УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 cічня 2025 року

м. Київ

справа № 456/4601/23

провадження № 51-216ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 01 липня 2024 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 14 листопада 2024 року стосовно засудженого ОСОБА_5 ,

встановив:

За вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 01 липня

2024 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянинаУкраїни, проживаючогоза адресою: АДРЕСА_1 , не працюючого, раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненнікримінального правопорушення, передбаченого ч. 4ст. 186 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено йому покарання із застосуванням ст. 69 цього Кодексу у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_6 , стосовно якого касаційна скарга не надходила.

Як убачається з вироку суду, 11 липня 2023 року близько 00:00, у ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які перебували разом на АДРЕСА_2 , раптово виник взаємоузгоджений умисел на вчинення крадіжки, поєднаної з проникненням у будинок

АДРЕСА_3 , який належить ОСОБА_7 , з метою заволодіння її майном. Реалізовуючи свій взаємоузгоджений злочинний умисел, спрямований на протиправне заволодіння чужим майном, переслідуючи корисливий мотив власного збагачення, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, в умовах воєнного стану,

за попередньою змовою групою осіб, ОСОБА_5 , стояв біля будинку

ОСОБА_7 та спостерігав, щоб їх дії не були викриті сторонніми особами, в той час як ОСОБА_6 , шляхом удару кулаком. розбив нижню ліву шибку вікна будинку АДРЕСА_3 , та через нього проник до будинку, після чого відчинив його вхідні двері, через які увійшов ОСОБА_5 . Перебуваючи у будинку, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 викрали грошові кошти в сумі 234 грн, які знаходились у гаманці потерпілої, кнопковий мобільний телефон марки «Samsung SGH-B100» вартістю 266,67 грн з сім-карткою мобільного оператора «Vodafone» НОМЕР_1 вартістю 80 грн та кнопковий мобільний телефон марки «Nokia1280» вартістю 206,67 грн з сім-карткою мобільного оператора «Vodafone» НОМЕР_2 вартістю 80 грн, чим спричинили потерпілій майнову шкоду на загальну суму 867, 34 грн.

Надалі, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , утримуючи при собі викрадене майно, були помічені потерпілою ОСОБА_7 , і в цей час, розуміючи, що їх дії носять відкритий характер для потерпілої, яка за ними спостерігає, та, ігноруючи зауваження останньої, втекли з викраденим майном з місця вчинення кримінального правопорушення та розпорядились ним на власний розсуд.

Львівський апеляційний суд ухвалою від 14 листопада 2024 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 задовольнив частково - змінив вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 01 липня 2024 року в частині призначення покарання ОСОБА_5 - пом`якшив йому покарання за ч. 4 ст. 186 КК із застосуванням ст. 69 КК та призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. В решті вирок залишив без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , не оспорюючи кваліфікації дій та доведеності винуватості засудженого ОСОБА_5 , порушує питання про перегляд судових рішень у частині призначеного покарання в зв`язку з його невідповідністю тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, яке за своїм розміром є явно несправедливим через суворість. Вважає, зокрема, що суди не повною мірою зважили на особу його підзахисного, який є особою молодого віку, позитивно характеризується, щиро розкаявся у вчиненні кримінального правопорушення, відшкодував шкоду потерпілій, та має бажання укласти контракт для проходження служби у Збройних Силах України. Вважає, що наявність вказаних обставин, давали підстави судам зробити висновок про можливість засудження ОСОБА_5 без реального відбування покарання та просить застосувати до останнього положення ст. 75 КК і звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Перевіривши доводи касаційної скарги та наявні у Верховному Суді копії оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі захисника не оспорюються.

Доводи касаційної скарги захисника щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, на думку Суду, є необґрунтованими з таких підстав.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винуватого й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

За правилами ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При цьому, суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується лише у тому разі, коли для цього є умови і підстави, визначені ст. 75 КК.

Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду має ґрунтуватися на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст мети й мотивів протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, наявність чи відсутність судимості в особи, що притягується до кримінальної відповідальності. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальну поведінку; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які знаходяться на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири співпадають з загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права.

Разом з цим, як питання призначення покарання,так і звільнення від його відбування безпосередньо пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_5 призначено з порушенням указаних норм права, а також усталеної судової практики.

Як убачається з копії оскаржуваного вироку, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_5 покарання, врахував характер і ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, а також дані про його особу, а саме, те, що він раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не працює, позитивно характеризується, добровільно відшкодував потерпілій завдану шкоду. Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а обставиною, яка його обтяжує - вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.

Зваживши ці обставини, суд вважав за можливе призначити покарання ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 186 КК із застосуванням положень 69 КК. Разом із цим, суд урахував і той факт, що ОСОБА_5 вчинено тяжкий злочин, який є умисним та корисливим, а тому обґрунтовано дійшов висновку, що його виправлення, попередження вчинення ним нових злочинів та досягнення цілей покарання щодо нього в цілому є неможливим без реального відбування покарання у місцях позбавлення волі.

Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку, цей суд перевірив посилання й доводи, наведені в апеляційній скарзі, та, встановивши відповідні підстави, пом`якшив ОСОБА_5 покарання.

Крім того, суд обґрунтовано відхилив доводи щодо можливості виправлення засудженого без відбування покарання з застосуванням ст. 75 КК, з огляду, зокрема, на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, корисливий мотив та обставини його вчинення.

Колегія суддів Касаційного кримінального суду звертає увагу, що суди попередніх інстанцій, застосовуючи положення ст. 69 КК під час призначення покарання, зазначили, які саме обставини справи та дані про особу засудженого стали підставами для пом`якшення йому покарання. А тому врахування одних і тих же обставин справи як таких, що дають підстави для одночасного застосування до засудженого і положень ст. 69 КК та призначення йому покарання, нижчого від найнижчої межі санкції статті, і положень ст. 75 КК та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, є недостатнім. Тому одночасне застосування двох різних інститутів, пов`язаних із пом`якшенням покарання та звільненням особи від його відбування за вчинення тяжкого злочину, повинно мати для цього достатні підстави, яких судом не було встановлено, що у свою чергу свідчить про необґрунтованість скарги щодо суворості покарання.

На переконання Суду, вданому випадку засудженому призначено покарання, яким в повній мірі досягається його мета і саме таке покарання буде достатнім для виправлення ОСОБА_5 та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність оскаржуваних судових рішень, умотивованість їх висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання, визначення порядку його відбування та справедливості обраного йому заходу примусу, захисником у касаційній скарзі не наведено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від

01 липня 2024 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від

14 листопада 2024 року стосовно засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3