Справа № 308/4360/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2025 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , власника майна ОСОБА_4 , представника власника майна ОСОБА_4 ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання старшого слідчого слідчого відділення відділу поліції №1 Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області капітан поліції ОСОБА_6 погоджене прокурором Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_3 у кримінальному провадженні відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000068 від 25.01.2025 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 332 КК України про накладення арешту на майно,-

ВСТАНОВИВ:

Старший слідчий слідчого відділення відділу поліції №1 Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області капітан поліції ОСОБА_6 за погодженням з прокурором Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_3 у кримінальному провадженні відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000068 від 25.01.2025 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 332 КК України звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно.

В обгрунтування вимог клопотання слідчий посилається на те, що у провадженні слідчого відділення відділу поліції №1 Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області проводиться досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000068, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 25 січня 2025 року за ознаками складу кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що відповідно до Указу Президента України № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введено воєнний стан. Разом з тим, відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», на період дії правового режиму воєнного стану чоловікам - громадянам України, віком від 18 до 60 років, а також жінкам-військовозобов`язаним обмежено виїзд за межі України, крім військовозобов`язаних, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації відповідно до статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Під час досудового розслідування з`ясовано, що у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці на території м. Чоп, Закарпатської області, у ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканки АДРЕСА_2 , виник спільний, корисливий, злочинний умисел, спрямований на незаконне переправлення осіб призовного віку від 18 до 60 років, яким обмежено виїзд за кордон, через державний кордон України.

Для виконання свого задуманого злочинного плану, пов`язаного із незаконним переправленням осіб призовного віку через Державний кордон України та отриманням прибутку у вигляді грошових коштів, ОСОБА_4 спільно із ОСОБА_7 , за допомогою різних мобільних додатків, знайшли двох осіб, а саме: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешканця АДРЕСА_3 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мешканця АДРЕСА_4 , які погодились на своє незаконне переправлення через Державний кордон України за грошові кошти по 3000 доларів США із кожного.

Так, зокрема, ОСОБА_9 , виконуючи спільні злочинні вказівки ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , 19 січня 2025 року, потягом сполученням «Харків - Ужгород» приїхав до м. Ужгород, Закарпатської області разом із своїм батьком ОСОБА_10 . Повідомивши ОСОБА_4 та ОСОБА_7 про своє прибуття, останні наказали йому знайти собі тимчасове житло, яке буде розташовуватись неподалік залізничного вокзалу м. Ужгород. За вказівками ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , використовуючи мобільний додаток «Booking.UA», орендував квартирне приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , де разом із своїм батьком ОСОБА_10 став чекати на подальші вказівки з приводу свого незаконного переправлення через Державний кордон України.

У свою чергу, ОСОБА_8 , виконуючи спільні злочинні вказівки ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , 20 січня 2025 року, потягом сполученням «Харків - Ужгород» приїхав до м. Ужгород, Закарпатської області разом із своїм батьком ОСОБА_11 . Повідомивши ОСОБА_4 та ОСОБА_7 про своє прибуття, останні йому наказали знайти собі тимчасове житло, яке буде розташовуватись неподалік залізничного вокзалу м. Ужгород. Виконуючи вказівки ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , ОСОБА_8 разом із своїм батьком ОСОБА_11 , заселились до орендованого квартирного приміщення, де вже попередньо заселився його знайомий ОСОБА_9 із батьком ОСОБА_10 , яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , де став чекати на подальші вказівки з приводу свого незаконного переправлення через Державний кордон України.

Починаючи із 19 по 24 січня 2025 року, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 разом із батьками чекали на подальші вказівки від ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , які мали їм організувати їх незаконне переправлення через Державний кордон України.

