Справа № 456/1220/24
Провадження № 1-кп/456/112/2025
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2025 року Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

потерпілого ОСОБА_6

представника потерпілого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрий кримінальне провадження щодо обвинуваченого

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мукачево Закарпатської області, громадянина України, українця, з вищою освітою, начальника сектору УСБУ у Закарпатській області, зареєстрованого і проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

в с т а н о в и в :

Формулювання обвинувачення та стаття (частина статті) закону України про кримінальну відповідальність, яка передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

ОСОБА_5 , у порушення вимог вимог ч.5 ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», а також пунктів 1.3, 1.5, 1.10, 12.3, 12.4, п.п. «б» п. 12.9, 18.1 Правил дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року, будучи військовослужбовцем Служби безпеки України та працівником правоохоронного органу, діючи із злочинною самовпевненістю, тобто передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, 29.12.2023 близько 18 години 40 хвилин на ділянці автодороги М-06 «Київ-Чоп» 612км+300м, в межах міста Стрий Львівської області, керуючи автомобілем марки «Volkswagen Golf» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись в напрямку міста Стрий Львівської області зі сторони міста Львова Львівської області, не був уважним та не стежив за дорожньою обстановкою, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не урахував дорожню обстановку і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, рухався зі швидкістю близько 61 км/год., яка є перевищенням максимально допустимої швидкості руху у населеному пункті - 50 км/год., у зв`язку чим негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди у вигляді пішохода ОСОБА_8 , який в цей момент рухався зліва направо по ходу руху автомобіля по освітленому нерегульованому пішохідному переходу, позначеному дорожньою розміткою 1.14.2 та дорожнім знаком 5.8.1 Правил, з метою перетину проїзної частини дороги та допустив зіткнення з пішоходом ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 спричинено смерть.

Порушення вищевказаних вимог пунктів 12.3, 18.1 Правил дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року водієм ОСОБА_5 знаходяться у прямому причинному зв`язку із скоєнням дорожньо-транспортної пригоди та наслідками, що настали спричиненні смерті потерпілому ОСОБА_8 .

Таким чином, ОСОБА_5 вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілому, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України.

Відомості про укладену угоду, її реквізити, зміст та визначена міра покарання. У кримінальному провадженні № 0001240 від 29.12.2023, 26 березня 2025 року між прокурором Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_3 , якому на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні №0001240 від 29.12.2023 з одного боку, та обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за участі захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_4 , (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серія ЗР №21/3066 від 30.08.2022) та ордеру № 1151601 від 19.11.2024 - з іншого боку, добровільно, без застосування насильства, примусу, погроз або обіцянок, за ініціативою сторони захисту (клопотання від 10.01.2025), приймаючи до уваги заяву потерпілого ОСОБА_9 від 26.03.2025, на підставі ст. ст. 468, 469, 472 КПК України, укладено угоду про визнання винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Згідно з умовами вказаної угоди, сторони дійшли згоди щодо формулювання обвинувачення та його правової кваліфікації та, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відсутність обставин, що обтяжують покарання, необережну форму вини обвинуваченого, факт перебування обвинуваченого на військовій службі в умовах повномасштабної збройної агресії російської федерації проти України та виконання ним завдань із захисту державної безпеки України, її територіальної цілісності і незалежності, характеристику його особи, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку у лікарів психіатра або нарколога не перебуває, за місцем проходження військової служби характеризується позитивно, а також його щире каяття усвідомлення скоєного та беззастережне визнання ним своєї винуватості, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку та усунення заподіяної шкоди, а також поведінку обвинуваченого після скоєння кримінального правопорушення, а саме самостійне повідомлення останнім в органи національної поліції та швидку медичну допомогу про факт дорожньо-транспортної пригоди тобто вчинення всіх дій необхідних і можливих задля усунення негативних наслідків своїх дій життю і здоров`ю потерпілого, вважають, що вказані обставини є такими що пом`якшують покарання в розумінні ст. 66 КК України та вказують на те, що злочин вчинений внаслідок збігу певних життєвих обставин, які виникли без впливу на них обвинуваченої особи, а також створюють в суспільстві необхідний алгоритм добросовісної поведінки у разі вчинення неумисного злочину та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Тобто сторони погоджуються з фактом наявності підстав для застосування ст. 69 КК України при призначенні покарання ОСОБА_5 та погоджуються на застосування приписів частини 1 зазначеної статті КК України, а саме перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. При цьому сторони дійшли згоди, що задля виконання завдань і мети кримінального покарання достатнім є призначення покарання не пов`язаного з позбавленням волі обвинуваченого та враховуючи його статус військовослужбовця, сторони узгодили призначення ОСОБА_5 , відповідно до ст. 58 КК України, основного покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців строком 1 (один) рік, з відрахуванням 10 відсотків із суми грошового забезпечення обвинуваченого в дохід держави тобто більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції частини 2 статті 286 КК України за це кримінальне правопорушення. Остаточно сторонами даної угоди узгоджено призначення ОСОБА_5 покарання за вчинення злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України у виді службового обмеження для військовослужбовців строком 1 (один) рік, з відрахуванням 10 відсотків із суми грошового забезпечення обвинуваченого в дохід держави, без позбавлення права керувати транспортними засобами.

У даній угоді передбачені наслідки її укладення та затвердження, а також наслідки її невиконання, які роз`яснені обвинуваченому ОСОБА_5 , в присутності захисника ОСОБА_4 , в угоді зазначено дату її укладення та вона скріплена підписами сторін.

Крім цього, до угоди долучено письмову заяву потерпілого ОСОБА_9 , згідно з якою він ознайомлений з умовами угоди, з її змістом згідний.

Процесуальна позиція обвинуваченого. Думка учасників судового провадження щодо затвердження угоди.

Обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, в обсязі підозри та обвинувачення, дав згоду на призначення узгодженого виду та міри покарання. Просить угоду про визнання винуватості затвердити та призначити узгоджене покарання.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні вважає, що при укладенні угоди про визнання винуватості дотримані вимоги КПК України і КК України, просить угоду про визнання винуватості затвердити і призначити обвинуваченому ОСОБА_5 узгоджене в угоді про визнання винуватості покарання.

Захисник ОСОБА_4 не заперечив щодо затвердження угоди про визнання винуватості.

Потерпілий ОСОБА_9 та представник потерпілого ОСОБА_7 не заперечили щодо затвердження даної угоди.

Мотиви, з яких суд виходить при вирішенні питання про відповідність угоди вимогам КПК та КК України і положення закону, якими керується.

Відповідно ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

При цьому, як передбачено п.1 ч.4 ст. 469 КПК України, угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо: кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів.

Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, а також у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди (ст. 469 КПК України).

Суд, на виконання вимог ст. 474 КПК України, заслухавши доводи сторін кримінального провадження, переконався, що укладення угоди про визнання винуватості сторонами є добровільним та не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді про визнання винуватості. Судом з`ясовано, що будь-яких скарг під час кримінального провадження не подавалося.

Також судом з`ясовано, що обвинувачений ОСОБА_5 повністю усвідомлює зміст угоди про визнання винуватості, укладеної з прокурором, характер обвинувачення, щодо якого визнає себе винним, цілком розуміє свої права, визначені ч. 4 ст. 474 КПК України, а також наслідки укладення, затвердження даної угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, та наслідки її не виконання, передбачені ст. 476 КПК України.

Перевіривши угоду про визнання винуватості на відповідність вимогам КПК України та КК України, суд встановив, що кваліфікація дій обвинуваченого за ч.2 ст.286 КК України є правильною. Судом встановлені обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди про визнання винуватості є добровільним. Взяті обвинуваченим ОСОБА_5 на себе за угодою про визнання винуватості зобов`язання очевидно можливі для виконання.

Висновок щодо можливості затвердження угоди про визнання винуватості.

З огляду на викладене, враховуючи пом`якшуючі обставини, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, повне відшкодування шкоди потерпілому, відсутність обтяжуючих обставин, суд вбачає наявність фактичних підстав для доведення винуватості обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та затвердження угоди про визнання винуватості.

Мотиви призначення покарання.

Суд вважає, що погоджений сторонами вид та розмір покарання відповідає вимогам, передбаченим ст.ст. 50,65 КК України.

Відповідно до ст. 66 КК України обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченій є щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відшкодування завданої шкоди.

Обставин, які обтяжують покарання відповідно до ст. 67 КК України не встановлено.

Суд зазначає, що узгоджені сторонами вид і міра покарання відповідають ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та даним про особу обвинуваченого, відповідають загальним засадам призначення покарання, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про наявність правових підстав для затвердження угоди про визнання винуватості та призначення обвинуваченому узгодженого сторонами угоди покарання.

У кримінальних провадженнях № 205/7091/16-к у постанові від 17 жовтня 2019 року, № 206/5073/15-к у постанові від 12 вересня 2018 року Верховний Суд наголосив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини статті Особливої частини КК України або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання.

При цьому нормами ст. 69 КК України, положення якої покликані гуманізувати закон про кримінальну відповідальність передбачено призначення покарання «нижче нижчого». Але застосування даної норми може відбуватись лише за наявності певних обставин, а саме наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного.

У справі № 629/2739/18 від 03.02.2021 ККС ВС послався на те, що положення ч. 1 ст. 69 КК України надають повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Вирішуючи питання про призначення додаткового покарання, слід зазначити, що санкція ч.2 ст.286 КК України, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і не є обов`язковим для суду. Відповідна правова позиція викладена в постанові колегії суддів Другої судової палати ККС ВС від 08.02.2018 у справі №361/2704/16-к, провадження №51-358км18.

В постанові Третьої судової палати ККС ВС від 15.01.2020 у справі 161/537/18, провадження № 51-4055км19 вказав, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання. Також колегія суддів зазначила, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу. Існування цієї обставини потребує лише більш виваженого підходу під час обрання заходу примусу, з урахуванням загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

У кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Дотримуючись принципів законності, справедливості, обгрунтованості та індивідуалізації покарання, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, спосіб його вчинення, а також необережну форму вини обвинуваченого, факт перебування обвинуваченого на військовій службі в умовах повномасштабної збройної агресії російської федерації проти України та виконання ним завдань із захисту державної безпеки України, її територіальної цілісності і незалежності, характеристику його особи, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку у лікарів психіатра або нарколога не перебуває, за місцем проходження військової служби характеризується позитивно, а також його щире каяття усвідомлення скоєного та беззастережне визнання ним своєї винуватості, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку та усунення заподіяної шкоди, позицію потерпілого, який не заперечив укладення угоди, а також поведінку обвинуваченого після скоєння кримінального правопорушення, а саме самостійне повідомлення останнім в органи національної поліції та швидку медичну допомогу про факт дорожньо-транспортної пригоди тобто вчинення всіх дій необхідних і можливих задля усунення негативних наслідків своїх дій життю і здоров`ю потерпілого, та вважає, що вказані обставини є такими що пом`якшують покарання в розумінні ст. 66 КК України та вказують на те, що злочин вчинений внаслідок збігу певних життєвих обставин, які виникли без впливу на них обвинуваченого, і є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Тобто суд вважає наявними підстави для застосування ст. 69 КК України та призначення покарання ОСОБА_5 відповідно до ст. 58 КК України, у виді службового обмеження для військовослужбовців строком 1 (один) рік, з відрахуванням 10 відсотків із суми грошового забезпечення обвинуваченого в дохід держави тобто більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції частини 2 статті 286 КК України за це кримінальне правопорушення, без позбавлення права керування транспортними засобами.

Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку.

Запобіжний захід обвинуваченому не обирався.

Цивільний позов у справі не заявлено.

Витрати на залучення експерта слід стягнути з обвинуваченого.

Питання про скасування арешту на майно слід вирішити в порядку ст..174 КПК України.

Долю речових доказів слід вирішити в порядку ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 100, 369-371,373, 374, 469, 474, 475 КПК України, суд

у х в а л и в :

Угоду про визнання винуватості від 26 березня 2025 року у кримінальному провадженні № 0001240 від 29.12.2023, укладену між прокурором Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_3 , та обвинуваченим ОСОБА_5 , за участі захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_4 , затвердити.

ОСОБА_5 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.286 КК України, й призначити йому покарання, з застосуванням ч.1 ст.69 КК України, у виді службового обмеження для військовослужбовців строком 1 (один) рік, з відрахуванням 10 (десяти) відсотків із суми грошового забезпечення в дохід держави, без позбавлення права керування транспортними засобами.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 01.01.2024 по справі №461/3/24 на автомобіль марки «Volkswagen Golf» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_10 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 01.01.2024 по справі №461/3/24 на уламки від автомобіля марки «Volkswagen Golf» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Речові докази: транспортний засіб марки «Volkswagen Golf» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 повернути власнику ОСОБА_10 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ; пластикові уламки від автомобіля марки «Volkswagen Golf» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 знищити; компакт-диск б/н «HP DVD+R 16x 4/7 GB Data 120 min Video» - залишити при матеріалах кримінального провадження.

Процесуальні витрати за проведення експертиз №491-Е від 08.02.2024 в сумі 7572,80 грн., №492-Е від 09.02.2024 в сумі 8330,08 грн.; №490-Е від 09.02.2024 в сумі 12116,48 грн.; №493-Е від 08.02.2024 в сумі 9087,36 грн. №494-Е від 12.02.2024 в сумі 11359,20 грн. стягнути з ОСОБА_5 на користь держави.

У разі невиконання угоди про визнання винуватості прокурор має право звернутися до суду, який затвердив таку угоду, з клопотанням про скасування вироку протягом встановлених законом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення відповідного кримінального правопорушення.

Вирок може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду через Стрийський міськрайонний суд Львівської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення з підстав передбачених ч. 4 ст. 394 КПК України:

1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 цього Кодексу, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди;

2) прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою статті 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

Відповідно до ч.6 ст.376 КПК України копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження копію вироку мають право отримати в суді.

Головуючий суддя ОСОБА_1