Справа № 166/1767/24 Провадження №11-кп/802/248/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника - ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000136 від 01 листопада 2024 року за апеляційною скаргою першого заступника керівника Волинської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Ратнівського районного суду Волинської області від 24 грудня 2024 року, яким ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Заліси Ратнівського району Волинської області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, з базовою загальною середньою освітою, одруженого, з інвалідністю ІІ групи, не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27 ч.3 ст.358, ч.4 ст.358 КК України, та призначено покарання:

- за ч.5 ст.27 ч.3 ст.358 КК України у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки;

- за ч.4 ст.358 КК України - у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначених покарань призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки 2 (два) місяці.

На підставі ст.ст.75, 76 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Вироком вирішено питання речових доказів, арештованого майна та процесуальних витрат.

В С Т А Н О В И В

Згідно із вироком суду, ОСОБА_7 визнано винуватим за те, що він приблизно в листопаді 2021 року, більш точного часу та дати в ході проведення досудового розслідування не встановлено, перебуваючи на території Дніпропетровської області, більш точної адреси в ході проведення досудового розслідування не встановлено, маючи злочинний умисел, направлений на підроблення посвідчення водія, яке згідно з п.7 Положення про порядок видачі посвідчення тракториста-машиніста, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.1994 № 217, є документом, що видається особі, яка пройшла медичний огляд у порядку, встановленому МОЗ, а також здобула професійну (професійно-технічну) освіту відповідно до освітньої програми за професіями, що передбачають отримання навичок керування машинами тих категорій, які заявлені на отримання посвідчення, та склала теоретичний і практичний іспити екзаменаційній комісії територіального органу Держпродспоживслужби, та яке видається установою, усвідомлюючи характер своїх протиправних дій, звернувся до невстановленої досудовим розслідуванням особи, з якою заздалегідь домовився про виготовлення посвідчення тракториста-машиніста.

Згодом ОСОБА_7 , розуміючи, що вказане посвідчення тракториста-машиніста буде підроблене, особисто передав невстановленій досудовим розслідуванням особі свої особисті анкетні дані, зразок особистого підпису та фото для внесення відомостей у посвідчення тракториста-машиніста, яке надає право на керування машинами.

Невстановлена досудовим розслідуванням особа, у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_7 , та використовуючи невстановлену досудовим розслідуванням комп`ютерну техніку із застосуванням оргтехніки, виготовила документ - посвідчення тракториста-машиніста категорії "А1, А2, В1, Е1" серії НОМЕР_1 , виданого 26.11.2021 Головним управлінням Держпродспоживслужби в Дніпропетровській області, вказавши у ньому особу, якій видано документ, - ОСОБА_7 .

Після цього ОСОБА_7 у березні 2022 року, більш точна дата досудовим розслідування не встановлена, у невстановлений досудовим розслідуванням час, отримав підроблене посвідчення тракториста-машиніста серії НОМЕР_1 та залишив у себе з метою використання такого документа як офіційного, тобто такого, який має усі необхідні реквізити та юридично значущий характер.

Окрім цього, ОСОБА_7 , 28 жовтня 2024 року близько 13 год 43 хв, перебуваючи на вул. Шевченка в селищі Заболоття Ковельського району Волинської області, керуючи трактором марки ДМТЗ 244, реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , завідомо знаючи про те, що посвідчення тракториста-машиніста серії НОМЕР_1 , видане на ім`я ОСОБА_7 , є підробленим, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, з метою засвідчення факту наявності у нього права на керування трактором пред`явив вказане посвідчення працівнику поліції - поліцейському СРПП ВП №2 (сел. Ратне) Ковельського РУП ГУНП у Волинській області ОСОБА_10 , чим використав завідомо машиніста-тракториста.

Згідно з висновком судової технічної експертизи документів від 08.11.2024 № СЕ-19/103-24/14453-ДД бланк посвідчення тракториста серії НОМЕР_1 , виданого на ім`я ОСОБА_7 , не відповідає встановленому зразку бланка посвідчення тракториста-машиніста, що перебуває в офіційному обігу.

У поданій апеляційній скарзі, прокурор вважає судове рішення незаконним, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості. Вказує, що судом було призначено покарання у виді обмеження волі, яке не може бути застосовано до обвинуваченого, оскільки він є особою з інвалідністю другої групи. Крім того, суд першої інстанції в оскаржуваному вироку самостійно змінив правову кваліфікацію дій обвинуваченого, а саме органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався за ч.3 ст.358 КК України, натомість вироком його визнано винуватим за ч.5 ст.27 ч.3 ст.358 КК України.