Так, 24 січня 2025 року, близько 15:00 години, батько ОСОБА_8 ОСОБА_11 отримав телефонний дзвінок від ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , в якому отримав вказівку з приводу того, що потрібно винайняти автомобіль служби таксі та приїхати до готелю «Круїз», який знаходиться в с. Холмок, Ужгородського району, Закарпатської області, де ОСОБА_4 та ОСОБА_7 їх зустрінуть. Виконуючи вказівки ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , батько ОСОБА_8 ОСОБА_11 , за допомогою мобільного додатку «Uklon», орендував послуги служби таксі «Uklon», а саме транспортний засіб марки «KIA», реєстраційний номерний знак якого « НОМЕР_1 », водієм якого був ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , мешканець АДРЕСА_6 , який не був обізнаний у планах ОСОБА_9 та ОСОБА_8 щодо їх незаконного перетину Державного кордону України.

Далі, 24 січня 2025 року, близько 16:06 години, ОСОБА_12 керуючи автомобілем служби таксі «Uklon», забрав ОСОБА_9 та ОСОБА_8 і вирушив із ними до визначеного на його мобільному додатку «Uklon» до АДРЕСА_7 .

Приїхавши на зазначене місце близько 16:30 години, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 розрахувались із водім таксі ОСОБА_12 , і вийшли із автомобіля. У свою чергу ОСОБА_12 поїхав на інший виклик.

Вийшовши із автомобіля служби таксі, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 побачили, що до них від автомобіля марки «Peugeot 308», реєстраційний номерний знак « НОМЕР_2 », який там вже знаходився, швидким темпом йдуть дві особи, а саме: ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , які відразу надають вказівки ОСОБА_9 та ОСОБА_8 сідати до автомобіля марки «Peugeot 308», реєстраційний номерний знак « НОМЕР_2 », що останні і виконують. Перебуваючи в середині автомобіля, ОСОБА_4 , в присутності ОСОБА_7 та водія зазначеного автомобіля ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , мешканки АДРЕСА_8 , яка не була обізнана в злочинних планах останніх, став надавати вказівки ОСОБА_9 та ОСОБА_8 .. Злочинні вказівки полягали в наступному, що ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , будуть доставлені до кордону, де мають побачити червоний паркан, і коли дійдуть до нього, їм треба пройти по-під ним, і пройти далі, де через 15 метрів вони будуть знаходитись на території Словацької Республіки. Такі вказівки ОСОБА_4 повторив декілька разів, а ОСОБА_7 у свою чергу підтримувала його і постійно підтверджувала, що ОСОБА_9 та ОСОБА_8 не перші їхні клієнти, і вони добре знають маршрут руху та взагалі добре володіють інформацією та способами незаконного переправлення осіб через Державний кордон України поза пунктами пропуску. До того ж, ОСОБА_7 , за спільною попередньою домовленістю із ОСОБА_4 , постійно озиралась по сторонам із автомобіля, щоб не бути викритими працівниками правоохоронних органів.

Отримавши детальні вказівки від ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , які декілька разів повторювались, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , на автомобілі марки «Peugeot 308», реєстраційний номерний знак « НОМЕР_2 », під керуванням ОСОБА_13 , яка отримала попередньо від ОСОБА_4 точку висадки осіб, вирушили до кордону, в напрямку с. Паладь-Комарівці, Ужгородського району, Закарпатської області.

В подальшому, того ж таки дня (24.01.2025), близько 19:55 години, ОСОБА_13 рухаючись спільно із ОСОБА_9 , та ОСОБА_8 на автомобілі марки «Peugeot 308», реєстраційний номерний знак « НОМЕР_2 » в напрямку с. Паладь-Комарівці, Ужгородського району, Закарпатської області, були зупинені працівниками прикордонної служби на блокпосту, який знаходиться за 2000 метрів від лінії Державного кордону України на напрямку 340 прикордонного знаку для перевірки документів та мети проїзду до прикордонного району. У зв`язку із тим, що останні не змогли пояснити причину їх пересування до кордону України, працівниками прикордонної служби було прийнято рішення про здійснення поглибленої перевірки осіб. Внаслідок чого ОСОБА_9 та ОСОБА_8 не змогли пояснити мету їх пересування, і в подальшому були затримані в адміністративному порядку.

