ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/4993/16-к Номер провадження 11-кп/814/590/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

особи, щодо якої подано клопотання про застосування заходів медичного характеру ОСОБА_7 ,

законного представника ОСОБА_7 ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000298 за апеляційною скаргою прокурора Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_10 на ухвалу Крюківського районного суду м. Кременчука від 20.11.2023,

встановила:

Цією ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання прокурора про застосування щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Коровинці Недригайлівського району сумської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого за ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 368 КК України,

примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу зі звичайним наглядом та закрито кримінальне провадження №0000298.

Відповідно до обвинувального акту 28.08.2015 року суддя Автозаводського районного суд м. Кременчука ОСОБА_11 спільно з адвокатом ОСОБА_7 , під час зустрічі з представником цивільного позивача ОСОБА_12 адвокатом ОСОБА_13 , яка відбулась у приміщенні сауни «Шарада» у м. Кременчук, використовуючи надану йому владу, умисно з корисливих мотивів, незаконно висунув останньому вимогу про передачу йому неправомірної вигоди у розмірі 4 000 доларів США для прийняття позитивного для ОСОБА_12 рішення у цивільний справі №524/7147/15-ц, при цьому він повідомив, що за цієї умови розгляне вказану цивільну справу за два судових засідання.

У свою чергу, безпосередньо перед вказаною зустріччю адвокат ОСОБА_7 повідомив ОСОБА_14 , що за надання посередницьких послуг у передачі неправомірної вигоди судді ОСОБА_11 особисто йому необхідно передати 500 доларів США.

09.09.2015 після судового засідання у цивільній справі № 524/7147/15-ц, за позовом ОСОБА_12 до ПАТ «Дельта Банк», ОСОБА_7 повідомив ОСОБА_14 про бажання судді ОСОБА_15 зустрітись з останнім.

Цього ж дня під час зустрічі у робочому кабінеті адвоката ОСОБА_7 , останній повідомив ОСОБА_14 про те, що суддя ОСОБА_11 винесе рішення на користь ОСОБА_12 , лише за умови передачі безпосередньо йому 4 500 доларів США, з яких 4 000 доларів США він передасть ОСОБА_11 , а решту залишить собі за посередницькі послуги.

26.10.2015 при поданні ОСОБА_14 заяви про розгляд цивільної справи № 524/7147/15-ц без його участі, суддя ОСОБА_11 змінив розмір неправомірної вигоди, яку ОСОБА_14 мав йому надати з 4 000 до 5 000 доларів США.

Цього ж дня, на виконання зазначених вище домовленостей, ОСОБА_14 передав ОСОБА_7 частину неправомірної вигоди у розмірі 500 доларів США.

30.10.2015 ОСОБА_11 та ОСОБА_7 , перебуваючи в салоні автомобіля «Деу Сенс» реєстраційний номер НОМЕР_1 , на проїжджій частині дороги навпроти готелю «Дніпровські Зорі» в м. Кременчук, близько 19.00 год. одержали від ОСОБА_14 неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів у сумі 5 000 доларів США за винесення судового рішення на користь ОСОБА_12 у цивільній справі № 524/7147/15-ц.

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи №257 ОСОБА_7 на даний час страждає на тимчасовий розлад психічної діяльності та підпадає під дію ч.3 ст.19 КК України.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні клопотання прокурора про застосування щодо ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу зі звичайним наглядом та закриття кримінального провадження, місцевий суд зазначив, що стороною обвинувачення не надано належних та допустимих доказів, які доводять вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 368 КК України.

Також вказав, що слідчі дії, зазначені у протоколах проведення негласних слідчих розшукових дій від 03.11.2015, були проведені на підставі ухвал слідчого судді Апеляційного суду Харківської області від 21.04.2015, які були ухвалені до внесення відомостей до ЄРДР у даному провадженні, що тягне за собою визнання доказу недопустимим.

Також ненадання стороною обвинувачення зазначених вище ухвал слідчого судді позбавляє суд можливості переконатися, що рішення про надання дозволів ухвалені саме в цьому кримінальному провадженні та саме відносно ОСОБА_7 .

Також стороною обвинувачення в порушення вимог п. 2 ч. 1 ст. 103, ч. 1 п. 3 ч. 2 і ч. 3 ст. 105, ч. 1 і ч. 2 ст. 252 КПК України, не долучено до протоколу про результати проведення контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту, що відбулися 26.10.2015 та 30.10.2015, додатки, які є носіями інформації на яких зафіксовано хід проведення зазначених слідчих дій.

Також суд вважає недопустимим доказом протокол затримання ОСОБА_7 в частині відібрання його біологічних зразків, оскільки сторона обвинувачення не надала доказів, якими підтверджується надання добровільної згоди ОСОБА_7 на відібрання у нього зазначених зразків.

