Справа № 346/2128/23
Провадження № 1-кп/346/179/25
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2025 року м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд

Івано-Франківської області

в складі головуючого - судді ОСОБА_1

з участю: секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

представника потерпілого адвоката ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 1-кп/346/179/25, що зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 04.04.2023 року за № 0000084 щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платників податків: НОМЕР_1 , із середньою освітою, українця, громадянина України, підприємця, одруженого, на утриманні 4 неповнолітніх дітей, не судимого, депутатом не обирався,

який обвинувачується у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

обвинувачений незаконно проник до іншого володіння особи.

Вказаний кримінальний проступок вчинено за наступних обставин.

Так, в АДРЕСА_2 , розташоване приміщення будівлі цеху «Г», яке згідно з договором оренди приміщення від 22.03.2023 року належить потерпілому ОСОБА_8 на праві користування.

28.03.2023 року близько 07:20 год. обвинувачений прийшов до вказаного приміщення та для реалізації свого злочинного умислу, усвідомлюючи протиправний та суспільно небезпечний характер своїх дій, переконавшись, що поблизу нікого немає і за його діями ніхто не спостерігає, усвідомлюючи, що не має законних підстав на проникнення до даного приміщення, порушуючи ст. 30 Конституції України, згідно з якою гарантоване право на недоторканість житла чи іншого володіння особи, умисно, з метою незаконного проникнення до іншого володіння особи, пошкодив навісний замок вхідних дверей вказаної будівлі цеху «Г» та незаконно, без згоди користувача, проник у приміщення цієї будівлі, що перебуває у користуванні ОСОБА_8 .

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений свою вину у вчиненні інкримінованого проступку не визнав та суду пояснив, що з 2002 року займається підприємницькою діяльністю, зокрема, торгівлею покрівельними матеріалами. По сусідству із ним знаходиться вищевказане приміщення цеху, яке він за домовленістю з попереднім власником ОСОБА_9 та відсутністю будь-яких заперечень (оскільки в 2010 році перекривав на ньому дах у зв`язку з чим перед ним був борг) безперешкодно використовував для розміщення покрівельних матеріалів (бляхи). Приміщення зачинялось на його замок та містило вивіску (рекламу, банер), а також він вів перемовини з ОСОБА_9 щодо його купівлі. Після смерті останнього його син не ставив вимог щодо звільнення приміщення, а щодо ціни продажу вони з ним не змогли домовитися. Не вимагав повернення коштів за ремонт даху, які не були узаконені, оскільки йому було зручно зберігати в ньому свій товар, письмового документу щодо оренди не оформляв, покладаючись на людські відносини. Наприкінці березня 2023 року його замок (колодку) без попередження зняли, проте в поліцію з цього приводу не звертався, та він не зміг потрапити в середину приміщення, у зв`язку з чим хвилювався через відсутність доступу до вартісного товару. Телефонував 4-5 разів до ОСОБА_10 та просив відкрити цех, щоб забрати товар, оскільки мав замовлення на його придбання, який перенаправляв до ОСОБА_11 , а вже останній відчиняв двері та він забирав товар. Через декілька днів знову зателефонував до ОСОБА_10 , який сказав йти забирати, що він розцінив як дозвіл зайти в приміщення, про замок (колодку) не обговорювали. 28.03.2023 року біля 09:00 год. збив замок (колодку) на вказаному приміщенні, оскільки йому було образливо щоразу звертатися щодо його відкривання, та заїхав в нього з метою вивезти товар, перебуваючи в ньому 1,5-2 години через його значний обсяг, завантажував браму та використовував маніпулятор, а коли вже виїжджав, то приїхав ОСОБА_12 , який розпочав сварку, перешкоджаючи йому виїхати, у зв`язку з чим зателефонував до поліції, а він, в свою чергу, звернувся із заявою щодо його незаконного проникнення. Однак, умислу на проникнення чи вчинення кримінального правопорушення в нього не було, заїхав в нього з усного дозволу ОСОБА_10 , наданого приблизно за тиждень до цієї події, щоб забрати свої речі. Письмового дозволу не отримував. До 28.03.2023 року не стояло питання оренди приміщення та йому не було відомо, що воно перебуває в оренді потерпілого, про нових власників, які знали, що він зберігав там свій товар, йому відомо зі слів, відповідних документів не бачив. Мав надію, що залишать те приміщення йому, при цьому не просив про укладення договору оренди, а вони й не пропонували його викупити. Обвинувачений просить визнати його невинуватим у зазначеному кримінальному правопорушенні.

