КРОПИВНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ провадження 11-кп/4809/165/25 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 194 (89) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2025 року м. Кропивницький

Колегія суддів Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

при участі:

прокурора - ОСОБА_6 ,

адвокатки - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

переглянула у відкритому судовому засіданні, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_9 , адвокатки ОСОБА_7 , яка здійснює захист обвинуваченого ОСОБА_8 , вирок Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 29.11.2024, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Куйбешеве Бобринецького району Кіровоградської області, із середньою освітою, не одруженого, без утриманців, військовослужбовця у військовому званні солдат, зареєстрованого та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

засуджено до покарання за: ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 194 КК України - у виді позбавлення волі на строк чотири роки, за ч. 2 ст. 194 КК України - у виді позбавлення волі на строк п`ять років. На підставі положень ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначене остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

Ухвалено стягнути на користь держави процесуальні витрати у розмірі 58 310 гривень 56 копійок на залучення експерта.

ВСТАНОВИЛА:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнаний винуватим за вчинення закінченого замаху на умисне знищення чужого майна шляхом підпалу та умисного знищення чужого майна шляхом підпалу.

Кримінальні правопорушення вчинені при наступних обставинах.

ОСОБА_8 , військовослужбовець у військовому звані солдат, будучи обізнаним про введення на території України воєнного стану, 23.05.2024 приблизно о 09 годині 00 хвилин, прибув до домоволодіння потерпілої ОСОБА_9 , розташованого по АДРЕСА_2 , щоб забрати власні речі.

Перебуваючи на території домоволодіння ОСОБА_9 , на ґрунті виниклих ревнощів, ОСОБА_10 вирішив незаконно знищити житловий будинок, належний ОСОБА_9 шляхом його підпалу, і тим самим заподіяти останній майнову шкоду.

Реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на умисне знищення чужого майна, шляхом його підпалу, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи на ґрунті ревнощів, переконався, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, діючи умисно, зібрав на подвір`ї домоволодіння АДРЕСА_3 суху траву, з якою зайшов у будинок.

Після чого, діючи умисно і протиправно ОСОБА_10 розклав суху траву у веранді будинку і підпалив її сірниками, впевнившись, що відбулось загорання речей у будинку, залишив приміщення будинку потерпілої та попрямував до місця свого проживання.

Належними та своєчасними діями працівників караулу 24 ДПРЧ 1 ДПРЗ РУ ГУ ДСНС України у Кіровоградській області пожежу будинку АДРЕСА_3 було ліквідовано о 10 годині 43 хвилини 23 травня 2024 року.

У результаті вчинення ОСОБА_8 підпалу житлового будинку АДРЕСА_3 , загальною площею 45,5 кв.м., було частково знищено будівлю будинку, а саме веранду та покрівлю на площі 32 кв.м.

Отже, ОСОБА_8 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, що не залежали від його волі.

Крім того, ОСОБА_8 , 23.05.2024, приблизно о 14 годині 30 хвилин, знову прибув до житлового будинку, АДРЕСА_3 , що належить потерпілій ОСОБА_9 .

Перебуваючи на території домоволодіння ОСОБА_9 , на ґрунті виниклих ревнощів, ОСОБА_10 вирішив незаконно знищити її житловий будинок шляхом його підпалу, і тим самим заподіяти останній майнову шкоду.

Реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на умисне знищення чужого майна, шляхом його підпалу усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи на ґрунті ревнощів, переконався, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, діючи умисно, заніс суху траву до будинку АДРЕСА_3 та, розклавши її в житловій кімнаті, підпалив її сірниками, впевнившись, що відбулось загорання речей у будинку, залишив будинок потерпілої та попрямував до місця свого проживання.

У результаті вчинення ОСОБА_11 підпалу житлового будинку АДРЕСА_3 , загальною площею 45,5 кв.м., було повністю знищено будівлю будинку, вартість якого становить 153 545 гривень 51 копійку.

Своїми умисними протиправними діями, ОСОБА_8 , завдав майнової шкоди потерпілій ОСОБА_9 , на загальну суму 153 545 гривень 51 копійку.

В апеляційних скаргах особи, які їх подали, ставлять наступні вимоги.