З урахуванням того, що протокол затримання частково визнаний недопустимим доказом, вказав, що висновок судової експертизи №10727 від 16.11.2015 є похідним доказом, який суд також визнає недопустимим на підставі доктрини «плодів отруйного дерева».

У свої апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу суду скасувати у зв`язку із неповнотою судового розгляду та невідповідністю висновків суду. Викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального правопорушення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд не вжив належних заходів для виклику та допиту потерпілого ОСОБА_14 , який безпосередньо був учасником проведення негласних слідчих дій у вказаному провадженні та працівника міліції ОСОБА_16 , який склав протоколи за результатами їх проведення із зазначенням підстав.

Звертає увагу, що клопотання про застосування заходів медичного впливу розглядається за фактом пособництва у вчиненні суддею ОСОБА_11 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, у кримінальному провадженні, яке закрите у зв?язку зі смертю обвинуваченого, що є нереабілітуючою підставою.

Також місцевий суд закрив кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 за ознаками ч. 3 ст. 368 КК України, хоча він фактично обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 368 КК України.

Інші учасники провадження ухвалу не оскаржували.

Заслухавши доповідача, прокурора в підтримку поданої апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_7 його законного представника та захисника, які просили ухвалу суду залишити без змін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

При цьому, згідно з положеннями ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 503 КПК України кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності або особа вчинила кримінальне правопорушення у стані осудності, але захворіла на психічну хворобу до постановлення вироку.

Відповідно до ст. 505 КПК України обставинами, що підлягають встановленню під час досудового розслідування у кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів медичного характеру є:

1) час, місце, спосіб та інші обставини вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення;

2) вчинення цього суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення цією особою;

3) наявність у цієї особи розладу психічної діяльності в минулому, ступінь і характер розладу психічної діяльності чи психічної хвороби на час вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення чи на час досудового розслідування;

4) поведінка особи до вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення і після нього;

5) небезпечність особи внаслідок її психічного стану для самої себе та інших осіб, а також можливість спричинення іншої істотної шкоди такою особою;

6) характер і розмір шкоди, завданої суспільно небезпечним діянням або кримінальним правопорушенням;

7) обставини, що підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення, в тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення суспільно небезпечного діяння або кримінального правопорушення.

Частиною 3 ст. 513 КПК України передбачено, суд встановивши, що суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення не було вчинено або вчинено іншою особою, а також якщо не доведено, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення, постановляє ухвалу про відмову в застосуванні примусових заходів медичного характеру та закриває кримінальне провадження.

Суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про відмову у застосуванні примусових заходів медичного характеру та закриття кримінального провадження, зробив ґрунтовний аналіз доказів, що були надані стороною обвинувачення, та дійшов правомірного висновку про те, що вони не підтверджують вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ст. 86 КПК України докази визнаються допустимими, якщо їх отримано у порядку, встановленому цим Кодексом.

Докази мають бути отримані тільки уповноваженими на це особами (органами); способами і засобами, які призначені для одержання певних доказів; у процесі отримання доказів мають бути дотримані вимоги закону, що визначають порядок проведення конкретних дій, їхню послідовність, склад учасників; докази мають бути закріплені належним чином.

Недодержання вказаних вимог має наслідком визнання доказів недопустимими, вони не можуть бути використані при постановленні процесуальних рішень, на них не може послатися суд при ухваленні судового рішення.

Згідно з приписами ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, в тому числі, внаслідок порушення права особи на захист та шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК України, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

На підтвердження вчинення ОСОБА_7 протиправного діяння орган досудового розслідування надав наступні докази: протокол огляду місця події, протокол огляду помітки та вручення грошових коштів від 30.10.2015, висновок судової експертизи №10727 від 16.11.2015 щодо наявності хімічної речовини на серветках зі змивами рук ОСОБА_7 та ОСОБА_11 і грошових коштах, протокол обшуку службового кабінету судді ОСОБА_11 , протокол освідування ОСОБА_11 від 30.10.2015, протокол про результати проведення негласних слідчих розшукових дій від 03.11.2015 аудіо- та відеоконтролю ОСОБА_14 та ОСОБА_7 , що відбулися 15.09.2015 та 16.09.2015, протокол про результати проведення негласних слідчих розшукових дій від 03.11.2015 аудіо- та відеоконтролю ОСОБА_14 та ОСОБА_11 , що відбулися 24.09.2015, протокол про результати проведення негласних слідчих розшукових дій від 03.11.2015 аудіо- та відео-контролю ОСОБА_14 , ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , що відбулися 30.10.2015, акт судово-психіатричної експертизи №257 щодо наявності у ОСОБА_7 на теперішній час тимчасового розладу психічної діяльності, протокол затримання ОСОБА_7 від 30.10.2015, протокол огляду коштів, вручених ОСОБА_14 від 26.10.2015, протоколи про результати проведення негласних слідчих дій щодо ОСОБА_7 від 06.11.2015 у виді спеціального слідчого експерименту, що відбулися 26.10.2015 та 30.10.2015, повідомлення про підозру ОСОБА_11 від 28.04.2015, постанова про закриття кримінального провадження №0000298 від 03.09.2015 у зв?язку зі смертю ОСОБА_11 .

