КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря ОСОБА_4

представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 в інтересах власника майна ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 16 січня 2025 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 16.01.2025 задоволено клопотання прокурора другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у сфері протидії організованої злочинності Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Офісу Генерального прокурора ОСОБА_7 , та накладено арешт на майно, яке виявлене та вилучене в ході проведення обшуку 13.12.2024 року на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 09.12.2024, за місцем фактичного проживання директора ТОВ «ГАРАНТБУД» , - ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: мобільний телефон «Iphone», імеі1 НОМЕР_1 , імеі2 НОМЕР_2 із сім карткою оператора «Київстар» з номером телефону НОМЕР_3 .

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник ОСОБА_5 в інтересах власника майна ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначав, що в

_____________________________________________________________________________

Справа № 757/61403/24-к Слідчий суддя - ОСОБА_8

Апеляційне провадження № 11-сс/824/1528/2025 Суддя-доповідач - ОСОБА_1

ухвалі Печерського районного суду міста Києва від 09.12.2024 про надання дозволу на проведення обшуку слідчим суддею чітко зазначено про відсутність підстав для вилучення мобільних телефонів, оскільки слідчим не доведено, що їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою експертного дослідження, або що такі об`єкти отримані в результаті вчинення кримінального правопорушення чи є засобом або знаряддям його вчинення.

Проте, всупереч вищезазначеного рішення слідчого судді, за результатами проведеного обшуку у ОСОБА_6 було вилучено лише його мобільний телефон, незважаючи на те, що останнім надано пароль логічного захисту.

У подальшому, ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 24.12.2024 було повернуто клопотання прокурора про накладення арешту на майно ОСОБА_6 , як таке, що не відповідає вимогам законодавства.

У свою, чергу, прокурором, без дотримання вимог законодавства та приписів, які визначені в рішенні слідчого судді від 24.12.2024, повторно подано клопотання про накладення арешту на майно.

Також апелянт вказував, що з часу вилучення мобільного телефону минуло більше місяця, тобто більш ніж достатньо часу для копіювання інформації з вилученого мобільного телефону ОСОБА_9 .

Крім того, ОСОБА_10 є свідком у даному кримінальному провадженні, а тому таке обмеження права власності свідка не відповідає засадам кримінального провадження.

Прокурор у судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином.

10.02.2024 від прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_11 надійшло клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги, з посиланням на неможливість прибуття в судове засідання у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі.

Разом з тим, доказів на обгрунтування викладених у клопотанні обставин щодо неможливості забезпечення участі прокурора у судовому засіданні, а також відомостей щодо неможливості прибуття в судове засідання інших прокурорів з числа групи прокурорів у даному кримінальному провадженні, до клопотання не долучено.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 172, ч. 4 ст. 405 КПК України, заслухавши думку представника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 , який не заперечував проти здійснення судового розгляду без участі прокурора, колегія суддів вважає за можливе проводити апеляційний розгляд у відсутності прокурора.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи представника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 , який підтримав подану апеляційну скаргу, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000021 від 01.02.2023 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4, 5 ст. 191, ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 384 КК України.

Згідно даних клопотання, органом досудового розслідування встановлено, що службові особи Державної митної служби України, діючи за попередньою змовою з службовими особами суб`єктів господарської діяльності, умисно, протиправно, здійснили привласнення та розтрату коштів державного бюджету в особливо великих розмірах при виконанні укладених договорів з реконструкції міжнародних пунктів пропуску.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 09.12.2024 надано дозвіл на проведення обшуку за адресою фактичного проживання директора ТОВ «ГАРАНТБУД» ОСОБА_6 , а саме: АДРЕСА_1 .

Згідно даних протоколу обшуку від 13.12.2024, цього ж дня проведено обшук за адресою фактичного проживання директора ТОВ «ГАРАНТБУД» ОСОБА_6 , а саме: АДРЕСА_1 , в ході якого виявлено та вилучено мобільний телефон «Iphone», імеі1 НОМЕР_1 , імеі2 НОМЕР_2 із сім карткою оператора «Київстар» з номером телефону НОМЕР_3 .

Постановою старшого слідчого в ОВС НСУ НПУ ОСОБА_12 від 13.12.2024 вилучене за місцем проживання директора ТОВ «ГАРАНТБУД» ОСОБА_6 майно визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.

14.12.2024 прокурор другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у сфері протидії організованої злочинності Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Офісу Генерального прокурора ОСОБА_7 звернувся до слідчого судді Печерського районного суду міста Києва із клопотанням про накладення арешту на майно, яке виявлене та вилучене в ході проведення обшуку 13.12.2024 року за місцем фактичного проживання директора ТОВ «ГАРАНТБУД» ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: мобільний телефон «Iphone», імеі1 НОМЕР_1 , імеі2 НОМЕР_2 із сім карткою оператора «Київстар» з номером телефону НОМЕР_3 .