Адвокат ОСОБА_7 , яка здійснює захист обвинуваченого ОСОБА_8 , просить змінити вирок суду першої інстанції, застосувавши щодо ОСОБА_8 положення ст. 75 КК України , та звільнити останнього від відбування покарання з випробуванням, встановити іспитовий строк тривалістю два роки.

Умотивовує свої вимоги наступними доводами.

Судом не достатньо взято до уваги обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 , і призначене останньому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років - занадто суворе.

Судом залишено поза увагою, що обвинувачений ОСОБА_8 визнавши свою вину, щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, примирився із потерпілою, яка не має претензій до обвинуваченого й просить не позбавляти його волі, відшкодував спричинені кримінальним правопорушенням збитки.

В досудовій доповіді стосовно ОСОБА_8 йдеться про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства.

Крім того, судом ігноровано, що ОСОБА_8 зазначав про його бажання надалі виконувати свій обов`язок із захисту Батьківщини у лавах ЗСУ.

Обвинувачений ОСОБА_8 просить пом`якшити вирок стосовно нього, призначити йому випробувальний термін, зобов`язується сумлінно виконувати покладені на нього обов`язки.

Вказує, що він не судимий, не притягався до адміністративної відповідальності, потерпіла ОСОБА_9 не має претензій до нього, він примирився із нею, відшкодував їй 70 000 гривень завданого збитку, і вона змогла купити нове житло та речі, вона просила не карати його суворо.

Потерпіла ОСОБА_9 просить змінити вирок суду першої інстанції, застосувавши щодо ОСОБА_8 положення ст. 75 КК України , та звільнити останнього від відбування покарання з випробуванням, встановити іспитовий строк тривалістю два роки.

Свої вимоги обґрунтовує такими доводами.

Вважає призначене ОСОБА_8 покарання - занадто суворим.

Вказує, що при визначенні обвинуваченому покарання, не враховано її думки як потерпілої: вона просила не карати ОСОБА_8 суворо, не позбавляти її волі, вона пробачила ОСОБА_8 і примирилась із ним, він розкаявся у вчиненому.

Крім того, ОСОБА_8 відшкодовано завдану їй шкоду: він виплатив їй 70 000 гривень за знищений будинок; до того ж вона не погоджується із визначеною в обвинувальному акті шкодою у розмірі 153 545 гривень 13 копійок, вважає її завищеною, оскільки будинок вона купувала за значно нижчою ціною.

За наведених обставин потерпіла вважає, що виправлення ОСОБА_8 можливе без його ізоляції від суспільства і можливим є звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, думку адвокатки ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_9 , які підтримали подані апеляційні скарги, прокурора, який заперечив апеляційні скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження, зокрема, вивчивши дані про особу обвинуваченого, зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як встановлено ч. 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, підтверджені зібраними доказами, що містяться у матеріалах провадження, і в порядку апеляційного оскарження не заперечуються, зокрема і обвинуваченим.

Кваліфікація дій обвинуваченого сторонами кримінального провадження не оспорюється.

Відтак, колегія суддів вважає доведеною винуватість ОСОБА_8 у вчиненні закінченого замаху на умисне знищення чужого майна шляхом підпалу та умисного знищення чужого майна шляхом підпалу, а кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 194, ч. 2 ст. 194 КК України - правильною.

Стороною захисту, як і потерпілою стороною, оскаржується вирок в частині призначення ОСОБА_8 покарання, а саме - щодо можливості застосування стосовно обвинуваченого положень ст. 75 КК України.

Колегія суддів погоджується із такими твердженнями осіб, які подали апеляційній скарги і вважає що міра покарання, визначена судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_8 - є справедливою, однак можливим є звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

У статті 65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Відповідно до положень ст. 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», - особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів; більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів; у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання; суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Зважується, крім того, на висновки з приводу пропорційності покарання тяжкості правопорушення, висловлені ЄСПЛ в своїх рішеннях, зокрема, у рішеннях по справах «Souring v. UK», «Shvydka v. Ukraine», «Tammer v. Estonia», - за змістом яких захід, що застосовується до порушника має бути пропорційним переслідуваній меті, засудження та покарання порушника не мають бути непропорційними законній меті і підстави, якими керуються національні суди, мають були відповідними і достатніми для виправдання такого втручання.

