Справа № 276/1454/24
Провадження по справі№ 1-кп/276/35/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2025 року с-ще Хорошів

Володарсько-Волинський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Володарсько-Волинського районного суду кримінальне провадження №0000093 по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженець с. Ставки Володарсько-Волинського району Житомирської області, зареєстрований та фактично проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , особа з інвалідністю 2 групи, пенсіонер, раніше не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст.436-2 КК України,

ВСТАНОВИВ :

Згідно із Конституцією України, Україна є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншими міжнародно-правовими актами є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

Всупереч вказаним нормам міжнародного права президент Російської Федерації (далі -РФ) ОСОБА_6 , а також інші невстановлені на цей час досудовим розслідуванням представники влади РФ, діючи всупереч вимогам п.п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (XXV) від 21.12.1965 № 2131(ХХ), від 14.12.1974 № 3314 (XXIX), спланували, підготували і розв`язали агресивну війну та воєнний конфлікт проти України.

20.02.2014 Російською Федерацією розпочато збройну агресію проти України шляхом порушення ЗС РФ всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням РФ порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і РФ про статус та умови перебування Чорноморського флоту РФ на території України від 28 травня 1997 року, для блокування військових частин ЗСУ.

У подальшому 24.02.2022 о 5 год. президентом РФ ОСОБА_6 оголошено про початок спеціальної військової операції на території України. Того ж дня, близько 05 год. 10 хв. ЗС РФ, що діяли за наказом керівництва РФ, здійснено запуск крилатих та балістичних ракет по аеродромах, військових штабах, складах, підрозділах ЗСУ та інших військових формувань. Після чого, тоді ж, війська РФ сухопутним шляхом зайшли на суверенну територію України.

Так, на виконання вищевказаного наказу військовослужбовці ЗС РФ шляхом застосування зброї незаконно вторглись на територію України через державні кордони України в Житомирській, Київській, Чернігівській, Херсонській, Миколаївській, Харківській, Сумській, інших областях та здійснили збройні напади на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, цивільні об`єкти, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, а також здійснюють окупацію окремих частин з числа вказаної території, чим змінили межі території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що продовжується до цього часу та призводить до загибелі людей та інших тяжких наслідків.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.22 № 64/2022, в Україні з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 введено воєнний стан строком на 30 діб, який у подальшому було неодноразово продовжено.

Так, 19.04.2022, приблизно о 09 год. 00 хв., ОСОБА_4 , будучи достовірно обізнаним про факт здійснення збройної агресії Російською Федерацією проти України, достовірно володіючи інформацією, що починаючи з 2014 року представниками РФ здійснено тимчасову окупацію частини території України, а з 24 лютого 2022 року підрозділами ЗС РФ та іншими її військовими формуваннями здійснено широкомасштабне вторгнення на територію суверенної держави Україна, діючи умисно з мотивів підтримки інформаційних впливів держави-агресора на шкоду інформаційній безпеці України та з метою їх поширення серед оточення, перебуваючи у приміщенні робочого кабінету філії «Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат» АТ «Об`єднана гірничо-хімічна компанія», що розташована за адресою: Житомирська область, смт. Іршанськ, вул. Шевченка, буд. 1, під час суперечки з ОСОБА_7 в присутності ОСОБА_8 , умисно висловлював твердження про те, що збройні сили РФ звільняють Україну від військ НАТО, які окупували територію України, а також, що кінцевою метою дій РФ є не захоплення та окупація України, а її звільнення від діючого режиму.

