Житомирський апеляційний суд
Справа №295/3456/24 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/59/25
Категорія ст.539 КПК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Житомирі судове провадження №295/3456/24 за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_8 і діючої в його інтересах захисника адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 10.06.2024,

в с т а н о в и в :

Зазначеною ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про звільнення від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі та звільнення від подальшого відбування покарання.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, як незаконну, а своїм рішенням клопотання засудженого ОСОБА_8 про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку згідно правових положень п.14 ч.1 ст.537 КПК України, стосовно строку виконання обвинувального вироку, який є суб`єктом дії правових положень ч.1 ст.25 Кримінального кодексу України (1960 року) - задовольнити в повному обсязі. При цьому, зазначає, оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального (ст.ст 6, 25, 93 КК 1960 р.) та процесуального права (ст.ст 8, 9, 10, 11, 12, 370, 372 КПК), при цьому суд не з`ясував суті питання, що вирішується ухвалою, не з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не надав мотивів, з яких суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому ухвала суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконною, необґрунтованою та невмотивованою. Вважає, що суд першої інстанції не вірно зрозумів у чому полягала правова вимога у клопотанні про застосування ч.1 ст.25 КК України 1960 року, після відбуття засудженим ОСОБА_8 25 років позбавлення волі за вироком суду, а все звів до питання невірно призначеного покарання. Звертає увагу, що кримінальний кодекс України 1960 року не має інституту невизначених вироків до позбавлення волі, покарання завжди призначається на певний строк. Новий вид покарання довічне позбавлення волі, який діє з 29.03.2000 року і застосовується за ст.93 КК України 1960 року в редакції від 29.03.2000 року та відноситься до загальної (звичайної) системи покарання, є строковим видом покарання з максимальним строком позбавлення волі, яка обмежена верхньою межею - строком 25 років, який встановлюється правовим положенням ч.1 ст.25 КК України 1960 року в редакції від 29.03.2000 року. В свою чергу, кримінальний кодекс України 2001 встановив інститут невизначених вироків до позбавлення волі. Вид покарання - довічне позбавлення волі, який діє з 01.09.2001 року і застосовується до ст.115 КК України 2001 року та відноситься до загальної (звичайної) системи покарання, є безстроковим видом покарання, який встановлюється правовим положенням ч.2 ст.87 КК України 2001 року (за якими можлива заміна в порядку помилування довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком від 25 років де верхня межа не обмежена, що встановлює безстроковість виду покарання). Звертає увагу, що довічне позбавлення волі у КК України 1960 року діяло з 29.03.2000 року до 01.09.2001, та являється строковим видом покарання, що встановлено правовими положеннями ч.1 ст.25 КК України 1960 року, і після 25 років позбавлення волі перестають діяти інститути заміни та помилування, що встановлює строковість виду покарання. Зазначає, що верхня межа загальної системи покарання згідно ч.1 ст.25 КК України 1960 року в редакції після 29.03.2000 року за ст. 93 КК України 1960 року становить 25 років. Звертає увагу, що Конституційний Суд України в своєму рішенні від 26 січня 2011 року №1- рп/2011 у справі №1-5/2011 у пункті четвертому зазначив, що рішення КСУ від 29 грудня 1999 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, оскільки КСУ повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність, при цьому, виключно кримінальними Законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи. Наголошує, що якщо особа відносно якої вступив в дію вирок за яким винному призначено покарання у виді довічного позбавлення волі, не скористалася діями інститутів заміни і помилування, згідно ч.1 ст.25 КК України 1960 року в редакції від 29.03.2000 року, за якими можлива заміна в порядку помилування довічного позбавлення волі на позбавлення волі диференційованим строком від 15 років до 25 років, то винна особа відбуває повний строк покарання у виді довічного позбавлення волі, який за положеннями ч.1 ст.25 КК України 1960 року в редакції від 29.03.2000 року складає строк позбавлення волі 25 років, після чого виключається кримінальна відповідальність і застосування покарання. Наголошує, що довічне позбавлення волі згідно правового положення ч.1 ст.25 КК України 1960 року є строковим видом покарання, і зовсім інше довічне позбавлення волі відповідно до ч.2 ст.87 КК України 2001 року, яке є безстроковим видом покарання. Це різні інститути довічного позбавлення волі. Дані правові положення судом першої інстанції зовсім не враховані при розгляді клопотання по суті.

Адвокат ОСОБА_7 а своїй апеляційній скарзі, наводячи аналогічні апеляційні доводи доводам свого підзахисного, також просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, як незаконну, а своїм рішенням клопотання ОСОБА_8 задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, позицію засудженого та захисника в підтримку апеляційної скарги, доводи прокурора в її заперечення, перевіривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали провадження, а також ухвалу суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до положень ст.7 КПК України, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться верховенство права, законність, рівність перед законом і судом, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя та обов`язковість судових рішень, змагальність сторін, диспозитивність та розумність строків розгляду справи.

Згідно зі ст.8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У відповідності до ч.1 ст.9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Як вважає апеляційний суд, зазначених вимог кримінального процесуального законодавства судом першої інстанції при розгляді клопотання засудженого ОСОБА_8 - дотримано.