Таким чином, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, а саме в організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництво такими діями, сприянню їх вчиненню порадами, вказівками, наданням засобів вчиненому щодо кількох осіб, за попередньою змовою групою осіб з корисливих мотивів.

07 березня 2025 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Згідно з даними отриманими на запит слідчого від 28.01.2025 із Національного агенства України з питань виявлення, розшуку та управліннями активами, одержаними від корупційних та інших злочинів (АРМА) та ВКА ГУНП в Закарпатській області було встановлено, що у підозрюваного ОСОБА_4 у власності знаходиться квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_3 .

Відповідно до норм КК України ч. 3 ст. 332 КК України передбачає конфіскацію майна, яка полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого.

Слідчий зазначає, що незастосування арешту на майно може призвести до зникнення, втрати, знищення, передачі чи використання вказаного майна.

Так, з метою повного, об`єктивного досудового розслідування, виконання вимог КПК України, з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, слідчий просить накласти арешт на вказане майно, яке зареєстроване за ОСОБА_4 .

Позиція сторін :

В судовому засіданні прокурор подане ним клопотання підтримав, надав пояснення аналогічні викладеним у клопотанні, просив слідчого суддю його задовольнити.

В судовому засіданні представник власника майна ОСОБА_4 ОСОБА_5 , проти задоволення клопотання заперечила, зокрема зазначила, що заявлене в клопотанні слідчим майно за адресою АДРЕСА_1 не належить ОСОБА_4 . Вказала, що згідно витягу з реєстру Чопської територіальної громади, ОСОБА_4 тільки зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , власником даної нерухомості є інша особа.

З посиланням на викладене просила суд відмовити в задоволенні клопотання .

Власник майна ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримав доводи представника. Проти задоволення клопотання заперечив, зазначив, що будинок належав його бабі, яка померла. Він не був і не є власником даного майна, а тільки зареєстрований там протягом певного часу.

Заслухавши доводи сторін, перевіривши докази, якими обґрунтовується клопотання, слідчий суддя приходить до наступних висновків.

Слідчим суддею встановлено, що слідчим відділенням відділу поліції №1 Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження, відомості про яке 25.01.2025 року внесені до ЄРДР за №70000068, попередня правова кваліфікація ч.3 ст. 332 КК України.

Слідчим суддею встановлено, що згідно витягу з реєстру територіальної громади №2025/004143927 від 28.03.2025 року Чопської територіальної громади ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_3 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , даний витяг сформовано на підставі заяви власника (співвласника) житла ОСОБА_14 .

Слідчим суддею встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №409669601 від 25.01.2025 року відомості про право власності на нерухоме майно у фізичної особи ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 відсутні.

Відповідно до ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Окрім того, ч. 2 ст. 328 ЦК України передбачає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Європейська конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (1950), учасником яких є Україна.

Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини.

Конвенція про захист прав і основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення.

Так, положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого, прокурора та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Відповідно до ч.5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.

Відповідно до ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 3 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Таким чином арешт може бути накладено на майно у вигляді речей, документів ( в тому числі цінних паперів , грошей (у будь якій валюті готівкою або безготівковому вигляді), на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, корпоративні права.

Згідно положень ч.2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Частиною 4 ст. 170 КПК України встановлено, що у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

У кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення) (п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК).

Застосовуючи положення п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК слідчий суддя зауважує, що стандарт доведення «достатні підстави», необхідність застосування якого у даній ситуації передбачає ч. 3 ст. 170 КПК, не вимагає від сторони обвинувачення надання безумовних та беззаперечних доказів, а передбачає необхідність наведення достатньо вагомих фактів та об`єктивних відомостей, аналіз яких у їх взаємозв`язку між собою дозволяє дійти висновку про відповідність вилученого майна критеріям речових доказів.

Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5)розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно ч.10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Частиною 11 ст.170 КПК України визначено, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу (ч. 1 ст.173 КПК України).

