КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря ОСОБА_4

представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 04 березня 2025 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 04.03.2025 задоволено клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_7 та накладено арешт із забороною користування та розпорядження на майно, яке вилучене під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на мобільний телефон марки «Apple Iphone» 13 Pro, с/н НОМЕР_1 , IMEI НОМЕР_2 .

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, представник зазначав, що будь-якої інформації, яка б становила інтерес для досудового розслідування в телефоні винайдено не було, і жодних доказів причетності останнього до вчинення злочинів телефон не містить, а отже він не має доказового значення у даному кримінальному провадженні.

Телефон не містить слідів злочину, він не був знаряддям його вчинення, що вже було встановлено слідчим під час проведення процесуальних дій, а тому вилучений мобільний телефон не є доказом у даному кримінальному провадженні і на нього не може бути накладений арешт.

_____________________________________________________________________________________

Справа 752/3597/25 Слідчий суддя - ОСОБА_8

Апеляційне провадження № 11-сс/824/2589/2025 Суддя-доповідач - ОСОБА_1

Слідчим не було зазначено в матеріалах клопотання, що доступ до телефону обмежувався його власником, жодної системи логічного захисту на телефоні встановлено не було. Експертизи телефону у справі не призначені, а тому є підстави для висновку, що орган досудового розслідування мав можливість провести всі необхідні процесуальні дії з відшуканим телефоном на місці обшуку.

Крім того, ОСОБА_6 не є підозрюваним, його причетність до вказаного кримінального провадження не доведена.

Органом досудового розслідування не доведено наявності підстав для накладення арешту на вилучене майно з метою забезпечення збереження речових доказів.

Прокурор у судове засідання повторно не прибув, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином, про причини неприбуття суду не повідомив та клопотань про відкладення судового засідання не подавав.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 172, ч. 4 ст. 405 КПК України, заслухавши думку представника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 , який не заперечував проти здійснення судового розгляду без участі прокурора, колегія суддів вважає за можливе проводити апеляційний розгляд у відсутності прокурора.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи представника ОСОБА_5 в інтересах власника майна ОСОБА_6 , який підтримав подану апеляційну скаргу, вивчивши матеріали судового провадження та апеляційні доводи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, відділом розслідування злочинів у сфері господарської та службової діяльності слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000205 від 06.05.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 191 КК України.

Згідно даних клопотання, в ході досудового розслідування встановлено, що протягом 2023-2024 та на початку 2025 року ТОВ «ТАКРОМ УКРАЇНА» (, м. Київ) уклало ряд договорів з АТ «УКРГАЗВИДОБУВАННЯ» та ПАТ «УКРНАФТА» про надання послуг з ГРП, ремонту газових свердловин за допомогою колтюбінгового та азотно-компресорного обладнання.

За встановленими в ході досудового розслідування даними, посадові особи АТ «УКРГАЗВИДОБУВАННЯ» у межах вищезазначених договорів, з метою отримання неправомірної винагороди від посадових осіб ТОВ «ТАКРОМ УКРАЇНА», зловживаючи своїм службовим становищем, підписували акти виконаних робіт інженерними бригадами ТОВ «ТАКРОМ УКРАЇНА», які фактично не виконувались.

Зокрема, встановлено, що 06.11.2023 між ТОВ «ТАКРОМ УКРАЇНА» та АТ «УКРГАЗВИДОБУВАННЯ» укладено договір № УГВ 510/13-23. У межах даної угоди посадовими особами АТ «УКРГАЗВИДОБУВАННЯ» в інтересах ТОВ «ТАКРОМ УКРАЇНА» підписано акти за використання додаткової спецтехніки, яка фактично не використовувалася.

Крім цього встановлено, що 11.03.2024 між ТОВ «ТАКРОМ УКРАЇНА» та ПАТ «УКРНАФТА» укладено договір № 13/814-Р «Послуги з проведення ГРП в нафтових і газових свердловинах» на загальну суму 240 млн. гривень. За сприяння у виконанні зазначеного договору посадові особи ПАТ «УКРНАФТА» отримують від посадових осіб ТОВ «ТАКРОМ УКРАЇНА» винагороду у розмірі 50% чистого прибутку (у випадку низької маржинальності свердловин) або 7% від платежів (при значній маржинальності виконаних робіт).

Також між ПАТ «УКРНАФТА» та ТОВ «ТАКРОМ УКРАЇНА» укладено договір про надання послуг з ГРП № 13/5514-р від 20.12.2024 року на загальну суму 226 млн. гривень. У свою чергу, посадові особи ПАТ «УКРНАФТА» за сприяння в укладенні вказаного договору та безперешкодному виконанні договору планують отримувати 3% від вартості договору.

Учасники злочинного механізму заволодіння коштами домовилися здійснювати передачу коштів після отримання оплат за виконання робіт на 5 свердловинах.

В ході досудового розслідування встановлена причетність начальника відділу роботи ГРП та азотно-компресорного обладнання ТОВ «ТАКРОМ УКРАЇНА» ОСОБА_6 до вчинення вищезазначеного кримінального правопорушення.

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 11.02.2025 надано дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно даних протоколу обшуку від 26.0.22025, цього ж дня проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого виявлено та вилучено мобільний телефон марки «Apple Iphone» 13 Pro, с/н НОМЕР_1 , IMEI НОМЕР_2 .

Постановою слідчого СУ ГУНП у м. Києві ОСОБА_9 від 26.02.2025 вищевказаний мобільний телефон визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000205 від 06.05.2024.

28.02.2025 прокурор відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_7 звернувся до слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва із клопотанням про накладення арешту на майно, яке вилучене під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на мобільний телефон марки «Apple Iphone» 13 Pro, с/н НОМЕР_1 , IMEI НОМЕР_2 .

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 04.03.2025 задоволено клопотання прокурора та накладено арешт із забороною користування та розпорядження на майно, яке вилучене під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на мобільний телефон марки «Apple Iphone» 13 Pro, с/н НОМЕР_1 , IMEI НОМЕР_2 ., з метою збереження як речового доказу.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Предметом апеляційного оскарження є ухвала слідчого судді, яка переглядається, виходячи з тих обставин кримінального провадження, які існували на день її постановлення.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора про накладення арешту на мобільний телефон, вилучений за місцем фактичного проживання ОСОБА_6 , з тих підстав, що вказане майно має суттєве значення для встановлення фактичних обставин у кримінальному провадженні, у встановленому законом порядку визнане речовим доказом у межах кримінального провадження № 0000205, та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на майно, вилучене під час проведення обшуку за місцем фактичного проживання ОСОБА_6 , оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно може бути пошкоджене, втрачене, знищене, відчужене чи передане.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя наклав арешт на мобільний телефон ОСОБА_6 з дотриманням вимог закону, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що вилучений мобільний не відповідає критеріям речових доказів та не має жодного значення для досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки встановлені органом досудового розслідування фактичні обставини у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що вказаний телефон може містити на собі відомості, які мають значення для кримінального провадження та можуть бути використані як доказ факту та обставин вчинення кримінального правопорушення, що згідно ч. 3 ст. 173 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

Крім того, накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або позбавленням таких прав, а носить тимчасовий характер застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження, тому відповідні обмеження є розумними і співмірними з огляду на завдання кримінального провадження.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_6 не повідомлено про підозру у даному кримінальному провадженні, не впливають на правильність висновків слідчого судді, оскільки арешт майна з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна, не вимагає обов`язкового оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

З огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 376, 395, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 04 березня 2025 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3