Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

23 січня 2025 року м. Рівне

Справа № 569/3885/13-к

Провадження № 11-кп/4815/204/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі :

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

захисників-адвокатів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника-адвоката ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника-адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 17 вересня 2024 року, якою продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_8 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п.6, 9, 12 ч.2 ст. 115, ч.4 ст. 187, ч.3 ст. 289 Кримінального кодексу України (далі - КК), та ОСОБА_9 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п.6, 9, 12 ч.2 ст. 115, ч.4 ст. 187, ч.3 ст. 289 КК, у кримінальному провадженні №0000004,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 17 вересня 2024 року задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 15 листопада 2024 року.

Обвинувачений ОСОБА_8 в апеляційній скарзі просить суд скасувати вказане судове рішення, оскільки місцевий суд при його постановленні допустив істотні порушення вимог Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), оскільки загальний строк розгляду даного кримінального провадження вже перевищує 11 років 6 місяців, протягом яких обвинувачені утримуються під вартою в умовах слідчого ізолятора. Вказав, що суд покликався а ризики, які були актуальні при обранні цього виду запобіжного заходу, однак прокурором не було надано доказів щодо продовження їх існування і на даний час, та місцевим судом не було враховано принцип розумних строків розгляду.

Обвинувачений ОСОБА_9 у своїй апеляційній скарзі з аналогічних підстав також просить скасувати зазначену ухвалу.

Адвокат ОСОБА_6 - захисник обвинуваченого ОСОБА_8 в апеляційній скарзі просить цю ухвалу скасувати та обрати ОСОБА_8 більш м`який запобіжний захід. На обґрунтування цих вимог вказала, що на сьогоднішній день ризики, передбачені ст. 177 КПК, щодо ОСОБА_8 відсутні. На даний час її підзахисний утримується в ДУ «Рівненський слідчий ізолятор» вже більше 12 років, однак інкриміновані йому злочини, вчинено до 20.06.2017, а тому, враховуючи приписи ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону України №838-VIII від 21.11.2015, у разі засудження ОСОБА_8 до позбавлення волі, йому має бути зараховано строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Водночас зазначила, що ОСОБА_8 позитивно характеризується у ДУ «Рівненський слідчий ізолятор», раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, а в умовах утримання під вартою він не може отримувати належної медичної допомоги.

У своїй апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_5 просить вказану ухвалу скасувати та відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_9 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

На обґрунтування цих вимог зазначив, що прокурором не було доведено, що заявлені ним ризики на даний час не зменшились і виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою, до клопотання не долучено жодних доказів. Вказав, що ОСОБА_9 перебуває під вартою понад 12 років, а зважаючи на те, що інкриміновані йому злочини було вчинено у 2012 році, то з урахуванням положень ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону України №838-VIII від 21.11.2015, обвинувачений вже відбув покарання у виді строкового позбавлення волі, передбаченого санкцією ч.2 ст. 115 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача, думку захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_6 , захисника обвинуваченого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_5 на підтримання апеляційних скарг, думку прокурора ОСОБА_4 щодо безпідставності апеляційних вимог та залишення ухвали без змін, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить таких висновків.

Згідно з приписами ч.1 ст. 404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч.3 ст. 331 КПК суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Цією ж нормою на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою/продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики ЄСПЛ, що узгоджується з вимогами ч.5 ст. 9 КПК.

При вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно ч.1 ст. 183 КПК, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, в порядку ст. 331 КПК, повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

В провадженні Рівненського міського суду Рівненської області перебуває кримінальне провадження за №0000004 стосовно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п.6, 9, 12 ч.2 ст. 115, ч.4 ст.187, ч.3 ст. 289 КК України, та ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п.6, 9, 12 ч.2 ст. 115, ч.4 ст. 187, ч.3 ст. 289 КК України.

Апеляційним судом встановлено, що у вересні 2012 року ОСОБА_9 та ОСОБА_8 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, при цьому строк дії запобіжного заходу неодноразово продовжувався.

Обґрунтовуючи рішення про продовження строку тримання під вартою, місцевий суд вказав, що розгляд кримінального провадження на даний час не завершено з поважних причин, а ризики, передбачені п.п.1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК не зменшилися, застосування більш м`яких запобіжних заходів є неможливим.

Однак, під час апеляційного перегляду ухвали місцевого суду встановлено, що зазначені вимоги закону при розгляді клопотань про продовження строків тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 не були дотримані в повному обсязі.

Продовживши обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_8 найбільш суворий запобіжний захід, судом не з`ясовано та не наведено переконливих аргументів на користь того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити їх належної процесуальної поведінки та запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК.

При цьому, слід звернути увагу на позиції Європейського Суду з прав людини, які згідно ч.2 ст. 8, ч.5 ст. 9 КПК є частиною національного законодавства, щодо підходу до розгляду доцільності продовження строків тримання особи під вартою як протягом досудового слідства, так і судового розгляду, яке ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, наступне рішення про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави подальшого втручання в право особи на свободу (справа Руденко проти України).