Прокурор в судовому засіданні просить призначити обвинуваченому покарання за ч. 1 ст. 162 КК України у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн.

Представник потерпілого просить призначити обвинуваченому покарання за ч. 1 ст. 162 КК України у обмеження волі на строк 1 рік, враховуючи його процесуальну поведінку впродовж розгляду кримінального провадження, зокрема, неявки в судове засідання, невизнання ним вини.

Захисник ОСОБА_7 та ОСОБА_6 просять визнати ОСОБА_5 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у зв`язку з недоведеністю в його діях складу вказаного кримінального правопорушення, та виправдати його. По кваліфікації дій має місце самоправство.

Однак, незважаючи на невизнання обвинуваченим своєї вини, його вина у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення повністю доводиться такими наданими стороною обвинувачення та дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме:

- показаннями потерпілого ОСОБА_8 , який пояснив, що він є орендарем приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі відповідного договору оренди від 22.03.2023 року, на якому встановлено свій замок (колодку). На час вчинення вказаного правопорушення він перебував за межами міста та до нього зателефонував ОСОБА_13 (прізвище якого не знає, який здавав це приміщення та з яким підписував договір), повідомивши, що зламали замок на вказаному приміщенні та щось вивозять, надіславши відео (удар сокирою замка), якому він дозволив зателефонувати в поліцію та зробити відповідну заяву. При першій же можливості потерпілий звернувся в поліцію (08.04.2023 року) із заявою. Згоди на проникнення до приміщення він не надавав та його ніхто не повідомляв чиї речі в приміщенні, з проханням забрати звідти будь-що також ніхто не звертався. Його обурило те, що зламали колодку на приміщенні, на якому встановлені камери відео нагляду, хоча при наявності відповідного звернення відкрив би його. Також зазначив, що ОСОБА_11 просив допомоги знайти когось щодо оренди вказаного приміщення, оглянувши яке візуально через вікно, потерпілий вирішив його орендувати, погодивши суму орендної плати, яку в подальшому здійснював готівкою. Орендував він приміщення у ОСОБА_14 , з яким не знайомий, а ОСОБА_11 як керівник мав зразок договору, який вони перечитали, вписав його прізвище, а потім роздрукував його та повіз ОСОБА_14 підписати, а після цого підписав його потерпілий. Договір оренди не розірвано, в ньому планується розміщення СТО та здійснюється підбір персоналу, але через проведення розслідування кримінального провадження все зупинилось;

-даними письмових пояснень ОСОБА_12 , як представника ТОВ «Вігор», від 28.03.2023 року, адресованих начальнику Коломийського РВП, досліджених за клопотанням захисту, згідно з якими він просив прийняти міри до ОСОБА_5 , який 28.03.2023 року близько 08:30 год. в смт. Печеніжин, по вул. Незалежності, 6а/1, незаконно проникнув в складське приміщення шляхом зрізання колодки, власником якого є ТОВ «Вігор», та яке придбане близько 6 місяців перед цим в ОСОБА_14 (а.п. 114);

-даними письмових пояснень ОСОБА_12 від 31.03.2023 року, наданих поліцейському офіцеру громади Коломийського РВП, досліджених за клопотанням захисту, відповідно до яких він вказав, що 28.03.2023 року о 09:00 год., переглядаючи камери відео спостереження, побачив, що ОСОБА_15 незаконно проник (оскільки дозволу йому ніхто не надавав) до складського приміщення, яке належить ТОВ «Вігор», шляхом збивання колодки, та вивозив звідти будівельні та покрівельні матеріали, а він, приїхавши до приміщення, заблокував йому виїзд (а.п. 115);