Таким чином, ОСОБА_4 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, виправдовував, визнавав правомірною, заперечував збройну агресію Російської Федерації проти України, розпочату у 2014 році, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 436-2 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_4 фактично свою вину у вчиненому злочині не визнав та пояснив, що він російську агресію не виправдовував, не заперечував та Росію не звеличував. Пояснив, що Україна є демократична держава і він має право вільно висловлювати свою думку згідно ст. 34 Конституції України. Обвинувачений зазначив, що в кінці квітня 2022 року він перебуваючи на території Іршанського ГЗК перебуваючи в кабінеті ОСОБА_7 вів з ним приватну розмову, в ході якої питав про службу їх колеги з кабінету ОСОБА_10 , з яким не було зв`язку, в ході розмови вони «зцепились за війну», обвинувачений сказав ОСОБА_7 що російські війська зайшли на територію України, а нам немає чим захищатися, оскільки вся техніка була розпродана та списана і самої армії, як була колись, вже немає. Обвинувачений зазначив, що він російську армію чи «путіна» не звав, та й він би його не слухав, про НАТО нічого не говорив ( в подальшому зазначив, що можливо щось не пам`ятає), також між ними не було розмови про окупацію території України та її звільнення від будь-якого режиму. Спілкувався він з ОСОБА_7 близько 10-30 хвилин, розмова була на підвищених тонах, саме ОСОБА_7 провокував його, викрикуючи «Хто? ОСОБА_13» на весь цех. З ОСОБА_8 обвинувачений не спілкувався, він зайшов в кінці розмови з ОСОБА_7 , до обвинуваченого не підходив, лише сказав, що «його не треба звільняти», але чому він так сказав обвинувачений не знає, бо він йому за звільнення нічого не говорив. Також обвинувачений повідомив, що зі свідками ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у нього конфліктів не було, відносини були робочі, навіть товариські (особливо з ОСОБА_7), вони часто розмовляли на різні теми. Чому свідки в судовому засіданні та при розслідуванні надавали такі показання обвинувачений не знає, проте, в подальшому обвинувачений зазначив, що можливо на них хтось впливав, можливо ОСОБА_7 хотів зайняти його місце у відділі, проте це його припущення. На уточнююче запитання суду чи заперечує він повідомлений свідком ОСОБА_7 зміст розмови, що був між ними, обвинувачений відповів, що не заперечує. У судових дебатах обвинувачений підтвердив раніше надані ним показання та вказав, що не розуміє що він такого зробив, оскільки він вів приватну конфіденційну розмову із співробітником, публічно ні Росію, ні її війська на території України не звав, жодних публікацій не робив, ніяких коштів чи іншого фінансування російській армії не надавав.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показав, що працює в філії «Іршанський гірничо-збагачувальний комбінат» АТ «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» з 2014 року, обвинувачений вже працював до його влаштування на роботу. З обвинуваченим конфліктів у свідка ніяких не було, час від час виникали дискусії ідеологічного характеру, оскільки ОСОБА_4 захоплювався періодом Радянського союзу, так як він користувався повагою у той період як воїн-інтернаціоналіст. В квітні 2022 року до службового кабінету свідка з перевіркою по техніці безпеки прийшов обвинувачений та під час спілкування у них почалася дискусія щодо вторгнення Росії на територію України, свідок зазначив, що багато працівників їх комбінату захищають Батьківщину, і під час розмови обвинувачений почав говорити свідку, що Росія та її війська звільняють України від НАТО, а також від діючого маріонеткового режиму, який панує в країні. Це викликало бурхливу реакцію свідка, вони почали спілкуватися на підвищених тонах, також в цей час до кабінету зайшов інший працівник комбінату ОСОБА_8 , який також почувши ці слова обвинуваченого сказав ОСОБА_4 , що його не потрібно не від кого звільняти. Також, свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні повідомив, що ці слова обвинуваченого викликали у нього обурення та він сказав обвинуваченому, що запише цю розмову на телефон, який лежав у нього на столі. Після цього дискусія між свідком і обвинуваченим фактично припинилася та вони пішли в цех продовжувати перевірку на дотримання правил з питань техніки безпеки. Свідок зазначив, що дискусія з обвинуваченим тривала десь до 40 хвилин, під час їхньої суперечки з обвинуваченим постійно відкривалися двері до кабінету, хтось з працівників заглядав до кабінету, але хто саме він не звертав уваги, так як був повернутий спиною до дверей, хто в подальшому доповів керівництву про вказану суперечку свідок не знає. Свідок зазначив, що його неодноразово допитували та з ним проводили слідчий експеримент на робочому місці, події та конкретні висловлювання обвинуваченого свідок пам`ятав краще під час проведення зазначених слідчих дій, оскільки минуло вже більше двох років.

Покази свідка ОСОБА_7 підтвердив свідок ОСОБА_8 , який в суді повідомив, що в квітні 2022 року він зайшов до свого службового кабінету та почув суперечку між працівниками Іршанського ГЗК ОСОБА_7 та ОСОБА_4 з приводу вторгнення військ Росії на території України, в ході якої обвинувачений почав говорити ОСОБА_7 , що Росія та її війська звільняють України від НАТО, на що свідок відповів обвинуваченому, що його не потрібно не від кого звільняти та почав далі займатися своїми робочими справами, а обвинувачений з ОСОБА_7 ще трохи посперечалися в кабінеті та пішли в цех далі по своїм справам.

