КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/5270/2024 Категорія: ч. 4 ст. 186 КК України
ЄУН: 754/9308/24 Суддя у суді І інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 грудня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0001418, внесеного до ЄРДР 21 червня 2024 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Деснянської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_7 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 25 липня 2024 року, яким

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, не працюючого, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , проживаючого в АДРЕСА_2 , не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, та призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 5 років позбавлення волі.

В силу ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим стром 2 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України,

за участю сторін апеляційного провадження:

прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком суду ОСОБА_6 визнаний винуватим у тому, що 20 червня 2024 року приблизно о 15.28 год., перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Братиславська, 14-Б, у приміщені магазину «Сільпо» ТОВ «Сільпо-Фуд» (), побачив на стелажах товар, після чого, у нього виник злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, в умовах воєнного стану, який введено з 05 годин 30 хвилин 24 лютого 2022 року Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та неодноразово продовжено, останній раз Указом Президента України від 6 травня 2024 року № 271/2024 строком на 90 діб відповідно.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, в умовах воєнного стану, ОСОБА_6 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, тобто діючи умисно, протиправно, з корисливих мотивів, впевнившись, що за його злочинними діями ніхто зі сторонніх осіб не спостерігає та його дії є таємними для оточуючих, взяв із торгових стелажів товар, який належить ТОВ «Сільпо-Фуд» (), а саме: пляшку води «Моршинська», ємністю 1,5 л, вартістю 18,66 грн. без ПДВ та пляшку горілки «Гетьман», ємністю 1,75 л, вартістю 407,50 грн. без ПДВ, а всього на загальну суму 426,16 грн. без ПДВ, які ОСОБА_6 тримав при собі та направився у бік виходу з магазину.

Продовжуючи свій протиправний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна в умовах воєнного стану, ОСОБА_6 , утримуючи вищевказаний товар при собі, не розрахувавшись за нього, пройшов повз касову зону та направився до виходу з магазину, однак, таємні дії останнього були викриті охоронцем магазину, який помітив, що ОСОБА_6 намагається викрасти товар з вищевказаного магазину, оминаючи касову зону, після чого висловив йому вимогу негайно зупинитись і повернути належне магазину майно.

Після чого, ОСОБА_6 , усвідомлюючи, що його злочинні дії, спрямовані на таємне викрадення чужого майна, в умовах воєнного стану, викриті охоронцем магазину «Сільпо», не зважаючи на вимогу останнього зупинитись та повернути товар, не припинив своєї протиправної діяльності, продовжив реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на викрадення майна ТОВ «Сільпо-Фуд» (), тобто змінив злочинний умисел на відкрите викрадення чужого майна, діючи відкрито та усвідомлюючи протиправність своїх дій, вибіг з приміщення магазину «Сільпо» у невідомому напрямку, тим самим відкрито викрав чуже майно в умовах воєнного стану, яким розпорядився на власний розсуд, чим завдав ТОВ «Сільпо-Фуд» () матеріального збитку на загальну суму 426,16 грн.

ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 186 КК України, а саме, у відкритому викраденні чужого майна в умовах воєнного стану.

Цим же вироком вирішено питання речового доказу.

Не оспорюючи фактичні обставини кримінального правопорушення та кваліфікацію дій обвинуваченого, не погоджуючись з вироком суду в частині призначеного обвинуваченому покарання, прокурор у кримінальному провадженні подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 призначити за ч. 4 ст. 186 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років. В іншій частині вирок залишити без змін.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор наголошує на тому, при призначенні обвинуваченому покарання суд не у повній мірі виконав вимоги закону та, вирішуючи питання щодо міри покарання, не у повній мірі врахував ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, та призначив обвинуваченому покарання, яке є явно несправедливим внаслідок м`якості.

Прокурор вважає, що у матеріалах кримінального провадження відсутні достатні дані, що підтверджували б наявність такої пом`якшуючої покарання обставини, як щире каяття. Злочинна діяльність ОСОБА_6 була виявлена працівниками патрульної поліції майже одразу після вчинення кримінального правопорушення. Фактично, обвинувачений під тягарем викриття та неминучого покарання, вільно використовуючи право на захист, скористався можливістю визнати себе винуватим, прагнучи уникнути справедливого покарання за вчинене та зменшити його розмір. Інкриміноване корисне кримінальне правопорушення, у даному випадку тяжкий злочин, ОСОБА_6 скоїв під час дії воєнного стану, що усвідомлювалось ним, він ніде не працевлаштований, джерел доходів не має, за місцем проживання характеризується посередньо. Все це, на думку прокурора, свідчить про відсутність критичної оцінки обвинуваченим своєї поведінки і наміру змінити своє життя. Обвинувачений викрав пляшку горілки «Гетьман», що не свідчить про вчинення злочину внаслідок тяжких особистих обставин, у зв`язку зі скрутним матеріальним становищем, необхідності здобуття їжі для себе, членів родини або задоволення його інших критичних потреб, а тому, як наголошує прокурор, відсутнє дійсне щире каяття у ставленні ОСОБА_6 до скоєного і до свого способу життя у цілому.

Як наголошує прокурор, ОСОБА_6 під час розгляду справи визнав, що не працює та не мав коштів, щоб купити горілку. Небажання займатися суспільно корисною діяльністю, вчинення крадіжки алкогольного напою, усвідомлення скоєння злочину під час воєнного стану - все це свідчить, на переконання прокурора, про антисоціальну та криміналізовану спрямованість особистості ОСОБА_6 .

На думку прокурора, за наведених обставин у суду не було підстав застосовувати положення ст. 69 КК України.

