Справа № 214/4857/22
У Х В А Л А

30 січня 2025 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю: секретаря судового засідання: ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції),

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши в судовому засіданні в залі суду в місті Кривому Розі клопотання сторони захисту щодо зміни запобіжного заходу ОСОБА_6 обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

В провадженні Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області перебуває вищевказане кримінальне провадження № 0000168 від 26.05.2022 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

Ухвалою суду від 23 грудня 2024 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 19 лютого 2025 року без визначення розміру застави.

Обвинувачений заявив клопотання про зміну запобіжного заходу на будь-який непов`язаний із триманням під вартою Просив змінити запобіжний захід, оскільки ризики не підтвердженні, обвинувачений позитивно характеризується, має сталі соціальні зв`язки. З часу постановлення ухвали з`явилась нові обставини:

- його тримання під вартою обумовлено дискримінацією за расовою приналежністю;

- стан здоров`я обвинуваченого погіршується, а лікування, яке йому надається носить формальний характер.

Захисник підтримав клопотання ОСОБА_6 які зводяться до незгоди з продовженням запобіжного заходу та обґрунтування ухвали суду від 23 грудня 2024 року.

Прокурор просив відмовити у задоволенні клопотання, оскільки обставин, які б не були враховані при розгляду 09 вересня 2024 року клопотань про запобіжні заходи, стороною захисту не зазначено, а обставини, які зазначені стороною захисту, не можуть бути підставою для перегляду запобіжного заходу.

Заслухавши пояснення учасників судового засідання, ознайомившись з доводами, що викладені в заявлених прокурором та обвинуваченим клопотанні, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до положень ст. 201 КПК України обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу та покладених на нього слідчим суддею, судом, чи про зміну способу їх виконання.

За приписами ст. ст. 200, 201 КПК України, відповідно до яких зміна чи скасування запобіжного заходу обумовлюється тим, що в ході кримінального провадження змінюються підстави застосування чи обставини, що враховувалися при обранні запобіжного заходу, внаслідок чого запобіжний захід може бути скасований або замінений на інший більше або менше суворий. Водночас, підставами звернення з клопотанням про зміну запобіжного заходу є обставини, які або існували під час прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу, але про які не було відомо сторонам, або які виникли після прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу. Існування таких обставин повинно бути обґрунтовано належними доказами.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення дієвості кримінального провадження, тобто досягнення його завдань та виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам (ч. 1 ст. 177 КПК України).

Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати суду докази обставин, на які вони посилаються (ч. 5 ст. 132 КПК України).

Отже, для зміни запобіжного заходу за клопотанням сторони захисту, остання повинна довести, що обставини, наведені у ст. 194 КПК України, які враховувались судом при застосуванні запобіжного заходу, перестали існувати або ж їх вага суттєво зменшилась.

Щодо доводів сторони захисту про наявність расової дискримінації щодо обвинуваченого як прихованої підстави для тримання під вартою:

Міжнародна конвенція про ліквідацію всіх форм расової дискримінації (МКЛРД) визначає поняття «расової дискримінації», засуджує будь-які її прояви та зобов`язує держави невідкладно всіма можливими способами проводити політику ліквідації всіх її форм.

Расова дискримінація означає будь-яке розрізнення, виняток, обмеження чи перевагу, засновані на ознаках раси, кольору шкіри, родового, національного чи етнічного походження, метою або наслідком яких є знищення або применшення визнання, використання чи здійснення на рівних засадах прав людини та основних свобод у політичній, економічній, соціальній, культурній чи будь-яких інших галузях суспільного життя

Статут Організації Об`єднаних Націй ґрунтується на принципах гідності і рівності, властивих кожній людині, і що всі держави-члени Організації зобов`язалися вживати спільних і самостійних заходів у співробітництві з Організацією Об`єднаних Націй для досягнення однієї з цілей Організації Об`єднаних Націй, яка полягає в заохоченні і розвитку загального поважання і додержання прав людини та основних свобод для всіх, без розрізнення раси, статі, мови чи релігії,

Загальна декларація прав людини проголошує, що всі люди народжуються вільними і рівними в своїй гідності та правах і що кожна людина повинна мати всі права і свободи, проголошені в ній, без будь-якого розрізнення, зокрема без розрізнення за ознакою раси, кольору шкіри чи національного походження,

Відповідно до національного законодавства:

- дискримінація ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними;

