КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/2856/2025 Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з секретарем - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 20 грудня 2024 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 грудня 2024 року продовжено відносно ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком до 18.02.2025. Зобов`язано начальника ДУ «Київський слідчий ізолятор» та керівника ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» негайно забезпечити додержання прав особи, яка утримується під вартою ОСОБА_6 на охорону здоров`я та на отримання необхідного медичного лікування, шляхом надання невідкладної медичної допомоги щодо лікування зубів, та за необхідністю з можливістю доставки останнього до спеціалізованого медичного закладу та провести планове обстеження щитовидної залози.

Захисник обвинуваченого, не погодившись з ухвалою суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу судді Шевченківського районного суду м. Києва від 20 грудня 2024 року в частині безальтернативного продовження щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 18 лютого 2025 року. Застосувати до ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 альтернативний запобіжний захід у вигляді застави в розмірі, передбаченому п.3 ч.5 ст.182 КПК України.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає про те, що в обвинуваченні не зазначено, які саме дії кваліфіковані як перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, і яка саме підривна діяльність, відмінна від збройного нападу, велася державою агресором і в якій допомагав підзахисний, також не зазначено. Зазначає, що під час проведення судового розгляду досліджені майже всі письмові докази, які заявляла сторона обвинувачення та жоден з цих доказів не свідчить про вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ст.111 КК України.

Звертає увагу, що майже всі докази, надані суду, зібрані до 23.08.2022 року під час незаконного позбавлення волі ОСОБА_6 , яке тривало з 16.03.2022 року по 23.08.2022 року. Зазначає, що за версією сторони обвинувачення ОСОБА_6 перебуває під вартою з 22 серпня 2022 року. Разом з тим, ОСОБА_6 з 16 березня 2022 по 22 серпня 2022 року був незаконно позбавлений волі, був затриманий та утримувався без санкції суду в приміщеннях СБУ, розташованих у м. Києві. Справа щодо ОСОБА_6 внесена в реєстр лише через 14 днів після його фактичного затримання. Так, майже весь час тривало слідство у кримінальному провадженні. Тому фактичний час тримання під вартою необхідно вираховувати з 16.03.2022 року.

Апелянт наголошує на тому, що оцінивши аргументи прокурора про продовження строку тримання під вартою, суд не врахував термін перебування обвинуваченого під вартою, який триває майже 1000 днів.

Прокурор у ході розгляду клопотання не довів наявності нових ризиків або збільшення ступеню наявних ризиків, що виправдовувало б таке тривале утримання обвинуваченого під вартою. Так, кожне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у право особи на свободу. Таким чином, зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри та наявність ризиків констатованих на етапі застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою перестає бути підставою для позбавлення свободи, і орган досудового розслідування чи прокурор мають навести інші підстави у тому числі і збільшення ризиків. Проте, на переконання захисника, суд не дав цим фактам належної правової оцінки.

Зазначає, що відповідно до самої підозри та обвинувального акту ризики перестали існувати 09.03.2022, оскільки ОСОБА_6 прибув (тобто не ухилявся і не скривався) до м. Полтави і не мав після цього змоги вчиняти дії на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України. Єдиним доказом ризику того, що ОСОБА_6 може ухилятися від слідства та суду є протокол затримання ОСОБА_6 від 23.08.2022 року. Проте данні зазначені в протоколі, щодо фактичного часу та місця затримання ОСОБА_6 спотворені.

Щодо твердження про те, що перебуваючи на волі, ОСОБА_6 може впливати на свідків, захисник зазначає про те, що більшість перерахованих в обвинувальному акті свідків, є співробітниками СБУ, як на них може впливати ОСОБА_6 не зрозуміло.

Наголошує на тому, що подальше застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 безальтернативного запобіжного заходу у виді тримання під вартою не можливо визнати виправданим. Із урахуванням сутності висунутого ОСОБА_6 обвинувачення, тримання його під вартою більше двох з половиною років, п`ять місяців з яких без санкції суду, може розцінюватись як надмірне. Таким чином, на думку апелянта, сукупність вказаних вище обставин та врахування практики ЄСПЛ вказує на безумовну необхідність застосування щодо ОСОБА_6 альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.