-даними письмових пояснень ОСОБА_16 від 31.03.2023 року, наданих поліцейському офіцеру громади вказаного відділу поліції, досліджених за клопотанням захисту, згідно з якими вона вказала, що являється власником ТОВ «Вігор» та їй 28.03.2023 року зателефонував ОСОБА_11 та повідомив, що до її складського приміщення незаконно проник ОСОБА_15 та вивозив звідти будівельні та покрівельні матеріали, а після її приїзду останній відмовився покинути приміщення (а.п. 117);

- даними рапорту помічника чергового Коломийського РВП від 28.03.2023 року (що зареєстрований в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» за № 3067), відповідно до якого 28.03.2023 року надійшло повідомлення зі служби «102» ОСОБА_12 про те, що в АДРЕСА_2 , ОСОБА_5 на вантажному транспорті із складських приміщень вивозить речі; у заявника виникають конфлікти з ОСОБА_5 із-за земельної ділянки та складських приміщень (а.п. 122);

- даними протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 28.03.2023 року (що зареєстровано у вказаному відділі поліції за №3066) ОСОБА_12 , згідно з яким останній зазначив, що 28.03.2023 року близько 08:30 год. в АДРЕСА_2 , ОСОБА_5 пошкодив навісні замки на складському приміщенні та здійснював самоуправство (а.п. 121);

-даними рапорту поліцейського офіцера громади (ПОГ) вказаного відділу поліції ОСОБА_17 від 03.04.2023 року, (що зареєстрований за № 3322 від 03.04.2023 року), відповідно до якого вказаним поліцейським проводилась перевірка по матеріалах, зареєстрованих в ЖЄО № 3066 та № 3067 від 28.03.2023 року за заявою ОСОБА_12 про те, що ОСОБА_15 шляхом пошкодження колодки незаконно проник до складського приміщення, яке розташоване на території ТОВ «Вігор», що за адресою: смт. Печеніжин, вул. Незалежності, 6А/1, Коломийського району (а.п. 118);

- даними протоколу огляду місця події від 06.04.2023 року та фототаблицями до нього, згідно з якими оглядом місця події являється територія ТОВ «Вігор», що за адресою: смт. Печеніжин, вул. Незалежності, 6А/1, Коломийського району Івано-Франківської області, вхід на яку здійснюється через металеві ворота, навпроти яких наявне складське приміщення (позначене «Г») з металічними дверима (які зачинені на колодку), висотою близько 2,5 м. Над останніми (дверима) наявна вивіска з надписом білого кольору «Водостічні системи, дахові вікна; покрівельні матеріали, металочерепиця, профнастил, ондулін ». В середині даного приміщення, яке відчинив ОСОБА_12 , навпроти вхідних дверей наявний вантажний (грузовий) автомобіль темно-жовтого кольору марки «Renault», номерний знак « НОМЕР_2 », на який поміщені дерев`яні піддони, металічні палки та листи металочерепиці, а на підлозі приміщення хаотично по праву сторону від вхідних дверей розміщені піддони та листи металочерепиці (а.п.106-111);

- даними договору оренди приміщення від 22.03.2023 року, згідно з яким ОСОБА_8 (як орендар) приймає від ТОВ «Вігор» (як орендодавця), в особі директора ОСОБА_14 , за плату на певний строк на умовах цього договору у користування (оренду) приміщення цеху літера «Г», площею 524 кв. м. для розміщення особистих речей та матеріальних цінностей, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; строк оренди визначається з 22.03.2023 року; договір укладений терміном на 1 рік (а.п. 172);