Вимоги дотримання справедливості при призначенні кримінального покарання закріплені у ст.10 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст.14 Міжнародного пакту про цивільні та політичні права 1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Європейський Суд з прав людини у справах «Бакланов проти Росії» та «Фрізен проти Росії» зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним.

У справі «Ізмайлов проти Росії» Європейський Суд вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Суд має призначати покарання конкретній особі за конкретний злочин, максимально індивідуалізуючи покарання, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів.

Виходячи з мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини і захистом інтересів держави й суспільства.

Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Згідно із ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У Рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Бемер проти Німеччини» від 03.10.2002 року, Європейський Суд з прав людини зазначив, що «виконання вироку, який передбачає позбавлення свободи, призупиняють, якщо можна розраховувати, що вирок служитиме засудженому як попередження і що він не здійснюватиме нові злочини в майбутньому, навіть без впливу, спричиненого відбуванням покарання. Роблячи такий прогноз…суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою».

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції в цілому дотримався принципів призначення покарання, вимог закону, в тому числі, згідно із вимогами ст. 65 КК України, врахував передбачені даною нормою закону України про кримінальну відповідальність обставини, а також відсутність, передбачених ст. 67 КК України обставин, та визначив обвинуваченому покарання за сукупністю кримінальних правопорушень - покарання призначене майже мінімальне у межах частин статей обвинувачення, у виді позбавлення волі.

Міру покарання, визначено судом першої інстанції, у відповідності вимог закону України про кримінальну відповідальність та кримінального процесуального закону.

Разом із тим, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не повною мірою оцінені обставини, передбачені ст. ст. 65-67 КК України.

Судом першої інстанції у вироку вказано, що враховано особу обвинуваченого, негативно і посередньо характеризованого, висновок органу пробації, думку потерпілої ОСОБА_9 , яка залишилась без житла разом із дітьми, враховано відсутність обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 , відсутність з боку останнього жалю та співчуття до потерпілої.

При цьому, як слідує зі змісту оскаржуваного обвинувального вироку та журналу судового засідання, обвинувачений ОСОБА_8 свою вину визнав повністю, добровільно надавав сталих і послідовних показань, які незмінювані протягом всього кримінального провадження.

Як свідчить зміст матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_8 протягом досудового розслідування та судового слідства зауважував, що жалкує про вчинене, насправді розуміє, що винуватий, кається.

Також, обвинуваченим відшкодовано потерпілій ОСОБА_9 майнову шкоду, спричинену кримінальним правопорушенням, - у частковому розмірі 70 000 гривень.

Необхідно й звернути увагу, що судом першої інстанції дещо некоректно інтерпретовано позицію потерпілої ОСОБА_9 , при врахуванні її думки та ухваленні вироку.

У судовому засіданні потерпіла ОСОБА_9 вказувала, що дійсно примирилась із обвинуваченим, вибачила його, не має до нього претензій, просила карати його не суворо, можливо, застосувати обвинуваченому умовний термін, на чому і наполягала протягом судового слідства (а.п. 114-121, 172, журнали судового засідання).

Згідно із заявами потерпілої ОСОБА_9 , наявними у матеріалах кримінального провадження, вона вказувала, що ОСОБА_8 повністю відшкодовано спричинену їй шкоду, вона не має претензій до обвинуваченого ні майнового, а ні морального характеру, крім того, наслідком примирення із обвинуваченим стала відмова потерпілої від обвинувачення за ст. 125 КК України та закриття провадження; потерпіла просила не карати ОСОБА_8 суворо, не позбавляти його волі (а.п. 107, 108, 109).

Слід зауважити, що свою позицію потерпіла не змінила, оскаржуючи обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_8 , вказувала, що вважає призначене останньому покарання занадто суворим, вважає, що його виправлення можливе без позбавлення волі, і на стадії апеляційного оскарження зазначала, що спричинену шкоду їй відшкодовано обвинуваченим повністю, вона придбала за грошові кошти, які відшкодував їй ОСОБА_8 новий будинок та речі (заявлену обвинуваченням майнову шкоду вона вважала завищеною і знизила її), вона пробачила обвинуваченого, переконана, що ОСОБА_8 дійсно розкаявся та жалкує про вчинене, а також - що він виправиться.