Враховуючи викладене, апелянт просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий, яким визнати винуватим ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.358, ч.4 ст.358 КК України, та призначити покарання: за ч.3 ст.358 КК України - у виді 2 (двох) років позбавлення волі; за ч.4 ст.358 КК України - у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень. На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, визначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі та на підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 1 (один) рік. У решті вирок залишити без змін.

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційної скарги, прокурора, який в повному обсязі підтримав апеляційні вимоги, обвинуваченого та його захисника, які апеляційну скаргу прокурора частково визнали, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Судом першої інстанції матеріали кримінального провадження, за згодою учасників судового провадження, розглянуто в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України. При цьому з`ясовано правильність розуміння учасниками судового провадження змісту цих обставин та добровільність їх позиції.

Однак, перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора, в якій він покликається на те, що судом першої інстанції було самостійно та не вмотивовано змінено у тексті вироку правову кваліфікацію дій обвинуваченого, апеляційний суд вважає їх підставними з огляду на таке.

Так, органом досудового розслідування ОСОБА_7 інкриміновано кримінальні правопорушення за фактом підроблення посвідчення, яке видається установою і яке надає права, з метою використання його підроблювачем, вчинене за попередньою змовою групою осіб та використання завідомо підробленого документа, тобто за ч.3 ст.358 та ч.4 ст.358 КК України.

У свою чергу, оскаржуваним вироком, ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27 ч.3 ст.358 та ч.4 ст.358 КК України. Тобто судом фактично було самостійно змінено правову кваліфікацію дій обвинуваченого, без вмотивування такої зміни у тексті вироку.

Між тим, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що хоча матеріали даного кримінального провадження розглядалися в порядку ч.3 ст.349 КПК України, однак апеляційний суд, в межах своїх повноважень, не змінюючи фактичних обставин кримінального правопорушення, вправі вказати на невірне зазначення в оскаржуваному вироку судом першої інстанції юридичного формулювання обвинувачення, а саме в частині зазначення такої кваліфікуючої ознаки, як «пособництво» за ч.5 ст.27 ч.3 ст.358 КК України, про що і зазначає прокурор у своїй апеляційній скарзі.

Разом з тим, доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є обґрунтованими та заслуговують на увагу.

Згідно положень ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до вимог ч.3 ст.61 КК України, обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до осіб з інвалідністю першої і другої групи.

Однак, в порушення вказаних вимог, районним судом ОСОБА_7 за ч.5 ст.27 ч.3 ст.358 та ч.4 ст.358 КК України, призначено покарання у виді обмеження волі.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії посвідчення серії НОМЕР_3 , виданої Ратнівським УПФ у Волинській області, ОСОБА_7 являється особою з інвалідністю другої групи.

Отже, у розумінні ч.3 ст.61 КК України, обвинувачений є суб`єктом, до якого обмеження волі не застосовується, що, як вірно зазначив у поданій скарзі прокурор та залишив поза увагою суд першої інстанції, цим самим допустивши неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Положеннями ст.50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Тож, призначаючи ОСОБА_7 покарання за ч.3 ст.358 та ч.4 ст.358 КК України, суд апеляційної інстанції, діючи у відповідності до положень ст.ст.50, 65 КК України, враховує характер та ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які відповідно до ст..12 КК України є нетяжким злочином та кримінальним проступком, дані про особу винного, який раніше не судимий, є особою з інвалідністю другої групи, його ставлення до вчиненого, наявність обставин, що пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Разом з тим, згідно з вимогами ст.69 КК України, за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 за ч.3 ст.358 КК України, із застосуванням ст.69 КК України, покарання у виді штрафу у розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень, та за ч.4 ст.358 КК України, покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень. На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді штрафу у розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень, яке буде відповідати ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого.

Статтею 409 КПК України визначені підстави для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції, якими є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

З наведених підстав, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок стосовно ОСОБА_7 зміні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409 КПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Волинської обласної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Ратнівського районного суду Волинської області від 24 грудня 2024 року змінити.

Визнати винуватим ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.358, ч.4 ст.358 КК України, та призначити покарання:

-за ч.3 ст.358 КК України, із застосуванням ст.69 КК України, - у виді штрафу у розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень;

-за ч.4 ст.358 КК України - у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді штрафу у розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом.

Головуючий

Судді