- непряма дискримінація ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними;

Обвинувачений стверджує, що продовження запобіжного заходу схоже на дискримінацію по расовій ознаці, оскільки суд посилається на наявність у нього громадянства Республіки Ізраїль, при цьому Конституція України не визнає подвійне громадянство. До того ж, представники держави посилались на його національну приналежність та проводили процесуальні дії у пам`ятні (трагічні) дні для представників його народу. Звернув увагу, що незастосування до нього альтернативних заходів, відрізняється від застосування запобіжних заходів по іншим категоріям справ (як то вбивства, корупційні правопорушення, злочини пов`язані з обігом наркотичних речовин). Більш детально виклав свої доводи у письмовому клопотанні.

Дослідивши доводи сторони захисту суд звертає увагу, що відповідно до статті 10 КПК України не може бути привілеїв чи обмежень у процесуальних правах, передбачених цим Кодексом, за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних чи інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, громадянства, освіти, роду занять, а також за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб без об`єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (див. mutatis mutandis рішення від 11 червня 2002 р. у справі ««Willis v. the United Kingdom», заява № 36042/97, п. 48 [ ]); близьке за змістом визначення дискримінації закріплене у п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні».

Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (див. рішення ЄСПЛ у справі «Van Raalte v. the Netherlands», заява № 20060/92, п. 39 [ ]).

Так, в кожному судовому засіданні бере участь представник Уповноваженого з прав людини. Уповноважений Верховної Ради України з прав людини здійснює нагляд за реалізацією державної політики протидії дискримінації на локальному та загальнодержавному рівні.

Твердження обвинуваченого носять загальний характер, не містять належної аргументації та деталізації, оскільки, посилання на громадянство Республіки Ізраїль відсуне в обґрунтуванні підстав для застосування запобіжного заходу.

Обвинуваченим не зазначено, в чому конкретно поводження з ним відрізняється від компараторної групи та яка саме це компараторна група.

Законодавцем внесено зміни до кримінального процесуального законодавства України з огляду на наявність широкомасштабної агресії Російської Федерації, щодо злочинів проти національної безпеки, що є логічним та обґрунтованим під час воєнного стану.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності дій, які безпосередньо пов`язані із воєнним станом, що триває є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків. За таких обставин колегія суддів не може погодитись з доводами сторони захисту щодо відсутності або втрати актуальності ризиків, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризик це подія, яка ймовірно може настати за наявності певних підстав. Об`єктивність існування зазначених підстав щодо ризиків вбачається з вищенаведених відомостей, а тому колегія суддів не може погодитись з обґрунтованістю доводів сторони захисту щодо дієвості інших запобіжних заходів ніж тримання під вартою.

Суд стверджує, що дотримується при здійсненні правосуддя положень національного та міжнародного законодавства щодо недопущення будь-якої форми дискримінації.

Щодо стану здоров`я обвинуваченого:

Суд звертає увагу, що неодноразово здійснював заходи щодо з`ясування стану здоров`я ОСОБА_6 та забезпечення йому належної медичної допомоги. Станом на час розгляду клопотання відсутні медичні дані щодо неможливості надання медичної допомоги в умовах слідчого ізолятору.

Тим не менше, суд вкотре звертає увагу, що положеннями статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» та ст.ст. 6, 39, 72 Основ законодавства України про охорону здоров`я, передбачено, що особи, узяті під варту, мають право на надання їм медичної допомоги.

Судовою колегією враховується, що надання необхідної медичної допомоги особам у місцях тримання під вартою є обов`язком держави та саме держава має забезпечити належний захист здоров`я ув`язнених.

За ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України.

Крім цього, відповідно до пунктів 2.5-2.8 Розділу ІІ Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту за № 212/20525, затвердженого Наказом МОЗ України № 239/5/104 від 10.02.2012, консультування, обстеження і лікування фахівцями закладів охорони здоров`я (якщо воно можливе в умовах медичної частини СІЗО) здійснюється в медичних частинах СІЗО в присутності персоналу медичної частини. Усі висновки медичних обстежень, консультацій та дані щодо проведеного лікування в обов`язковому порядку вносяться медичним персоналом СІЗО до відповідних форм первинної облікової документації. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. У разі звернення особи, узятої під варту, до лікаря медичної частини СІЗО з проханням про допуск обраного лікаря-фахівця лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан її здоров`я та запит до керівництва СІЗО. Керівництво СІЗО забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця. Усі висновки медичного обстеження, консультації та дані щодо проведеного лікування лікарем-фахівцем в обов`язковому порядку вносяться до відповідних форм первинної облікової документації. Відшкодування витрат, пов`язаних із залученням обраного лікаря-фахівця, здійснюється за рахунок особи, узятої під варту, якій надавалась медична допомога, або її родичів. У разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Про необхідність проведення обстеження, яке потребує вивезення особи, узятої під варту, до закладу охорони здоров`я, лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан її здоров`я та запит до керівництва СІЗО. Керівництво СІЗО забезпечує своєчасне направлення особи, узятої під варту, на обстеження до обраного лікарем медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Якщо за результатами огляду чи обстеження особи, узятої під варту, встановлено, що вона потребує надання медичної допомоги у закладі охорони здоров`я з орієнтовного переліку, лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, та звертається із запитом до керівництва СІЗО.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, стаття 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод покладає на державу обов`язок захищати фізичне здоров`я осіб, позбавлених волі.

Держава має забезпечити належний захист здоров`я ув`язнених, зокрема шляхом надання необхідної медичної допомоги (п. 72 рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 року у справі «Ухань проти України», заява № 30628/02).

Відповідно до пункту 138 рішення ЄСПЛ від 15.05.2012 року у справі «Каверзін проти України» (Kaverzin v. Ukraine), заява № 23893/03, надання необхідної медичної допомоги особам у місцях тримання під вартою є обов`язком держави (див., наприклад, рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Ухань проти України» (Ukhan v. Ukraine), заява № 30628/02, пп. 72-74, з подальшими посиланнями). Встановлюючи те, чи виконали державні органи свої обов`язки з надання медичної допомоги особі, яка перебуває під вартою і під їхнім контролем, Суд має оцінити якість медичних послуг, наданих такій особі з урахуванням стану її здоров`я та «практичних вимог ув`язнення», і, якщо її було позбавлено адекватної медичної допомоги, з`ясувати, чи становило це нелюдське і таке, що принижує гідність, поводження на порушення статті 3 Конвенції (див. рішення у справах «Сарбан проти Молдови» (Sarban v. Moldova), заява № 3456/05, п. 78, від 4 жовтня 2005 року, «Алексанян проти Росії» (Aleksanyan v. Russia), заява № 46468/06, п. 140, від 22 грудня 2008 року, і «Євген Олексеєнко проти Росії» (Yevgeniy Alekseyenko v. Russia), заява № 41833/04, п.104, від 27 січня 2011 року).

Враховуючи, що обвинувачений є слідчо-заарештованим і перебуває під юрисдикцією суду, з метою недопущення порушення прав на медичну допомогу, враховуючи положення Наказу Мінюстиції України від 14.06.2019 № 1769/5 "Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України" та Порядок взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затверджений наказом Мінюстиції України та Мінохорони здоров`я України від 10.02.2012 року № 239/5/104, суд вважає за доцільне, провести медичне обстеження обвинуваченого.

Клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу не містить інших доводів на підтвердження зміни підстав застосування запобіжного заходу чи обставин, які враховувалися при його обранні та продовженні, що могло би слугувати підставою для зміни та застосування обвинуваченому більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 201, 202 КПК України, колегія суддів:

ПОСТАНОВИЛА:

В задоволенні заяви обвинуваченого ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу на непов`язаний із триманням під вартою - відмовити.

Зобов`язати начальника Державної установи «Криворізька установа виконання покарань (№3)», начальника Криворізької міської медичної частини № 3 та начальника Філії Державної установи «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» у Дніпропетровській та Донецькій областях забезпечити проведення медичного обстеження обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для встановлення наявних захворювань та надання йому необхідної медичної допомоги, в тому числі із можливістю залучення відповідних лікарів-фахівців, у тому числі з наданням можливості його транспортування до відповідного медичного закладу, з дотриманням вимог «Порядку взаємодії закладів охорони здоров?я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров?я з питань надання медичної допомоги особам, взятим під варту», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерством охорони здоров?я України № 239/5/104 від 10 лютого 2012 року.

Контроль щодо дотримання прав обвинуваченого в частині надання йому необхідної медичної допомоги покласти на прокурора (старшого у групі прокурорів) у кримінальному провадженні.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний тест ухвали складено 03 лютого 2025 року.

Головуючий: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_2