- даними протоколу прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 08.04.2023 року потерпілого ОСОБА_8 , згідно з яким останній зазначив, що 28.03.2023 року близько 09:00 год. невідома особа шляхом збиття колодки до вхідних дверей складського приміщення «Г» проникла в середину складу, що адресою: АДРЕСА_2 (а.п. 123);

- даними протоколу огляду предмету від 10.04.2023 року (відеозаписів із камери спостереження, що розміщені на території складських приміщень, що за адресою: АДРЕСА_2 ), які (відеозаписи) оглянуто безпосередньо в судовому засіданні, згідно з яким зйомка здійснюється на території складських приміщень за вказаною адресою 28.03.2023 року та о 07:20:39 год. на ній з`являється особа чоловічої статі, яка одягнута в чорний спортивний костюм, сіру жилетку, в кепці чорного кольору, підходить до вхідних дверей складського приміщення «Г», де за допомогою молотка збиває колодку. О 07:56:09 год. вказана особа підходить до вхідних дверей вказаного приміщення, заходить до нього і зачиняє за собою двері (а.п. 125-126, 129);

-даними протоколу огляду відеозапису від 18.04.2023 року, згідно з яким проведено огляд предмета ( відео із камери спостереження, що за адресою: АДРЕСА_2 ) в присутності свідка ОСОБА_12 , який вказав, що особа чоловічої статі, яка одягнута в чорний спортивний костюм, сіру жилетку, на голові наявна кепка, підходить до вхідних дверей складського приміщення «Г», заходить до нього і зачиняє за собою двері, є ОСОБА_5 , якого він впізнає за манерою ходьби та тіло будовою (а.п. 124).