Згідно зі ст.132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

У кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Як вбачається зі змісту клопотання та наданого витягу з ЄРДР, слідчим відділенням відділу поліції №1 Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження, відомості про яке 25.01.2025 року внесені до ЄРДР за №70000068, попередня правова кваліфікація ч.3 ст. 332 КК України.

За версією сторони обвинувачення ОСОБА_4 підозрюється у організації незаконного переправлення осіб через Державний кордон України, керівництво такими діями, сприянню їх вчиненню порадами, вказівками, наданням засобі вчиненому щодо кількох осіб, за попередньою змовою групою осіб з корисливих мотивів, тобто у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

07.03.2025 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Диспозиція ч.3 ст. 332 КК України передбачає відповідальність за дії, передбачені частиною першою або другою цієї статті, вчинені організованою групою або вчинені з корисливих мотивів та передбачає відповідальність у вигляді позбавлення волі на строк від семи до дев`яти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років з конфіскацією майна.

Сторона обвинувачення вказує, що є обґрунтована необхідність застосування на цій стадії досудового розслідування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт, метою накладення якого є забезпечення конфіскації майна як виду покарання, оскільки відповідальність за вчинення інкримінованого підозрюваному ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, передбачає додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Згідно зі ст.59 КК України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині КК України. Перелік майна, що не підлягає конфіскації, визначається законом України.

Під час розгляду клопотання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються (ч. 6 ст. 132 КПК України).

Водночас, слідчий суддя зазначає, що слідчим ненадано доказів на підтвердження того, що нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 на праві власності належить ОСОБА_4 . Слідчому судді також не надано допустимих доказів на підтвердження перебування у власності ОСОБА_4 будь - якого нерухомого майна.

Як встановлено слідчим суддею, відомості про право власності на дане нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 у Реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутні, тобто відсутні докази , які підтверджують право власності ОСОБА_4 на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним таким майном.

Таким чином, слідчим не доведено слідчому судді необхідність арешту майна за адресою: АДРЕСА_1 з метою забезпечення кримінального провадження у частині конфіскації майна як виду покарання.

З урахуванням викладеного, слідчий суддя дійшов висновку, що у задоволенні вимог клопотання про накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , слід відмовити з підстав не доведення особою, що подала клопотання, права власності на майно, яке просить арештувати.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

За таких обставин у слідчого судді відсутні законні підстави для задоволенню клопотання.

Застосування будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження, у тому числі і арешт майна, є втручанням у права і свободи особи, проте таке втручання можливе, якщо потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання, обов`язковою ж умовою для такого втручання має бути встановлення обставин, які б не допустили до порушення принципу розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження у відповідності до вимог КПК України, судовою процедурою гарантується дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Згідно з практикою ЄСПЛ, який, проаналізувавши питання пропорційності втручання в право на мирне володіння майном, дійшов висновку, що ст.1 Протоколу №1 до Конвенції передбачає втручання в право мирного володіння майном за умови існування розумного взаємозв`язку пропорційності між використаними засобами, якими обмежується право, та ціллю заради досягнення якої застосовуються такі засоби (п. 203 рішення ЄСПЛ від 05.03.2019 у справі «Узан та інші проти Туреччини» / Uzan and others v. Turkey, заяви №19620/05, 41487/05, 17613/08, 19316/08). Тобто, обмежити особу в праві мирно володіти майном можна не просто, коли існує необхідність здійснення такого втручання в її право з метою виконання завдань кримінального провадження, а виключно, якщо виконати завдання кримінального провадження в інший спосіб, аніж через застосування такого обмеження, за наявних обставин неможливо.

Керуючись ст.ст.170-173,309 КПК України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання старшого слідчого слідчого відділення відділу поліції №1 Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області капітан поліції ОСОБА_6 погоджене прокурором Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_3 у кримінальному провадженні відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000068 від 25.01.2025 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 332 КК України про накладення арешту на майно відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Дата оголошення повного тексту ухвали у зв`язку із перебванням судді у відпустці - 04.04.2025 року о 13 год. 20 хв.

Слідчий суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_1