Справа № 462/1158/25
провадження 1-кп/462/317/25
У Х В А Л А

18 березня 2025 року м. Львів

Залізничний районний суд м. Львова в складі

судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченої ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Львові кримінальне провадження №0000135 від 13.06.2024р. про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Добросин Жовківського району Львівської області, громадянки України, українки, без місця реєстрації, раніш не судимої, у вчненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України -

встановив:

ОСОБА_4 , обвинувачується в тому, що вона маючи прямий умисел на організацію незаконного переправлення осіб через державний кордон України, з корисливих мотивів, переслідуючи мету незаконного збагачення, усвідомлюючи, що на період дії правового режиму воєнного стану, виїзд за межі країни громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років забороняється, 11.10.2024 близько о 13:52 год., зустрівшись із ОСОБА_6 на території ТРЦ «Південний», що за адресою: м. Львів, вул. Щирецька, 36, запропонувала йому за 18 ООО доларів США організувати його незаконне переправлення через державний кордон України, шляхом забезпечення виготовлення останньому відповідного військово-облікового документу, в якому буде вказано про непридатність ОСОБА_6 до військової служби з виключенням з військового обліку («білого білета»), який в свою чергу і наддасть право безперешкодно перетнути державний кордон України та повідомила про необхідність надання їй, під час наступної зустрічі, копій паспорту громадянина України, військово-облікового документу, копій ідентифікаційного коду.

Надалі, 17.10.2024 близько о 10:30 год. ОСОБА_4 перебуваючи за кермом транспортного засобу марки «BMW ХЗ», р.н. НОМЕР_1 неподалік ТЦ «ВАМ», за адресою: м. Львів, Скнилівський провулок, 7, зустрівшись із ОСОБА_6 , який сів у вказаний транспортний засіб, надала усні гарантії організації нею незаконного перетину ОСОБА_6 державного кордону України, за грошову винагороду у розмірі 18 ООО доларів США, шляхом забезпечення виготовлення військово-облікового документу, в якому буде вказано про непридатність ОСОБА_6 до військової служби з виключенням з військового обліку ( «білого білета»), що в свою чергу наддасть можливість безперешкодно перетнути державний кордон У країни та виїхати до країн Європейського Союзу, а також додатково розповіла процедуру перетину кордону, після чого ОСОБА_7 надав ОСОБА_4 раніше озвучений нею перелік документів а саме: копію паспорта громадянина України, копію військово-облікового документа, копію ідентифікаційного коду, та дві фотокартки, грошові кошти в сумі 18 ООО доларів США, що згідно довідки НБУ станом на 17.10.2024 становить 742 060 грн. 80 коп.

Таким чином, ОСОБА_4 , обвинувачується в організації незаконного переправлення особи через державний кордон України та сприянні його вчиненню порадами та вказівками, вчиненому з корисливих мотивів, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

06 березня 2025р. між прокурором Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_3 та обвинуваченою ОСОБА_4 за участі її захисника ОСОБА_5 укладено угоду про визнання винуватості, згідно з якою ОСОБА_4 беззаперечно та у повному обсязі визнала свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.332 КК України, сторони узгодили покарання ОСОБА_4 із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років, на підставі ст. 75 КК України сторони дійшли згоди про можливість виправлення ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства та можливість застосування до неї звільнення від відбування основного покарання з випробуванням з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. При цьому, обставинами, що пом`якшують покарання сторони визначили щире каяття, активне сприяння досудовому розслідуванню, вчинення злочину внаслідок тяжких особистих сімейних обставин, добровільне пожертвування на користь Збройних Сил України 72864 грн. Обвинуваченій роз`яснено наслідки укладення та затвердження угоди, а також наслідки невиконання даної угоди.

В судовому засіданні сторони кримінального провадження підтримали угоду, просили суд її затвердити.

Розглядаючи питання про затвердження угоди про визнання винуватості, суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст. 470 КПК України прокурор при вирішенні питання про укладення угоди про визнання винуватості зобов`язаний враховувати такі обставини: 1) ступінь та характер сприяння підозрюваного чи обвинуваченого у проведенні кримінального провадження щодо нього або інших осіб; 2) характер і тяжкість обвинувачення (підозри); 3) наявність суспільного інтересу в забезпеченні швидшого досудового розслідування і судового провадження, викритті більшої кількості кримінальних правопорушень; 4) наявність суспільного інтересу в запобіганні, виявленні чи припиненні більшої кількості кримінальних правопорушень або інших більш тяжких кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог частини сьомої статті 474 КПК України, суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо: 1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди; 2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства; 3) умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб; 4) існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися; 5) очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань; 6) відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.

Санкцією ч. 3 ст. 332 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дев`яти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років з конфіскацією майна. Тобто, за вчинення даного кримінального правопорушення передбачено одне основне покарання у виді позбавлення волі та два додаткових - позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років та конфіскацією майна.

Відповідно до ст. 77 КК України у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу, позбавлення державної нагороди України.

Згідно з вимогами ч. 1 ст.69 КК України за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції статті Особливої частини цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 цієї ж статті на підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове.

Об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду у складі ВС зроблено правовий висновок , відповідно до якого згідно з положеннями ст. 55 КК у випадку, коли санкцією відповідної частини статті Особливої частини КК передбачено можливість призначення особі додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, суд, визнаючи особу винуватою у вчиненні відповідного кримінального правопорушення, має право призначити таке додаткове покарання незалежно від того, чи обвинувачений обіймав певну посаду або займався певною діяльністю на час вчинення кримінального правопорушення (Постанова від 04.09.2023р. у справі 404/2081/22).

З укладеної угоди жодним чином не обґрунтовано звільнення ОСОБА_4 від додаткових покарань, передбачених ч.3 ст. 332 КК України.

Крім того, суд касаційної інстанції неодноразово наголошував, що врахування одних і тих же обставин як таких, що дають підстави для одночасного застосування до засудженого положень ст. 69 КК України і призначення йому покарання нижчого від найнижчої межі санкції статті, так і положень ст. 75 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, є недостатнім. Одночасне застосування двох різних інститутів, пов`язаних із пом`якшенням покарання та звільненням особи від його відбування за вчинення тяжкого та особливо тяжкого злочину, має мати для цього достатні підстави. (Постанова ВС від 17.08.2023р. № 606/2606/21, Постанова ВС ККС від 9 квітня 2020 року у справі № 727/6578/17).

Зі змісту угоди вбачається, що сторони навели достатніх підстав для застосування положень ст. 69 КК України, однак не навели та належним чином не вмотивували наявність підстав для застосування ст. 75 КК України, а обмежились лише посиланням на вказану норму. А тому суд вважає, що призначення узгодженого сторонами угоди покарання в даному випадку є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність

Відповідно до п. 1 ч. 7 ст. 474 КПК України суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо, умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону.

На підставі викладеного та керуючись ст. 314, 474 КПК України, суд

постановив:

у затвердженні угоди про визнання винуватості між прокурором Львівської Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_3 та обвинуваченою ОСОБА_4 в кримінальному провадженні № 0000135 від 13.06.2024р. про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України відмовити.

Судове провадження про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України продовжити у загальному порядку.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1