Свідок ОСОБА_16 , у якої потерпілий як у власника орендує вищевказане нежитлове приміщення (колишнє приміщення цеху), суду надала показання про те, що ОСОБА_12 як директор підприємства, яким як представником укладався договір оренди, повідомив їй про те, що в це приміщення заїхав обвинувачений з кількома особами. Він також зателефонував орендарю, який сказав викликати поліцію, оскільки він знаходився поза межами міста. Переглядаючи відеозаписи, бачила як обвинувачений біля 07:00 год. особисто збив замок орендаря з приміщення та заїжджав до нього своїм транспортним засобом, перебуваючи з 2-3 особами. При здаванні його в оренду їй ніхто, в тому числі обвинувачений, не повідомляв про наявність в ньому будь-яких його речей. В цеху було сміття, цінних речей в ньому не бачила. До неї обвинувачений, який проживає по сусідству із вказаним приміщенням, щодо надання доступу до нього чи повернення конкретного переліку майна не звертався, а орендар поставив на вхідних дверях свій замок. Навпаки неодноразово зверталися до нього, щоб забрав свої речі з території підприємства, за яку вона сплачує податок, оскільки він вивантажував на ній дрова, каміння, перегороджував проїзд своїм транспортним засобом. Чи звертався до її синів обвинувачений з будь-якими проханнями свідку не відомо. Вважає, що обвинуваченому було відомо про зміну власників. Документів, які б підтверджували, що обвинувачений мав відношення до цього приміщення, вона не бачила.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 , директор товариства «Вігор», суду пояснив, що наприкінці березня 2023 року (точної дати не пригадує), переглядаючи камери відеонагляду, побачив, як із приміщення, що в АДРЕСА_2 , та належить вказаному товариству і передано в оренду потерпілому, виїжджав підіймач обвинуваченого. Зателефонувавши потерпілому, повідомив про вказаний факт, який, зазначивши, що перебуває за межами міста, просив викликати поліцію. Приїхавши на місце своїм транспортним засобом, свідок заблоковував йому виїзд, очікуючи приїзду поліції. Пізніше, переглядаючи відеозапис, побачив, як обвинувачений збив навісний замок (колодку) з дверей та заїжджав технікою в середину приміщення, з особами, які йому допомагали. Про наявність усного договору щодо збереження його речей в цьому приміщенні свідку не відомо. Дозволу на збереження майна в боксі (приміщенні) обвинуваченому не надавали, він також не звертався до свідка з проханням забрати свої речі, інформацією щодо звернення до потерпілого з цим питанням він не володіє. Навпаки, свідок звертався до нього як усно та з письмовим листом, щоб він забрав свої речі з території підприємства. Хто займав вказане приміщення до нових власників йому не відомо. Свідок бачив на приміщенні якийсь вигорілий банер, про належність якого не з`ясовував. Він також зазначив, що у вересні 2022 року відбулась зміна учасників зазначеного товариства та він мав довіреність від імені останнього, тому, повідомивши учасників, запропонував здавати вільне приміщення в оренду, та зустрівся із потерпілим, який займався підприємницькою діяльністю та оглянувши його через вікно, висловив бажання його орендувати. Ознайомившись із наданим ним бланком договору оренди, потерпілий погодився із ним, тому свідок поїхав до ОСОБА_14 , який, будучи попереднім директором, підписав його, та який після цього підписав потерпілий. ОСОБА_14 не повідомляв про наявність в ньому чиїхось речей, зокрема, будівельних матеріалів обвинуваченого. Хто займав приміщення до зміни власників свідку не відомо. Колодку на вказаному приміщенні встановлював він, ключі від якої надав потерпілому.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні надав показання про те, що перебував на посаді директора «Вігор» по 2022 чи 2023 роки, маючи право підпису, поки не прийшли нові власники. Щодо укладення договору оренди за 2021-2022 роки (точно не пам`ятає ) до нього приїжджали для його підписання, можливо й ОСОБА_12 , точно не пам`ятає, який мав відношення до нових власників, при цьому підтверджує наявність його підпису на ньому при огляді цього документу, а також в ту дату, яка вказана в ньому. Перебуваючи на вказаній посаді, знав про домовленість попереднього власника ОСОБА_9 , який помер в травні 2020 року, щодо надання дозволу обвинуваченому на зберігання своїх речей в належному йому цеху, проте власник не повідомляв, що саме, а свідок не цікавився чи він після цього продовжував таке зберігання. Чи укладався з цього приводу власником з обвинуваченим будь-який договір йому також не відомо, письмової угоди про користування обвинуваченим будь-яким майном щодо цього приміщення не бачив. Також він не повідомляв новому власнику про попередні домовленості, до нього обвинувачений після зміни власників не звертався з проханням, щоб забрати будь-які свої речі. Прізвища нових власників, які змінились через 2-3 роки після смерті попереднього власника, він не знає, про наявність конфлікту між ними та обвинуваченим дізнався після отримання повістки до суду. Свідку відомо про домовленості між попереднім власником щодо надання обвинуваченим допомоги, (допомагав переносити підстанцію), можливо була якась заборгованість, однак, відповідного договору не укладалось, за чий рахунок здійснювався ремонт даху він не знає.

Явку свідка ОСОБА_18 в судове засідання стороною захисту, незважаючи на неодноразові відкладення розгляду справи не забезпечено, а в подальшому від його допиту сторона захисту відмовилась.

Отже, дії обвинуваченого суд кваліфікує за ч.1 ст. 162 КК України, оскільки він незаконно проник до іншого володіння особи.

При цьому, з приводу заперечень захисників щодо правильності оформлення потерпілим договору оренди вказаного майна слід зазначити, що встановлення законності чи незаконності фактичного володіння особи житлом чи іншим володінням знаходиться поза межами диспозиції ст. 162 КК України, а тому кваліфікація за цією статтею є правильною. Кримінальним і кримінальним процесуальним законом не встановлено обов`язковості такої ознаки житла особи чи її іншого володіння, як належність їх особі на праві власності (що включає право володіння, користування і розпорядження майном) чи на праві володіння як одного з елементів юридично забезпеченого права власності і як вид права на чужі речі (статті 317, 395 ЦК України). Виходячи з принципу недоторканості житла та іншого володіння особи та з огляду на визначення поняття іншого володіння особи в ч. 2 ст. 233 КПК України, зазначення про законне чи незаконне володіння як житлом, так і «іншим володінням» особи вказує на будь-які підстави набуття особою фактичного права володіння цим майном (права мати річ), яке може бути як пов`язаним, так і не пов`язаним з юридичною фіксацією цього факту (отриманням права на річ).

