або за участю тих самих сторін, або з процесуальних, чи інших питань у тій самій справі не породжує у діяльності судді конфлікту інтересів.

Як визначено ст. 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання у діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і має наслідком відповідальність, установлену законом.

Доводи заявників про відвід слідчого судді ОСОБА_5 з підстав наявності від них скарги в провадженні Вищої ради правосуддя, не приймаються, з наступних підстав.

Так, при вирішенні справи «Білуха проти України», Європейський суд з прав людини у пункті 49 рішення, з посиланням на свою усталену практику зазначає, що наявність безсторонності відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції повинна визначатися за суб`єктивними та об`єктивними критеріями. За суб`єктивним критерієм беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності.

У пункті 52 цього ж рішення щодо об`єктивного критерію зазначено, що при вирішенні питання, чи є у справі обґрунтовані причинити побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими.

При цьому суд вважає, що наявність об`єктивного критерію має визначатися виходячи з об`єктивно існуючих обставин, тобто обставин, які існували та існують поза волею учасників процесу.

Слід зазначити, що відповідно до ст. 107 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», право на звернення зі скаргою щодо дисциплінарного проступку судді (дисциплінарною скаргою) має будь-яка особа.

Тобто, чинним законодавством не передбачено жодних обмежень права будь-якої особи на звернення до Вищої ради правосуддя із скаргою стосовно дисциплінарного проступку судді, в тому числі й обмежень щодо звернення учасника судового провадження з дисциплінарною скаргою до закінчення судового розгляду справи, а тому саме лише подання учасником судового провадження скарги на дії судді до Вищої ради правосуддя не перешкоджає судді продовжувати судовий розгляд та не створює конфлікту інтересів у розумінні чинного законодавства та не є підставою для задоволення заяви про відвід.

Таким чином, в даному випадку, обставина подання скарги на суддю ОСОБА_5 повністю залежала від волевиявлення самого заявника, тобто ОСОБА_3 .

При цьому, будь-яких інших посилань на наявність суб`єктивного критерію, тобто вчинення слідчим суддею ОСОБА_5 дій, які б свідчили про прояви упередженості чи безсторонності, заявниками не зазначено і під час розгляду заяви про відвід не встановлено.

За таких обставин суд вважає, що заявлений заявникам ОСОБА_3 , ОСОБА_4 відвід слідчому судді ОСОБА_5 не містить даних, які б свідчили про наявність таких підстав відводу, що передбачені нормами КПК України.

Тож суд доходить висновку, що аргументи, якими заявники мотивують свою заяву про відвід слідчого судді ОСОБА_5 від розгляду скарги в порядку ст. 303 КПК України, не викликають обґрунтованих сумнівів у об`єктивності судді ОСОБА_5 . Інших обставин, які б свідчили про особисту упередженість судді ОСОБА_5 у розгляді скарги в порядку ст. 303 КПК України, суд під час розгляду заяви про відвід не встановив.

Керуючись ст.ст. 75, 80, 81, 82, 369-372 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відвід слідчого судді ОСОБА_5 від розгляду скарги в порядку ст. 303 КПК України (провадження №568/413/25) - відмовити.

Ухвала є остаточною, оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1