Крім показів свідків вина ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину також підтверджується дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами, зокрема:

- витягом з ЄРДР за №0000093, про внесення 18.05.2022 відомостей про кримінальне правопорушення за ч.1 ст.111-1 КК України, відповідно до якого 19 квітня 2022 року ОСОБА_4 публічно закликав до підтримки рішень та дій держави-агресора, збройних формувань держави-агресора на території України;

- рапортом оперуповноваженого 1 сектору Коростенського РВ УСБУ в Житомирській області ОСОБА_11 про виявлення в ході виконання контррозвідувальних та оперативно-розшукових заходів фактів виправдовування агресії РФ проти України ОСОБА_4 серед працівників Іршанського ГЗК, який направлено в порядку ст.. 214 КПК України до слідчого відділу УСБУ;

- постановою від 23.07.2022 про зміну кримінальної правової кваліфікації, якою змінено правову кваліфікацію у кримінальному провадженні №0000093 з ч.1 ст. 111-1 на ч.1 ст. 436-2 КК України;

- протоколом слідчого експерименту від 23.05.2024 за участю свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які безпосередньо в службовому кабінеті механічного цеху Іршанського ГЗК, розташованого в смт. Іршанськ по вул. Шевченка, 1, показали своє місце розташування та розташування обвинуваченого ОСОБА_4 19 квітня 2022 року, повідомили що між ОСОБА_7 та обвинуваченим відбулася суперечка, в ході якої обвинувачений відповів ОСОБА_7 , що російські військові прийшли не окупувати нас, а звільнити від окупації військами НАТО чи прозахідного маріонеткового уряду, та що Україна не самостійна, а перебуває під їх окупацією.

Суд відхиляє доводи сторони захисту про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту від 23.05.2024 з тих підстав, що слідчий експеримент на території Іршанського ГЗК проведено без дозволу власника приміщень, де він проводився.

Вказані доводи сторони захисту спростовуються наданими прокурором листом слідчого УСБУ в Житомирській області від 29.12.2023, адресованого начальнику філії «Іршанського гірничо-збагачувального комбінату» про надання можливості проведення огляду місця події на території ІГЗК з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження №0000093 та листом-відповіддю т.в.о. начальникаІршанського ГЗК від 17.01.2024 про надання слідчому дозволу на проведення процесуальних заходів в рамках кримінального провадження №0000093 на території підприємства.

Згідно із ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Проте, у ході судового розгляду судом не встановлено, а стороною захисту не зазначено, які та чиї саме права було порушено внаслідок проведення 23.05.2023 за участю свідків слідчого експерименту на території Іршанського ГЗК.

Разом з тим, суд погоджується з доводами сторони захисту та визнає недопустимим доказом наданий прокурором висновок спеціаліста за результатами проведення лінгвістичного дослідження усного мовлення № 80 від 11.04.2023, складеного стажистом судового експерта експертного сектора Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз СБ України в УСБУ в Житомирській області ОСОБА_12 , оскільки відповідно до ст.84 КПК України процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів. При цьому згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у справі № 583/877/21 від 29 травня 2023 року, висновок спеціаліста може бути використано як доказ виключно у кримінальних провадженнях про вчинення проступків, до яких, дії, передбачені ч.1 ст. 436-2 КК України не відносяться.

Водночас, проаналізувавши та оцінивши інші досліджені докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку, перевіривши та оцінивши усі доводи учасників судового провадження, суд доходить висновку щодо доведеності у ході судового розгляду вини ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 436-2 КК України поза розумним сумнівом.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч.1 ст.436-2 КК України, у якому обвинувачується ОСОБА_4 , полягає у дії, а саме у виправдовуванні, визнанні правомірною, запереченні збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році.

Під виправдовуванням збройної агресії РФ проти України, розпочатої у 2014 році, слід розуміти наведення аргументів чи висловлення своєї особистої думки, направлені на формування у адресата помилкового переконання в тому, що збройна агресія РФ проти України, розпочата у 2014 році, має своє логічне пояснення та відповідні підстави, з яких країна агресор діє вимушено (виправдано). З іншого боку суб`єкт може наголошувати на тому, що збройна агресія РФ та подальша окупації окремих територій України була викликана неправомірними чи злочинними діями окремих державних, політичних чи громадських діячів, партій, рухів чи організацій, з огляду на що вона є виправданою.