Проникнення до нежитлового приміщення, користувачем (орендарем) якого є потерпілий, з метою, як вказує обвинувачений, вилучення належного майна, без дозволу та відома потерпілого як володільця і без законних на те підстав, в тому числі з подоланням перешкоди пошкодження навісного замка вхідних дверей вказаної будівлі, є порушенням недоторканості іншого володіння особи, яке тягне настання відповідальності за ч. 1 ст. 162 КК. Крім того, суб`єктивна сторона цього складу кримінального правопорушення характеризується прямим умислом, спрямованим на незаконне проникнення до житла чи іншого об`єкта («іншого володіння»), яким фактично володіє потерпілий, що усвідомлюється винним, однак не потребує встановлення обізнаності останнього в підставах володіння потерпілим зазначеним майном (законності чи незаконності такого володіння (подібний висновок вкладено в постанові колегії суддів Третьої судової палати ККС ВС від 19.04.2023 року в справі № 606/719/21).

Доводи захисту про відсутність у обвинуваченого умислу на незаконне проникнення у володіння потерпілого й об`єктивної сторони кримінального правопорушення в його діях з огляду на те, що договір оренди потерпілим укладався в непередбачений спосіб та приміщення вказаного цеху у його оренду передано незаконно, - не ґрунтуються на правильному розумінні змісту права на приватність як об`єкта кримінально-правової охорони за статтею 162 КК.

Захист цього права є одним із базових принципів, визнаних світовою спільнотою.

Зокрема, відповідно до статті 12 Загальної декларації прав людини, яку прийнято і проголошено Резолюцією 217 А (Ш) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, і статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 року, ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте та сімейне життя і безпідставного посягання на недоторканність свого житла, кожна людина має право на захист від такого втручання або посягань.

Зміст цього принципу розкрито і конкретизовано у статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Згідно з наведеною нормою міжнародного права: «Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання відбувається згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб».

Зазначені міжнародно-правові норми імплементовані у національне законодавство України, яке розширило коло об`єктів правового захисту і встановило гарантії недоторканності не лише житла, а й іншого володіння особи.

Зокрема, як передбачено ст. 30 Конституції України, кожному гарантується недоторканність житла. Не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду. Лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна, чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, можливий інший, встановлений законом порядок проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку.

Наведені конституційні норми, що охороняють права і свободи людини, знайшли закріплення у КПК як засади кримінального судочинства (пункт 6 частини 1 статті 7, стаття 13), за якими не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Встановлена у статті 162 КК України кримінальна відповідальність за незаконне проникнення до житла чи іншого володіння особи є однією з законодавчих гарантій захисту прав людини, передбачених статтею 8 Конвенції і статтею 30 Конституції України.

Водночас сам факт протиправного володіння особою приміщеннями, навіть якщо вони мають іншого власника, не надає права нікому, входити й оглядати ці об`єкти без дозволу фактичного володільця за межами встановлених законом процедур. Адже кримінально-правова охорона недоторканності житла чи іншого володіння особи покликана забезпечити також захист нерозривно пов`язаного з цими об`єктами права людини на повагу до її приватного та сімейного життя. Тому стаття 162 КК застосовується й у випадках, якщо проникнення жодним чином не позначається на праві власності або іншому праві володіння, а також може застосовуватися навіть у разі, коли протиправне вторгнення здійснено власником відповідного майна.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці сформував орієнтири застосування статті 8 Конвенції, відповідно до яких захист права за цією статтею не обмежується законним проживанням у будинку, квартирі, а поширюється й на осіб, що фактично володіють і користуються житлом без належних правових підстав (рішення у справах: «МакКан проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom) від 13 травня 2008 року, заява № 19009/04, § 46; «Бжедов проти Хорватії» (Bjedov v. Croatia) від 29 травня 2012 року, заява № 42150/09, § 58; «Іванова і Черкезов проти Болгарії» (Ivanova and Cherkezov v. Bulgaria) від 21 квітня 2016 року, заява № 46577/15, § 49; «Брежеч проти Хорватії» (Brezec v. Croatia) від 18 липня 2013 року, заява № 7177/10, § 36).