Відповідно до ч.4 ст.422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Враховуючи, що апелянтом не заявлено такого клопотання, яке б узгоджувалося з наведеним положенням ч.4 ст.422-1 КПК України щодо участі сторін кримінального провадження, розгляд даної апеляційної скарги здійснюється без участі сторін.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст. ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 111 (в редакції Закону №1689-VII від 07.10.2014), ч.1 ст.263 КК України, які відносяться до категорії тяжких та особливо тяжких злочинів.

Вирішуючи питання за клопотанням прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції зазначив, що з урахуванням змісту та обсягу обвинувачення, конкретних обставин кримінальних правопорушень, враховуючи, що інкриміновані обвинуваченому кримінальні правопорушення є такими, що відноситься до тяжких та особливо тяжких злочинів, міри покарання у виді позбавлення волі, яка може бути призначена обвинуваченому у разі доведення його винуватості, та усвідомлення ним цієї обставини переконливо дає підстави вважати про існування заявлених прокурором ризиків, передбачених, п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: можливість переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, вчинити нове кримінальне правопорушення.

Суд першої інстанції при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 належним чином дослідив всі обставини, які мають значення для вирішення даного питання, та правильно встановив, що продовжують існувати обґрунтовані ризики, передбачені п. 1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки враховуючи дані про особу обвинуваченого, який одружений, є раніше не судимим, при цьому обвинувачується у вчиненні злочинів один з яких відноситься до особливо тяжких, за який передбачено покарання на строк до п`ятнадцяти років, тому ризик щодо переховування від суду з метою уникнення покарання є цілком ймовірним.

Разом з тим, у кримінальному провадженні не допитані свідки, оскільки така стадія судового розгляду ще не настала, а тому існує висока ймовірність настання такого ризику як незаконний вплив на свідків, з огляду на те, що судовий розгляд вказаного кримінального провадження триває. Небезпідставними є і доводи клопотання прокурора про ризик продовження кримінального правопорушення, враховуючи фактичні обставини інкримінованого правопорушення за умови воєнного стану через збройну агресію.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про особу обвинуваченого, на даному етапі провадження, вказують на наявність підстав для продовження строку дії обраного йому запобіжного заходу.

З оскаржуваної ухвали суду вбачається, що висновок про неможливість застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу ґрунтується на об`єктивних даних.

Доводи захисника про тривалість перебування обвинуваченого під вартою не спростовують висновків суду про те, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу не минули та продовжують існувати на даний час, і вказана обставина не може бути безумовною правовою підставою для зміни запобіжного заходу.

Апеляційні доводи захисника про те, що подальше застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 безальтернативного запобіжного заходу у виді тримання під вартою неможливо визнати виправданим, також є безпідставними, оскільки за змістом вимог ч. 4 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави, оскільки ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України.

Захисник в апеляційній скарзі стверджує про відсутність вагомих доказів вчинення обвинуваченим інкримінованого злочину. Проте такі доводи є передчасними на даному етапі провадження, оскільки рішення про доведеність вини особи за пред`явленим обвинуваченням, щодо правильності кваліфікації її дій стороною обвинувачення, суд приймає лише на підставі досліджених доказів, яким оцінка надається в нарадчій кімнаті. На переконання колегії суддів клопотання прокурора є вмотивованим, а суд першої інстанції достатньо врахував всі обставини, надав їм правильну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про неможливість на даний час застосування до обвинуваченого будь-якого іншого більш м`якого запобіжного заходу.

Враховуючи, що будь-яких порушень КПК України при постановленні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції не встановлено, колегія суддів за наслідками апеляційного розгляду, вважає за необхідне ухвалу суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.405, 407 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення. Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 20 грудня 2024 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _______________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4