Визнавати правомірним це наводити аргументи на користь того, що збройна агресія Російської Федерації проти України, розпочата у 2014 році, та тимчасова окупація частини території України були чи є необхідними для задоволення потреб українського народу чи його окремої частини, встановлення правопорядку, захисту прав людей, та відповідають нормам і стандартам міжнародного права, тобто є правомірними та законними.

Заперечення збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році, та тимчасової окупації частини території України передбачає висловлення незгоди з вказаними вище офіційно встановленими фактами, їх спростування та/або наведення аргументів чи висловлення своєї особистої думки, направлені на переконання адресата у тому, що збройна агресія Російської Федерації проти України, розпочата у 2014 році, та тимчасова окупація частини території України не мали місця та фактично не відбувались.

У ході судового розгляду допитані в якості свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтвердили факт того, що в квітні 2022 року під час робочого дня, перебуваючи у робочому кабінеті механічного цеху Іршанського ГЗК, у ході спілкування обвинувачений висловлював твердження та переконував співрозмовників, щозбройні сили РФ звільняють Україну від військ НАТО, а також, що кінцевою метою дій РФ є не захоплення та окупація України, а її звільнення від діючого режиму, що є ознаками об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 436-2 КК України, а саме виправдовування, визнання правомірною, заперечення збройної агресії Російської Федерації проти України.

Суд не бере до уваги покази обвинуваченого ОСОБА_4 про те, що між ним і ОСОБА_7 не було розмови про окупацію території України та її звільнення від НАТО чи будь-якого режиму, а він лише зазначив, що російські військові зайшли на територію України, а нам нема чим захищатися, оскільки вказані доводи спростовуються як показами свідків, так і дослідженими в ході судового розгляду письмовими доказами.

Жодних сумнівів у правдивості показань свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в суду не виникає, оскільки, проаналізувавши матеріали кримінального провадження, судом установлено, що показання та пояснення свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , протягом тривалого часу були послідовними, логічними, незмінними та такими, які не дають можливості тлумачити їх неоднозначно. Вони повністю узгоджуються між собою в деталях щодо обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи: часу, місця, способу вчинення злочину та особи, яка його вчинила. Такі показання свідків загалом узгоджуються з іншими доказами у справі, зокрема, з протоколом проведення з ними слідчого експерименту з відеозаписом від 23.05.2024 та відповідають обставинам події, викладеним у обвинувальному акті.

Обставин, які могли б свідчити про те, що свідки оговорили обвинуваченого судом не встановлено, як свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , так і сам обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні повідомили, що конфліктних ситуацій чи неприязних відносин між ними не було, вони неодноразово спілкувалися на різні теми, у тому числі політичного характеру.

Також, суд відхиляє посилання обвинуваченого на відсутність в його діях складу інкримінованого йому злочину через те, що він вів з ОСОБА_7 конфіденційну розмову та не здійснював публічних закликів чи публікацій про виправдовування збройної агресії Російської Федерації або заклику чи підтримки дій Росії по захопленню і окупації території України чи фінансування збройних сил Росії.

Так, об`єктивна сторону складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 436-2 КК України пов`язана з виправдовуванням, визнанням правомірною, запереченням збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році, не містить обов`язкового елементу складу злочину як здійснення таких дій публічно чи у публічних місцях або поширення таких відомостей із застосуванням засобів масової інформації, надання фінансової допомоги представникам держави-агресора, її збройним формуванням, оскільки такі дії передбачені складами інших кримінальних правопорушень, зокрема передбачених у ст.ст. 111-1, 111-2, ч.3 ст. 436-2 КК України.

Також, суд критично оцінює твердження обвинуваченого про відсутність в його діях складу інкримінованого йому злочину, оскільки він як громадянин України користується правом на свободу думки і слова, а також вільне вираження своїх поглядів.

Суд зазначає, що ст.34 Конституції України гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Разом з тим, вказане право не є безумовним, тобто необмеженим за будь-яких обставин. Вказане право згідно із Конституцією України може бути обмежено. Можливість вказаного нормативно закріплена у ч. 2 ст. 34 Конституції України.