Із огляду на зазначене юридичні підстави, на яких житло чи інше володіння належить особі, законність чи незаконність набуття потерпілим права на них не впливають на юридичну кваліфікацію дій, що полягали у свавільному проникненні й огляді такого володіння, за статтею 162 КК.

Предметом даного кримінального правопорушення є будь-яке житло чи інше володіння, які фактично належать потерпілому і перебувають у його користуванні, незважаючи на спірність реалізації відповідних повноважень. Наявність спору щодо зазначених об`єктів не виключає фактичного володіння і користування ними. На цьому наголосив Верховний Суд України у постанові від 24 березня 2016 року у справі №5-299кз15. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом в постанові від 12.03.2024 року в справі № 722/151/20.

Крім цього, у частині 2 статті 328 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності права власності: воно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом.

Як встановлено судом на підставі досліджених у засіданні доказів, потерпілий ОСОБА_8 , уклавши договір оренди вищевказаного приміщення 22.03.2023 року, фактично володів і користувався ним.

Із урахуванням зазначеного суд звертає увагу, що на час вчинення обвинуваченим інкримінованих йому дій 28.03.2023 року зазначене приміщення, передане в оренду потерпілому, не було передане в оренду чи у власність обвинуваченому в установленому законом порядку.

За встановлених судом обставин дії обвинуваченого, який підійшов до вказаного приміщення та пошкодив навісний замок вхідних дверей вказаної будівлі, без згоди користувача, проник у приміщення цієї будівлі, беззаперечно свідчили про спрямованість його умислу на незаконне проникнення у володіння особи. Не заслуговують на увагу посилання захисника ОСОБА_6 в клопотанні від 17.07.2023 року щодо усної домовленості обвинуваченого з власниками будівлі ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , а також їхня переписка у застосунку «Viber», та наявність його банеру на вказаному приміщенні, доказів щодо дозволу якому на його розміщення, а також, що вони є власниками чи користувачами цієї будівлі, матеріали справи не містять, оскільки вони не спростовують факту вчинення обвинуваченим вказаного кримінального правопорушення.

Посилання сторони захисту на необхідність призначення почеркознавчої експертизи вищевказаного договору оренди приміщення, клопотання щодо якої вирішено судом як безпідставне протокольною ухвалою в судовому засіданні 12.11.2024 року, не заслуговує на увагу, оскільки як вже зазначалось законність чи незаконність набуття потерпілим права на нього не впливає на юридичну кваліфікацію дій, що полягали у свавільному проникненні до такого володіння, за статтею 162 КК України. При цьому, матеріали кримінального провадження не містять доказів щодо розірвання (припинення) зазначеного договору на момент вчинення вказаного кримінального правопорушення чи визнання його недійсним.

Крім того, з приводу відсутності в діях обвинуваченого ознак складу вказаного кримінального правопорушення та наявність в його діях ознак, що підпадають під ст. 356 КК України, слід зазначити, що згідно зі ст. 356 КК України, об`єктом злочину є встановлений законодавством порядок реалізації громадянами своїх прав та обов`язків, нормальна управлінська діяльність і авторитет органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Об`єктивна сторона злочину виражається сукупністю таких ознак: 1) самовільним, всупереч встановленому законом порядку, вчиненням будь-яких дій; 2) оспорюваністю правомірності цих дій з боку інших громадян або юридичних осіб; 3) заподіянням такими діями значної шкоди правоохоронюваним інтересам; 4) причинним зв`язком між діями винної особи та значною шкодою. Самоправство є кримінально караним лише за умови заподіяння діями винного значної шкоди інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника.