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 24.12.2024 повернуто вищевказане клопотання про накладання арешту на тимчасово вилучене майно прокурору із встановленням строку в сімдесят дві години для усунення недоліків.

27.12.2024 після усунення недоліків, прокурор другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у сфері протидії організованої злочинності Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Офісу Генерального прокурора ОСОБА_7 повторно звернувся до слідчого судді Печерського районного суду міста Києва із клопотанням про накладення арешту на майно, яке виявлене та вилучене в ході проведення обшуку 13.12.2024 року за місцем фактичного проживання директора ТОВ «ГАРАНТБУД» ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: мобільний телефон «Iphone», імеі1 НОМЕР_1 , імеі2 НОМЕР_2 із сім карткою оператора «Київстар» з номером телефону НОМЕР_3 .

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 16.01.2025 задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на майно, яке виявлене та вилучене в ході проведення обшуку 13.12.2024 року на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 09.12.2024, за місцем фактичного проживання директора ТОВ «ГАРАНТБУД» , - ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: мобільний телефон «Iphone», імеі1 НОМЕР_1 , імеі2 НОМЕР_2 із сім карткою оператора «Київстар» з номером телефону НОМЕР_3 .

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Предметом апеляційного оскарження є ухвала слідчого судді, яка переглядається, виходячи з тих обставин кримінального провадження, які існували на день її постановлення.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання слідчого про накладення арешту на мобільний телефон із сім-картою, вилучений за місцем проживання ОСОБА_6 , з тих підстав, що вказане містить відомості, які мають значення для встановлення фактичних обставин кримінального правопорушення, у встановленому законом порядку визнане речовими доказами у межах кримінального провадження № 0000021, та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке слідчий просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на майно, вилучене під час проведення обшуку за місцем проживання директора ТОВ «ГАРАНТБУД» ОСОБА_6 , оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно може бути пошкоджене, втрачене, знищене, відчужене чи передане.

Крім того, як убачається із долучених до клопотання відомостей, у ході огляду вилученого мобільного телефону виявлено переписку ОСОБА_6 з приводу реконструкції пункту пропуску «Дяківці», відомості про дати та оплати певний грошових сум, зразки підписів.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя наклав арешт на майно ОСОБА_6 з дотриманням вимог закону, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про невідповідність вилученого мобільного телефону ознакам речових доказів, є безпідставними, оскільки встановлені органом досудового розслідування фактичні обставини у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що інформація та матеріали, які зберігаються на вилученому телефоні, може бути використана як доказ факту та обставин вчинення кримінального правопорушення, що згідно ч. 3 ст. 173 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

Крім того, накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або позбавленням таких прав, а носить тимчасовий характер застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження, тому відповідні обмеження є розумними і співмірними з огляду на завдання кримінального провадження.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_6 є свідком у даному кримінальному провадженні, не впливають на правильність висновків слідчого судді, оскільки арешт майна з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна, не вимагає обов`язкового оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

З огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Як убачається з положень ч. 7 ст. 236 КПК України, вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Відповідно до абзацу 2 ч. 5 ст. 171 КПК України, у разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої ст. 235 КПК України, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

З урахуванням наведеного, відсутність мобільного телефону у переліку, щодо якого прямо було надано дозвіл на відшукання в ухвалі слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 09.12.2024 про дозвіл на обшук, не є перешкодою для тимчасового вилучення такого майна та звернення у подальшому з клопотанням про арешт такого майна з урахуванням дотримання прокурором вимог ч. 5 ст. 171 КПК України, а тому доводи апеляційної скарги у цій частині є безпідставними.

Доводи представника власника майна про те, після повернення ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 24.12.2024 клопотання прокурора про накладення арешту на майно ОСОБА_6 , прокурор повторно подав клопотання про накладення арешту на дане майно без дотримання вимог законодавства та приписів, які визначені у вищевказаній ухвалі слідчого судді від 24.12.2024, спростовуються матеріалами клопотання.

Так, як убачається із долучених до клопотання відомостей, після постановлення слідчим суддею Печерського районного суду міста Києва від 24.12.2024 ухвали про повернення клопотання прокурора для усунення недоліків, на виконання вказаної ухвали органом досудового розслідування проведено огляд вилученого у ОСОБА_6 мобільного телефону, в ході якого встановлено наявність у ньому переписок та інформації, які мають значення для кримінального провадження.

Після проведення вказаних процесуальних дій та усунення недоліків, прокурор у визначений ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 24.12.2024 строк повторно звернувся із клопотанням про арешт майна.

Колегією суддів не встановлено недотримання прокурором вимог ст.ст. 171, 172 КПК України при повторному зверненні із клопотанням про арешт майна, які б слугували підставою для відмови у його задоволенні.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 376, 395, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 в інтересах власника майна ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 16 січня 2025 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3