Номер провадження: 11-кп/813/1360/25
Справа № 496/736/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні виділені матеріали кримінального провадження №0001196 від 24.09.2024 рокуза апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 07.02.2025 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Хлібодарське, Одеського району, Одеської області, громадянина України, освіта середня, не одруженого, офіційно не працюючого, раніше не судимого, відносно якого на розгляді Овідіопольського районного суду Одеської області перебуває обвинувальний акт за ч.1 ст.263, ч.2 ст.307, ч.1 ст.309 КК України; зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України,

встановив:

На розгляді Біляївського районного суду Одеської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України.

Під час підготовчого судового засідання прокурор відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_10 звернувся з клопотанням про продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з визначенням застави у розмірі 250 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Ухвалою місцевого суду задоволено клопотання прокурора та в порядку ч.3 ст.315 КПК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 , з визначенням застави у розмірі 250 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 757000 (сімсот п`ятдесят сім тисяч) гривень, строком до 07.04.2025 року.

Мотивуючи прийняте рішення, місцевий суд врахував дані про особу обвинуваченого;тяжкість інкримінованого обвинуваченому злочину, а також існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які стали підставою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу, які не зменшились і не відпали.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у виді домашнього арешту або змінити розмір застави до 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 60560 (шістдесят тисяч п`ятсот шістдесят) гривень.

Захисник посилається на необґрунтованість та невмотивованість оскарженої ухвали, оскільки судом не враховано даних, які характеризують особу обвинуваченого, соціальних зв`язків, а також відсутність ризиків, які слугують підставою для продовження строку тримання під вартою.

Також захисник зазначає, що судом першої інстанції обвинуваченому визначений непомірний розмір застави.

В апеляційній скарзі захисник не клопотав про виклик свого підзахисного в судове засідання. Обвинувачений ОСОБА_9 також не звертався до апеляційного суду із клопотанням про забезпечення його участі під час апеляційного розгляду.

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України (далі - КПК) розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

За наведених обставин, враховуючи положення ч.4 ст.405, ч.4 ст.422-1 КПК апеляційний розгляд проведено за відсутності обвинуваченого.

У судовому засіданні апеляційного суду захисник ОСОБА_7 , яка здійснює захист обвинуваченого ОСОБА_9 на підставі доручення, у зв`язку з неможливістю явки у судове засідання захисника ОСОБА_8 , підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, звернув увагу, що обвинувачений вчинив дане кримінальне правопорушення в той час, коли обвинувальний акт відносно нього в іншому кримінальному провадженні перебував на розгляді в суді.

Заслухавши суддю-доповідача; захисника ОСОБА_7 , яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення скарги; дослідивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.3 ст.315 КПК під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених Розділом II цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що розглядаючи клопотання прокурора, суд першої інстанції дотримався положень ст.ст.177, 178, 183, 315 КПК та прийняв законне та обґрунтоване рішення про продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки менш суворі запобіжні заходи можуть виявитися нездатними для забезпечення належної поведінки обвинуваченого та виконання покладених на нього обов`язків.

Підставою для продовження строку дії запобіжного заходу є наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч.ч. 1, 2 ст.177 КПК.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжкого злочину.

Прийняте рішення суд мотивував тяжкістю покарання, яке загрожує ОСОБА_9 у разі визнання його винуватим, а також продовження існування раніше встановлених ризиків, які дають підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на свободі, може здійснити спроби переховування від суду, незаконно впливати на свідків, іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню та вчинити інше кримінальне правопорушення, з огляду на характеристику особи обвинуваченого.

Апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи сторони захисту в частині відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК, які зазначені в оскарженій ухвалі, з урахуванням даних про особу підозрюваного та наявності у нього міцних соціальних зв`язків, з огляду на таке.

Ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати спроби протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

При цьому, КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується/продовжується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Судом враховано, що обвинувачений, розуміючи тяжкість можливого покарання може вдатися до спроб переховування від суду, а тому ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК - впливу на учасників процесу у цьому ж кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками та іншими учасниками процесу в кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.