Так, як убачається з матеріалів судового провадження №295/4554/24 (а.п.19-20), ОСОБА_8 раніше судимий: 23.04.1992 Зміївським районним судом Харківської області за ст. ст. 81 ч.4, 81 ч. 3, 89 ч. 1, 42, 46-1 КК України до 3 років позбавлення волі з відстрочкою виконання вироку на 2 роки.

В подальшому, ОСОБА_8 засуджено 28.05.1996 Харківським обласним судом за ст.ст.215 ч. 2, 142 ч.3, 93 п. «а», «з», 42, 43 КК України до виключної міри покарання - смертної кари з конфіскацією всього його особистого майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 12.11.1996 вирок Харківського обласного суду від 28.05.1996 залишено без змін.

Ухвалою Харківського обласного суду від 29.06.2000 смертна кара замінена на довічне позбавлення волі.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 11.12.2017, на підставі ст. 72 ч. 5 КК України, зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 27.01.1994 по 29.06.2000 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Вирок набув чинності: 12.11.1996. Початок строку: 27.01.1994.

В державній установі «Житомирська установа виконання покарань (№8)» відбуває покарання з 05.02.2002.

Так, згідно з п.14 ч.1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою ст.539 цього Кодексу, має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

В даному випадку, у відповідності до апеляційних вимог засудженого та його захисника, саме в порядку визначеному п.14 ч.1 ст. 537 КПК України сторона захисту просить звільнити засудженого ОСОБА_8 від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Апеляційний суд звертає увагу, що така вимога сторони захисту є невідповідною процесуальному законодавству, відповідний суд першої інстанції може виключно вирішувати відповідні процесуальні питання, що виникли після винесення вироку у процесі його виконання. Звільнення від відбування покарання в даному випадку об`єктивно виходить по-за процесуальні межі вирішення питань щодо сумнівів і протирічь, що виникають при виконанні вироку.

В свою чергу, апеляційні доводи сторони захисту фактично зводяться до вимоги про застосування ч.1 ст.25 КК України 1960 року (за котрим покарання завжди призначалось лише на певний строк), тобто, звільнення засудженого ОСОБА_8 після відбуття ним 25 років позбавлення волі за вироком суду (ч.1 ст.25 КК України 1960 року в редакції від 29.03.2000).

Разом з цим, як слушно зазначає суд першої інстанції, Законом України № 1483 від 22.02.2000 Кримінальний кодекс 1960 року приведено у відповідність до Рішення Конституційного суду України від 29.12.1999 у справі № 1-33/99, та Кодекс 1960 року доповнено новою статтею 25-2, яка визначила новий вид кримінального покарання довічне позбавлення волі.

У розділі другому цього Закону передбачено, що перегляд вироків у справах щодо осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим Законом не було виконано, здійснюється судом, який постановив вирок. Крім того, цим Законом внесено зміни і до другого речення ч.1 ст. 25 КК України, зокрема слова «смертна кара» замінено словами «довічне позбавлення волі», слово «двадцяти» замінено словами «двадцяти п`яти».

Крім того, Конституційний Суд України в своєму рішенні від 26 січня 2011 № 1-рп/2011 справа № 1-5/2011 у пункті четвертому зазначив, що рішення КСУ від 29 грудня 1999 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, оскільки КСУ повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність. При цьому, виключно кримінальними Законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотня дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

Також, згідно п.6 вище зазначеного рішення КСУ, новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом №1483, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою, яка була передбачена Кодексом 1960 року та положення цього Кодексу із змінами внесеними Законом № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.

На підставі ч.1 ст. 58 Конституції України, ч.2 ст. 6 Кодексу 1960 року, ч.1 ст. 5 Кодексу 2001 року положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили передбачені Кодексом 1960 року особливо тяжкі злочини до набрання чинності зазначеним законом, у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим Законом не було виконано. Крім того, зазначеним Законом засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк (частина перша ст. 25 Кодексу 1960 року та частина друга ст. 87 Кодексу 2001 року).

Таким чином, посилання сторони захисту щодо звільнення засудженого ОСОБА_8 після відбуття ним 25 років позбавлення волі за вироком суду на підставі ч.1 ст.25 КК України 1960 року в редакції від 29.03.2000, є безпідставними не відповідними нормам та положенням КК України (1960), за відсутності відповідного процесуального механізму.

Крім того, подальші зміни законодавства України після 27 січня 1994 року, коли ОСОБА_8 затримали за підозрою у скоєнні злочинів та визнано винуватим у вчиненні злочинів по вироку Харківського обласного суду від 28.05.1996 об`єктивно не погіршили призначену відповідну міру покарання.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на процесуальну можливість (що і зазначено судом першої інстанції) заміни покарання у виді довічного позбавлення волі та застосування строкового покарання у відповідності до ст.82 КК України після відбуття засудженим не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Таким чином, аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги засудженого у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.

Керуючись ст.ст.376 ч.2, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_8 і адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 10.06.2024, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про звільнення від подальшого відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі та звільнення від подальшого відбування покарання, - без мін.

Ухвала апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :