Справа № 191/309/25
Провадження № 1-кс/191/58/25
У Х В А Л А

іменем України

23 січня 2025 року м. Синельникове

Слідчий суддя Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2

слідчого ОСОБА_3 ,

розглянувши в судовому засіданні в залі суду м. Синельникове клопотання слідчого СВ Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_4 про арешт майна, погодженого прокурором Дніпропетровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_5 , а також перевіривши надані матеріали клопотання, включаючи витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000104 від 16.01.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15 п.1 ч.2 ст.115 КК України,-

В С Т А Н О В И В :

Слідчий звернувся до слідчого судді із клопотанням про арешт майна, яке обґрунтовує тим, що СВ Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000104 від 16.01.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України,

Досудовим розслідуванням встановлено, що 15.01.2025 в період часу з 23-00 до 00-00 години за адресою: АДРЕСА_1 , до будинку увірвався командир підрозділу ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із невстановленими військовослужбовцями, маючи умисел на умисне вбивство двох і більше осіб, вчинили замах на життя військовослужбовців ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , однак з причин, що не залежали від їх волі, не довели свій злочинний умисел до кінця, після чого залишили місце події на автомобілі «Мітсубісі Л200» р/н НОМЕР_1 .

Так, 16.01.2025 військовослужбовців ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 для надання невідкладної медичної допомоги доставлено до Запорізької обласної клінічної лікарні.

17.01.2025 в приміщенні КНП «Запорізька обласна клінічна лікарня» ЗОР за адресою: м. Запоріжжя, Оріхівське шосе, 10 проведено огляд місця події в результаті якого виявлено та вилучено табельну вогнепальну зброю військовослужбовців ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а саме: пістолет Макарова № НОМЕР_2 з магазином, що містить 8 патронів упаковано в сейф-пакет № PSP 1085673; пістолет Макарова № НОМЕР_3 заряджений на момент огляду одним патроном з магазином, що містить 8 патронів упаковано в сейф-пакет № PSP 1085672; пістолет ТТ № НОМЕР_4 та магазин споряджений патронами у кількості 7 шт. упаковано в сейф-пакет № PSP1085671.

17.01.2025 вищевказану вилучену зброю визнано речовими доказами у кримінальному провадженні за №0000104 від 16.01.2025, так як вони можуть бути використанні під час доказування у суді.

Враховуючи вищевикладене, виявлені та вилучені предмети, зазначені у протоколі огляду місця події від 17.01.2025, які відповідають ознакам речового доказу, підлягають арешту з метою збереження речових доказів, які зберегли сліди вчинення кримінального правопорушення, що забезпечить виконання завдань кримінального провадження щодо швидкого, повного та неупередженого розслідування, встановлення винних осіб та притягнення до кримінальної відповідальності.

Згідно із ч. 2 ст. 100 КПК України речовий доказ може зберігатися у сторони кримінального провадження, якщо він добровільно наданий, або на підставі судового рішення. Згідно ч. 7 ст. 237 КПК України, речі, вилучені в ході проведення огляду, вважаються тимчасово вилученим майном. Згідно ч.5 ст.171 КПК України, клопотання про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

Таким чином, у даному кримінальному провадженні накладення арешту на предмети, вилучені 17.01.2025 є необхідною мірою, яка забезпечить позбавлення можливості будь-якою особою розпоряджатися ним та користуватися на певний необхідний строк, що забезпечить належне проведення у кримінальному провадженні необхідних слідчих дій та прийняття у ньому об`єктивного та неупередженого рішення.

На підставі викладеного, з метою забезпечення виконання завдань кримінального провадження щодо швидкого, повного та неупередженого розслідування, виникає необхідність у накладенні арешту на виявлені та вилучені предмети, зазначені у протоколі огляду місця події від 17.01.2025 року.

У зв`язку з цим, слідчий просить накласти арешт у вигляді заборони володіння, користування та розпорядження на майно виявлене та вилучене 17.01.2025 під час проведення огляду місця події в приміщенні КНП «Запорізька обласна клінічна лікарня» ЗОР за адресою : м. Запоріжжя, Оріхівське шосе, 10, а саме: пістолет Макарова № НОМЕР_2 з магазином, що містить 8 патронів упаковано в сейф-пакет № PSP 1085673; пістолет Макарова № НОМЕР_3 заряджений на момент огляду одним патроном з магазином, що містить 8 патронів упаковано в сейф-пакет № PSP 1085672; пістолет ТТ № НОМЕР_4 та магазин споряджений патронами у кількості 7 шт. упаковано в сейф-пакет № PSP1085671.

Слідчий в судовому засіданні клопотання підтримала та просила його задовольнити

Слідчий суддя, заслухавши думку слідчого, дослідивши матеріали клопотання, дійшов наступного висновку.

Відповідно до п. 18 ч.1 ст. 3 КПК України, до повноважень слідчого судді - судді суду першої інстанції належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Згідно ч. ч. 3-7 статті 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що : існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням. Ухвала слідчого судді або суду про застосування заходів забезпечення кримінального провадження припиняє свою дію після закінчення строку її дії, скасування запобіжного заходу, ухвалення виправдувального вироку чи закриття кримінального провадження в порядку, передбаченому цим Кодексом. З моменту втрати чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, ухвала слідчого судді або суду про застосування заходів забезпечення, передбачених пунктами 3-4-1, 8, 9 частини другої статті 131 цього Кодексу, припиняє свою дію. Застосування заходів забезпечення кримінального провадження, передбачених пунктами 3-4-1, 6-9 частини другої статті 131 цього Кодексу, не допускається, якщо під час кримінального провадження втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, крім випадків накладення арешту на майно з метою забезпечення збереження речових доказів. Для оцінки потреб досудового розслідування слідчий суддя або суд зобов`язаний врахувати можливість без застосованого заходу забезпечення кримінального провадження отримати речі і документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні. Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються. До клопотання слідчого, дізнавача, прокурора про застосування, зміну або скасування заходу забезпечення кримінального провадження додається витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження, в рамках якого подається клопотання.

В обґрунтування доводів клопотання слідчим надано копії : Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження №0000104 від 16.01.2025 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.15 ч.3, ст.115 ч.2 п.1 КК України; постанови про створення слідчої групи від 16.01.2025 року; рапорту дільничного офіцера поліції ВП №5 СРУП ГУНП в Дніпропетровській області від 16.01.2025 року; рапорту помічника чергового ВП №5 Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області від 16.01.2025 року; заяви ОСОБА_9 про залучення його до провадження як потерпілого від 16.01.2025 року; протоколу допиту потерпілого ОСОБА_9 ; заяви Арканія Тенгіз про добровільне видання зброї; протоколу огляду місця події від 17.01.2025 року; постанови про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання від 17.01.2025 року.

Відповідно до п.7 ч.2 ст. 131 КПК України, заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Згідно ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно вимог п.1 ч.2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів

За змістом ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно ч.2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати : правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до ч.11 ст.170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до ч. 1 статті 16 КПК України, позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Крім того, у клопотанні слідчий вказав, що у даному кримінальному провадженні накладення арешту на речі та предмети, вилучені 17.01.2025 року є необхідною мірою, яка забезпечить позбавлення можливості будь-якою особою розпоряджатися ним та користуватися на певний необхідний строк, що забезпечить належне проведення у кримінальному провадженні необхідних слідчих дій та прийняття у ньому об`єктивного та неупередженого рішення.

Враховуючи викладене, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання є обґрунтованим та підлягає задоволенню, в зв`язку з чим належить накласти арешт на вилучене під час огляду місця події шляхом заборони власникам та уповноваженим ними особам використання та розпорядження вказаними предметами.

Відповідно до ст. 175 КПК України, ухвала про арешт майна виконується негайно слідчим (дізнавачем), прокурором, на яких також покладається обов`язок визначення місця зберігання тимчасово вилученого майна.

Оскільки в матеріалах клопотання міститься достатньо відомостей про факт вчинення кримінального правопорушення та наявність підстав вважати тимчасово вилучене майно доказами в кримінальному провадженні, обмеження права власності на це майно, на думку слідчого судді, є розумним і співмірним завданням кримінального провадження.

Крім того, слідчий суддя роз`яснює, що відповідно до ст.174 КПК України, за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника чи володільця майна, якщо вони доведуть, що потреба у застосуванні такого заходу відпала, арешт майна може бути скасовано повністю або частково.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2,3,7,16, 98, 107, 131, 170-175, 369-372 КПК України, слідчий суддя, -

П О С Т А Н О В И В :

Клопотання слідчого СВ Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_4 про арешт майна задовольнити.

Накласти арешт у вигляді заборони володіння, користування та розпорядження на майно, виявлене та вилучене 17.01.2025 року під час проведення огляду місця події в приміщенні КНП «Запорізька обласна клінічна лікарня» ЗОР за адресою : м. Запоріжжя, Оріхівське шосе, 10, а саме: пістолет Макарова № НОМЕР_2 з магазином, що містить 8 патронів упаковано в сейф-пакет № PSP 1085673; пістолет Макарова № НОМЕР_3 , заряджений на момент огляду одним патроном з магазином, що містить 8 патронів упаковано в сейф-пакет № PSP 1085672; пістолет ТТ № НОМЕР_4 та магазин, споряджений патронами у кількості 7 шт. упаковано в сейф-пакет № PSP1085671.

Контроль за виконанням ухвали покласти на слідчого СВ Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_4 .

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в п`ятиденний строк з дня її проголошення.

Подання апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Слідчий суддя ОСОБА_1