Апеляційний суд визнає наявність ризику незаконного впливу обвинуваченого на учасників процесу у цьому ж кримінальному провадженні, оскільки покази свідків, які станом на даний час ще не допитані в судовому засіданні, мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого досудового розслідування, перебуваючи на свободі, обвинувачений може здійснювати незаконний вплив на свідків та інших учасників, схиляючи їх до зміни показів в рамках даного кримінального провадження, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Наявність ризику можливості перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином також не виключається.

Щодо продовження існування ризику, передбаченого п. 5 ч.1 ст.177 КПК, колегія суддів погоджується з обґрунтуванням наявності зазначеного ризику в ухвалі суду, про те, що обвинувачений не має постійного джерела прибутку, на даний час притягується до кримінальної відповідальності в іншому кримінальному провадженні, що свідчить про можливість вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення.

Колегія суддів враховує обставини даної справи, особу обвинуваченого та зазначає, що зміна запобіжного заходу останньому на більш м`який з великою вірогідністю може виявитися недостатнім стримуючим фактором для забезпечення виконання останнім покладених на нього обов`язків.

Матеріали справи не містять даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою за станом здоров`я. Стороною захисту апеляційному суду таких документів також не надано.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Стосовно доводів захисника щодо необґрунтованості визначення місцевим судом розміру застави, колегія суддів зазначає наступне.

Частина 4 ст. 182 КПК передбачає, що розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Частиною 5 статті 182 КПК визначено межі розмірів застави в залежності від тяжкості вчинених злочинів, а також передбачено щодо особи, підозрюваної у вчиненні тяжкого злочину розмір застави у межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Вказані положення кримінального процесуального закону свідчать про те, що саме слідчий суддя вправі визначити, чи здатна застава у розмірі від 20 до 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб (розмір застави щодо особи, обвинуваченої у вчиненні, зокрема особливо тяжкого злочину) забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої особи, а також оцінити доведеність обставин, які свідчать про існування виключного випадку.

На думку колегії суддів, визначений судом першої інстанції розмір застави, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, тяжкості інкримінованого обвинуваченому злочину, та особи обвинуваченого, який на даний час притягується до кримінальної відповідальності в іншому кримінальному провадженні, є достатнім стримуючим фактором для забезпечення належної процесуальної поведінки, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню.

Окрім того, позиція Європейського суду стосовно питання обрання національними судами запобіжного заходу у вигляді застави та призначення її розміру, цілковито прослідковується в рішенні Суду у справі «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain) від 28.09.2010 року, в якому Суд зазначає, що розмір застави має оцінюватись в першу чергу «з огляду на особу підсудного, належну йому власність, його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на впевненість у тому, що перспектива втрати застави або заходів проти його поручителів у випадку його неявки до суду буде достатньою для того, щоб стримати його від втечі».

Апеляційний суд вважає, що місцевий суд при визначенні розміру застави правильно врахував обставини кримінального провадження та особу обвинуваченого, тому не вбачає на даній стадії підстав для зменшення розміру застави.

Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів вважає, що висновок місцевого суду про необхідність продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відповідає вимогам кримінального процесуального закону, ґрунтується на матеріалах справи, а дані про особу обвинуваченого та пред`явлене обвинувачення, зокрема в тяжкому злочині, дають достатні підстави вважати, що на даний час дійсно існують зазначені судом ризики, які виправдовують обрання саме такого виду запобіжного заходу, в тому числі й щодо визначення розміру застави.

Апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого тримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а сторона захисту не позбавлена можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо непомірного розміру застави, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали, зменшення розміру застави та зміни запобіжного заходу на більш м`який.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника та скасування ухвали суду першої інстанції

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 07.02.2025 року, якою обвинуваченому ОСОБА_9 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою в кримінальному провадженні №0001196 від 24.09.2024 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4