Так, згідно ч. 2 ст. 34 Конституції України, здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Конституційний Суд у Рішенні № 2-рп/2012 від 20.01.2012, вказав та розтлумачив, що здійснення прав на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Таке конституційне обмеження прав особи збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію узгоджується з положеннями пункту 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, в яких зазначено, що при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.

Таким чином, право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, згідно із яким кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір, обмежується державою при переслідуванні легітимної мети - захист національної безпеки. При цьому переслідується легітимна ціль запобігання злочинам та захист прав інших людей.

Підводячи підсумок наведеного, суд зазначає, що Україна гарантує кожному конституційне право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Проте, це право може бути і є обмеженим у правовій демократичній державі у правовий спосіб, а саме шляхом прийняття закону про кримінальну відповідальність за вчинення дій, у яких міститься виправдовування та визнання правомірною збройної агресії Російської Федерації проти України, а також глорифікація осіб, які здійснюють збройну агресію. Вказане обмеження здійснено законом і переслідує легітимну (правову) мету захисту національної безпеки, територіальної цілісності, запобігає злочинам та здійснює захист прав інших осіб.

Проведеним у судовому засіданні дослідженням доказів судом встановлено, що надані державним обвинуваченням докази вцілому є достовірними та достатніми, оскільки не протирічать один одному, та у своїй сукупності надають можливість суду зробити висновок про доведеність винуватості обвинуваченого поза розумним сумнівом у передбаченому законом порядку.

Таким чином, суд вважає вину обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину встановленою та доведеною, і його дії кваліфікує за ч.1 ст.436-2 КК України, як виправдовування, визнання правомірною, заперечення збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд керується положеннями ст.65 КК України щодо загальних засад призначення покарання та враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, обставини справи, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.436-2 КК України відноситься до категорії нетяжких злочинів.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченому, у відповідності до ст.66 КК України та обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому у відповідності до ст.67 КК України судом не встановлено.

Суд зокрема враховує особу ОСОБА_4 , який раніше не судимий, має постійне місце проживання, характеризується позитивно, неодноразово нагороджувався державними відзнаками до річниць виведення військ з Афганістану, є інвалідом війни 2 групи, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває.

Згідно з досудовою доповіддю, наданою Житомирськими районним сектором №2 філії Державної установи «Центр пробації» у Житомирській області, орган пробації дійшов висновку про середній ризик небезпеки для суспільства та повторного вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_4 , та що його виправлення без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства (у т.ч. для окремих осіб). На думку органу пробації виконання покарання у громаді можливо лише за умови здійснення з боку органу пробації нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобіганню вчиненню обвинуваченим повторних кримінальних правопорушень.

З врахуванням викладеного, приймаючи до уваги, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню інших злочинів, враховуючи наведені вище обставини, відсутність фактів вчинення обвинуваченим інших дій на шкоду інтересам держави, думку прокурора та органу пробації, дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що останній раніше не судимий, є особою з інвалідністю 2 групи, суд вважає, що його виправлення та перевиховання можливе без ізоляції від суспільства та призначає обвинуваченому покарання, достатнє і необхідне для його виправлення та попередження скоєння ним нових злочинів, у виді пробаційного нагляду у середніх межах санкції ч.1 ст.436-2 КК України.

Враховуючи належну процесуальну поведінку обвинуваченого підстав для обрання запобіжного заходу до набрання вироком законної сили не вбачається.

Арешт у провадженні не накладався, речові докази, процесуальні витрати відсутні. Цивільний позов не заявлявся.

Керуючись ст.ст. 349, 371, 373, 374 КПК України, суд, -

У ХВ А Л И В :

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.436-2 Кримінального кодексу України, і призначити йому покарання у виді пробаційного нагляду строком на 1 рік 6 місяців.

На підставі ст.59-1 КК України покласти на ОСОБА_4 такі обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання;

3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

Строк відбування покарання ОСОБА_4 обчислювати з моменту постановки засудженого на облік органом з питань пробації.

Запобіжний захід ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили не обирати.

Вирок може бути оскаржений до Житомирського апеляційного суду через Володарсько-Волинський районний суд Житомирської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок, який набрав законної сили, обов`язковий для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягає виконанню на всій території України.

Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку. Копію вироку негайно вручити обвинуваченому та прокурору.

Головуючий суддя: ОСОБА_1