В контексті п.3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у п.60 рішення у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст. 177 КПК.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Отже, наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою має бути ретельно перевірено, існування ризиків негативної поведінки особи чітко наведені та проаналізовано питання щодо можливості застосування альтернативного запобіжного заходу.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Дейнеко проти України», не розглянувши конкретні факти або альтернативні триманню під вартою запобіжні заходи та посилаючись головним чином і постійно на тяжкість обвинувачень, органи влади продовжували строк тримання заявника під вартою до розгляду його справи судом на підставах, які не можуть вважатися достатніми для обґрунтування тривалості тримання під вартою. Отже, це є порушенням пункт 3 статті 5 Конвенції.

Натомість суд першої інстанції не дотримався вищенаведених вимог.

Колегія суддів вважає, що подані прокурором до суду клопотання про продовження строків тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_8 містять формальний виклад обставин, мотивовані лише тяжкістю злочину та наявністю ризиків, які були враховані при обранні запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинувачених.

Так, при обранні обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою було зазначено про тяжкість інкримінованого обвинувачення та ризики можливості переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, продовжити свою злочинну діяльність, тобто вчинити інше кримінальне правопорушення, чим перешкоджати кримінальному провадженню, проте з плином часу це обґрунтування не змінилося також при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_8

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення пункту 3 статті 5 Конвенції у справах проти України у зв`язку з тим, що навіть тоді, коли йшлося про тривалі строки тримання під вартою, національні суди посилалися на однакові підстави, якщо вони були, упродовж усього періоду тримання заявника під вартою (рішення у справі «Харченко проти України»).

Зокрема, в контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня («Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватись в світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бакчиєв проти Молдови).

Вважаючи за доцільне продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , суд першої інстанції погодився з доводами, викладеними в клопотанні прокурора, посилаючись на раніше встановлені під час обрання та продовження обвинуваченим запобіжного заходу ризики, суд не навів обставин, які б переконливо виправдовували подальше тримання обвинувачених під вартою, оскільки їх актуальність на момент продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою прокурором не підтверджена.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом безпідставно продовжено обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_8 строк тримання під вартою.

Суд апеляційної інстанції враховує вимоги ст. 5 Конвенції, правову позицію ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012 у справі «Тодоров проти України», відповідно до якої «для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку».

Висновок суду про неможливість застосування до ОСОБА_9 та ОСОБА_8 іншого більш м`якого запобіжного заходу взагалі не аргументований, носить формальний характер, оскільки суд обмежився лише посиланням на те, що більш м`які запобіжні заходи не забезпечать запобіганню визначених ризиків.

Апеляційний суд зазначає, що застосування запобіжного заходу у виді тримання обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 під вартою перебуває за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення їх належної поведінки на цей період, оскільки до обвинувачених даний запобіжний захід був застосований ще з вересня 2012 року, тобто обвинувачені перебувають під вартою понад дванадцять років. У зв`язку з чим, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою є не співмірним меті заходу, тому під час вирішення питання продовження строків тримання під вартою не було забезпечено виконання засад судочинства і змагального процесу відповідно до процедур Глави 18 КПК, внаслідок чого судове рішення не відповідає вимогам законності, обґрунтованості та вмотивованості.

Апеляційний суд вважає, що значна тривалість судового розгляду, за відсутності відомостей щодо явного зловживання стороною захисту процесуальними правами, не може перекладатися на обвинувачених шляхом обмеження права на свободу, що відносно обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 носить довготривалий характер, навіть за наявності обґрунтованого обвинувачення і при цьому очікуване покарання не слід ототожнювати із застосуванням запобіжного заходу.

У даному кримінальному провадженні, зваживши всі обставини у їх сукупності, в тому числі і відомості щодо осіб обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , які раніше не судимі, колегія суддів приходить висновку щодо обґрунтованості апеляційних вимог сторони захисту.

Враховуючи вказані обставини, і те, що в ухвалах суду про продовження обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_8 строку тримання під вартою протягом багатьох років містяться посилання, фактично, на ті самі обставини, які слугували підставами для обрання запобіжного заходу у вересні 2012 року, тобто без належного доведення підстав продовження відносно них виняткового запобіжного заходу та без урахування зменшення ризиків з плином часу, колегія суддів приходить висновку, що таку тривалість тримання обвинувачених під вартою не можна вважати виправданою.

Стороною обвинувачення не було надано будь-яких доказів на підтвердження доцільності продовження строку тримання обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 під вартою.

Водночас, зважаючи на те,що під час апеляційного розгляду було встановлено, що ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 10.01.2025 обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_8 було змінено запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, а строк дії оскаржуваної ухвали закінчився, тому Рівненський апеляційний суд не надсилає дану ухвалу до виконання.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , захисника обвинуваченого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_5 - задовольнити, апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 17 вересня 2024 року, якою продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - скасувати, в задоволенні клопотань прокурора про продовження строку тримання під вартою - відмовити.

Ця ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3