Суд першої інстанції визнав протоколи про результати проведення негласних слідчих розшукових дій - аудіо-, відеоконтролю від 03.11.2015 та протоколи за результатом проведення спеціального слідчого експерименту від 06.11.2015 недопустимими доказами в зв`язку з істотним порушенням вимог КПК України під час їх проведення.

За змістом ст. 290 КПК України, якщо сторона обвинувачення не здійснить відкриття матеріалів досудового розслідування стороні захисту, то суд не має права допустити відомості, що містяться в цих матеріалах, як докази.

Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року (справа № 751/7557/15-к) та від 16 жовтня 2019 року (справа №640/6847/15-к) у випадку невідкриття стороні захисту в порядку, передбаченому ст. 290 КПК України, процесуальних документів, які стали підставою для проведення НСРД, суд не має права допустити відомості, що містяться в цих матеріалах кримінального провадження, в якості доказів. Крім того, зазначено, що сторона обвинувачення повинна вживати необхідних і достатніх заходів для розсекречення матеріалів, які стали процесуальною підставою для проведення НСРД, з метою їх надання стороні захисту, і виконувати в такий спосіб вимоги щодо відкриття матеріалів іншій стороні відповідно до статті 290 КПК України.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст.271 КПК України спеціальний слідчий експеримент є одним із видів контролю за вчиненням злочину.

Відповідно до ч. 4 ст. 246 КПК України виключно прокурор має право прийняти рішення про проведення такої негласної слідчої (розшукової) дії, як контроль за вчиненням злочину.

Разом з тим, в матеріалах провадження постанова прокурора про контроль за вчиненням злочину відсутня, стороні захисту вона не відкривалась.

Крім того, як убачається з матеріалів кримінального провадження, ухвали слідчого судді апеляційного суду, на підставі яких проводились НСРД, а саме аудіо-, відеоконтроль ОСОБА_7 , ОСОБА_14 та ОСОБА_11 , стороні захисту в порядку, передбаченому ст. 290 КПК України, не відкривалася, а дані, які вказували б на те, що стороною обвинувачення вживалися всі необхідні та своєчасні заходи, спрямовані на розсекречення таких ухвал, в матеріалах провадження відсутні.

Запит про надання інформації щодо постановлення зазначених ухвал слідчим суддею Апеляційного суду Харківської області прокуратурою було направлено лише 03.09.2023 та відповідно до наданої відповіді, матеріали щодо проведення НСРД за 2015 були знищені 12.02.2021.

Отже, у матеріалах кримінального провадження відсутні підтвердження того, що негласні слідчі (розшукові) дії у виді контролю за вчиненням злочину та аудіо-, відеоконтролю особи проведено у відповідності до положень КПК. Тому докази, отримані в результаті цих негласних слідчих (розшукових) дій відповідно до положень ст. 87 КПК України є недопустимими.

Оскільки свідок ОСОБА_16 та потерпілий ОСОБА_14 були очевидцями подій, що відбувались під час контролю за вчиненням злочину, який проведено з істотним порушенням кримінального процесуального закону, сам по собі факт ненадання ними показань про хід такої негласної слідчої дії не впливає висновок про недоведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Апеляційні доводи щодо необхідності врахування постанови прокурора про закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_11 , обвинуваченого за ч. 3 ст. 368 КК України, у зв?язку з його смертю, не спростовують висновку суду про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення. Чинний КПК не звільняє сторону обвинувачення від доказування відповідних обставин у кримінальному провадженні щодо однієї особи в разі наявності судового рішення стосовно іншої особи. Отже, зазначена вище постанова щодо ОСОБА_11 не стосується прав та свобод ОСОБА_7 та не має преюдиційного значення при вирішенні питання про його винуватість.

За таких обставин, дослідивши наявні у матеріалах кримінального провадження докази, надавши кожному з них та їм у сукупності належну оцінку з точки зору допустимості й достатності, тлумачачи всі сумніви на користь ОСОБА_7 , місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність, що ОСОБА_7 вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст.27, ч. 3 ст. 368 КК України.

З огляду на те, що суд першої інстанції визнав недоведеним, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст.27 ч.3 ст.368 КК України, відсутність посилання у резолютивній частині ухвали при закритті кримінального провадження на форму співучасті ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого діяння, всупереч доводам прокурора, не є істотним порушенням КПК та не тягне за собою скасування ухвали місцевого суду.

Істотних порушень процесуального закону, що тягнули б за собою скасування ухвали, місцевим судом допущено не було.

З огляду на вказане, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для скасування ухвали суду щодо ОСОБА_7 , про що ставить питання прокурор, немає, а тому апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу Крюківського районного суду м. Кременчука від 20.11.2023, щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ:

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4