Для кваліфікації дій як самоправства необхідно зазначити, яким конкретно суб`єктом вони оспорюються, кому саме заподіяна шкода та її розмір (такий висновок зробив ВС в постанові №473/1608/18).

Однак, підстав для зміни кваліфікації дій обвинуваченого за результатами розгляду кримінального провадження відповідно до встановлених у ст.337 КПК України меж судового розгляду судом не встановлено.

Наданий стороною захисту витяг з ЄРДР в межах іншого кримінального провадження (за ч. 1 ст.289 КК України (том 1, а.п. 50)) не є процесуальним джерелом доказів у розумінні ст. 84 КПК України, а лише підтверджує свідчення фіксації правоохоронним органом фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінального правопорушення та є електронною базою даних, відповідно до якої здійснюється збирання, зберігання, захист, облік, пошук, узагальнення даних, що використовуються для формування звітності, а також надання інформації про відомості, внесені до Реєстру.

Також будь-яка характеристика захисниками особи потерпілого не виключає неправомірних дій обвинуваченого та не спростовує факту вчинення останнім інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Будь-яких даних, які б ставили під сумнів достовірність наявних у провадженні доказів, показань потерпілого чи свідків, які є послідовними та узгодженими між собою, під час розгляду кримінального провадження не встановлено.

Таким чином, суд, дослідивши усі надані сторонами докази, які не викликають сумнівів у допустимості та достовірності, з`ясувавши усі обставини, передбачені у ст. 91 КПК України, дійшов обґрунтованого висновку, що зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку безсумнівно доводять вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.162 КК України.

Відповідно до ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд у відповідності до вимог ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Згідно зі ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 162 КК України, є кримінальним проступком.

Суд вважає, що згідно зі ст.66 КК України обставин, які пом`якшують покарання, а також обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, вказаних в ст.67 КК України, не встановлено.

Суд враховує особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності (а.п. 135), позитивно характеризується за місцем проживання (а.п. 130), на обліках в психіатричному та в наркологічному кабінетах не перебуває (а.п. 132, 133), має на утриманні 4 неповнолітніх дітей (а.п. 131, 138-141), а також його ставлення до вчиненого. При цьому суд зазначає, що заперечення вини обвинуваченим у вчиненні вказаного правопорушення є лише способом захисту і його намаганням спростувати докази, які проведені за його участю або об`єктивно вказують на вчинення ним кримінального правопорушення, з метою уникнення відповідальності за скоєне.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому, виходячи з принципу індивідуалізації покарання, суд враховує також спосіб посягання, форму та ступінь вини обвинуваченого.

З врахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що обвинуваченому слід призначити покарання у межах санкції ч. 1 ст. 162 КК України, яке не пов`язане з ізоляцією від суспільства, а саме у виді штрафу в максимальному розмірі, оскільки це, на переконання суду, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень. Стороною захисту не доведено наявність підстав для виправдання обвинуваченого за пред`явленим обвинуваченням. Версія та доводи обвинуваченого та його захисників щодо суперечливості і відсутності достовірних даних, мають суто суб`єктивний та безпідставний характер, пов`язаний з обраним способом захисту.

Необхідності застосування запобіжного заходу до обвинуваченого до набрання цим вироком законної сили немає.

Питання про речовий доказ слід вирішити відповідно до правил ст.100 КПК України.

Процесуальні витрати відсутні.

Цивільний позов не заявлено.

На підставі наведеного та, керуючись ст.ст. 100, 370, 373, 374, 376, 394 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.162 КК України, і призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1 700 (одна тисяча сімсот) гривень.

Речовий доказ оптичний диск СD-R, 700 МВ/80 МІN, із відеозаписом, зберігати при матеріалах кримінального провадження.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому і прокурору.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Івано-Франківського апеляційного суду через Коломийський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з часу його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: ОСОБА_1