До того ж, потерпіла ОСОБА_9 зазначила, що судом першої інстанції не взято до уваги її думку як потерпілої, оскільки вона просила суд не карати суворо ОСОБА_8 , не позбавляти його волі, дати йому умовний термін.

Як особа обвинувачений ОСОБА_8 в цілому характеризований задовільно, у минулому працевлаштований без офіційного оформлення (різноробочий, працівник на м`ясокомбінаті та цегляному заводі), військовослужбовець (доброволець) ЗСУ з 2022 року у званні солдат. Характеристика по місцю проживання має нейтральне забарвлення, негативних даних про особу обвинуваченого не має.

Обвинувачений на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, не судимий, до кримінальної відповідальності не притягався.

Згідно із висновками органу пробації, зафіксованими у досудовій доповіді, ОСОБА_8 : врівноважений та спокійний; перебуваючи у слідчому ізоляторі - задовільно характеризований, на профілактичних обліках не перебував, рівний у стосунках; проживає із братом, спілкування підтримує із близькими та рідним, не підтримує зв`язку із асоціальним колом осіб, скарги та заяви з приводу поведінки ОСОБА_8 по місцю його мешкання відсутні; ОСОБА_8 має середній рівень ризику вчинення повторного кримінального правопорушення та середній рівень небезпеки для суспільства.

Органом пробації рекомендоване виправлення ОСОБА_8 без його ізоляції від суспільства. /а.п. 99-101/

Зважаючи на наведене вище, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо характеристик особи обвинуваченого та про відсутність обставин, які пом`якшують обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, є передчасними і судом не повно взято до уваги обставини, закріплені положеннями ст. ст. 65-66 КК України.

Отже, колегією суддів обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 , враховуються визнання ОСОБА_8 своєї винуватості; щире каяття, про яке свідчать не тільки вербальні повідомлення ОСОБА_8 , а й дії обвинуваченого з відшкодування спричиненої шкоди, висловлення потерпілій свого жалю, а також - вказане підтверджує позиція безпосередньо потерпілої сторони, твердження якої свідчать про те, що обвинувачений дійсно шкодує про вчинене; добровільне відшкодування потерпілій ОСОБА_9 спричиненої шкоди.

Обставини, які б обтяжували покарання обвинуваченому, не віднайдені.

За встановлених обставин колегія суддів вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_8 можливе без його ізоляції від суспільства, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням на підставі положень ст. 75 КК України.

Вказане відповідатиме принципам справедливості, індивідуалізації та диференціації форм реалізації кримінальної відповідальності, а також відповідатиме висновкам ЄСПЛ з приводу того, що виконання вироку, який передбачає позбавлення свободи, можливо призупинити, якщо можна розраховувати, що вирок служитиме засудженому як попередження і що він не здійснюватиме нові злочини в майбутньому, навіть без впливу, спричиненого відбуванням покарання.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає можливим застосувати щодо обвинуваченого ОСОБА_8 положення ст. 75 КК України та звільнити його від відбування покарання з випробуванням, надавши обвинуваченому шанс на виправлення та перевиховання без реального відбування покарання.

Зважаючи на зазначене вище, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційних скарг знайшли своє підтвердження, а оскаржуваний вирок суду першої інстанції - підлягає зміні в частині призначення покарання, а саме - застосування положень ст. 75 КК України.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 408, 409, 418, 419, 424 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_9 , адвокатки ОСОБА_7 , яка здійснює захист обвинуваченого ОСОБА_8 , - задовольнити.

Вирок Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 29.11.2024 стосовно ОСОБА_8 - змінити в частині призначення покарання.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 194 КК України - до покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки, за ч. 2 ст. 194 КК України - до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років, із застосуванням положень ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

На підставі положень ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановити іспитовий строк тривалістю два роки.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_8 обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В іншій частині вирок Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 29.11.2024 стосовно ОСОБА_8 - залишити без змін.

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - звільнити з-під варти негайно.

Ухвала Кропивницького апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4