Як наголошує прокурор, врахування того, що обвинувачений раніше не судимий, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, посередньо характеризується за місцем проживання, пом`якшуючі покарання обставини, вчинення кримінального правопорушення вперше, відсутність тяжких наслідків, не є достатніми обставинами, які можуть переважити у своєму значенні викладені вище дані про особу обвинуваченого та слугувати достатньою підставою для застосування щодо нього інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Представник потерпілої юридичної особи, повідомлений про день, час та місце апеляційного розгляду у встановленому законом порядку, до суду апеляційної інстанції не з`явився, будь-яких заяв та клопотань не подавав.

З огляду на позицію учасників апеляційного розгляду, зважаючи на положення ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає можливим проведення апеляційного розгляду за відсутності вказаної особи.

Заслухавши доповідь судді, позицію прокурора на підтримку доводів апеляційної скарги, обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався наведених вимог закону.

Відповідно до матеріалів судового провадження під час судового розгляду фактичні обставини кримінального правопорушення ніким не оспорювалися, і дослідження доказів щодо цих обставин судом визнано недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України. Зазначені обставини кримінального правопорушення ніким з учасників судового розгляду не оспорюються як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного розгляду кримінального провадження, а тому висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального правопорушення, з урахуванням положень ч. 2 ст. 394 КПК України, перевірці апеляційним судом не підлягають.

За визнаних судом першої інстанції встановленими та доведеними фактичні обставини кримінального правопорушення дії обвинуваченого правильно кваліфіковані за ч. 4 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений в умовах воєнного стану.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особи обвинуваченого через м`якість, то колегія суддів вважає їх непереконливими.

Так, вирішуючи питання про призначення обвинуваченому виду та розміру покарання, судом враховані ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного, який не судимий, характеризується посередньо, обставини, що пом`якшують покарання, - щире каяття, те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Враховуючи дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , наведені пом`якшуючі покарання обставини, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, суд дійшов висновку про можливість застосувати до ОСОБА_6 ст. 69 КК України і призначити покарання за ч.4 ст. 186 КК України більш м`яке, ніж передбачено законом.

З огляду на те, що ОСОБА_6 вперше притягується до кримінальної відповідальності, характеризується посередньо, скарг на його поведінку та спосіб життя не надходило, щиро покаявся у вчиненому, внаслідок його протиправних дій тяжких наслідків не настало, вартість товару, яким він протиправно заволодів (407,50 грн.), не є значною, а тому суд дійшов висновку, що виправлення і перевиховання ОСОБА_6 можливі без ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим звільнив його від покарання у виді позбавлення волі на підставі ст. 75 КК України з випробуванням та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції, з огляду на таке.

Згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

За змістом ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з ч. 2 вказаної статті особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

При цьому відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п. 3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину й його обставин. Виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Визначення ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК полягає у з`ясуванні судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображається у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання, на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК слід розуміти сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду на мету і засади його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню, зокрема тих, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Також колегія суддів враховує, що частиною 1 статті 69 КК України визначено, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції наведені вимоги дотримані, оскільки, застосовуючи принцип індивідуалізації та співмірності покарання, з урахуванням всіх встановлених під час судового розгляду обставин кримінального провадження, даних про особу обвинуваченого, позиції сторін під час судового розгляду, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому покарання з застосуванням положень ст. 69 КК України у виді 5років позбавлення волі, що не є м`яким.

При цьому, на думку колегії суддів, є непереконливими доводи прокурора в тій частині, що судом безпідставно враховано обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого, - щире каяття, та те, що обвинувачений не відшкодував заподіяну шкоду, а також те, що обвинувачений не працевлаштований.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений зазначив про те, що він працює неофіційно, з сім`єю орендує квартиру, в якій проживає разом з дружиною та її дитиною, яку виховує та забезпечує. Пояснити, у зв`язку з чим ним було вчинено злочин, не зміг. Заподіяну шкоду він відшкодував.

Відшкодування шкоди обвинуваченим ще до подачі прокурором апеляційної скарги підтверджується наявними у матеріалах копією квитанції та товарного чеку, що, на думку колегії суддів, також є обставиною, що пом`якшує покарання та свідчить дійсно про щире розкаяння обвинуваченого.

Що стосується, на думку прокурора, неврахування у повній мірі обставин вчиненого обвинуваченим злочину, то такі доводи апелянта є необґрунтованими, оскільки спростовуються змістом оскаржуваного вироку, а, окрім того, враховані при кваліфікації дій обвинуваченого.

Окрім того, колегія суддів враховує, що відповідно до вимог ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в абзаці 2 пункту 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 23 жовтня 2003 року, із змінами та доповненнями, рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Таким чином, підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, виявлене у мотивованому висновку, про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

На думку колегії суддів, висновок суду про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства, проте, в умовах контролю уповноваженим органом пробації за його поведінкою, способом життя та роботи, з можливістю визначення рівня ресоціалізації (виправлення) обвинуваченого протягом всього строку відбуття покарання з випробуванням, встановленого на 2 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, всупереч доводів апеляційної скарги прокурора, належним чином мотивований в оскаржуваному вироку.

З огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини, колегія суддів вважає, що як при визначенні виду та розміру покарання, яке слід призначити обвинуваченому за вчинене кримінальне правопорушення, так і при прийнятті рішення про можливість звільнення обвинуваченого від покарання з іспитовим строком, судом першої інстанції враховані обставини кримінального провадження, кількість та вартість майна, яке було викрадене обвинуваченим, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, що обтяжують покарання, тобто, судом враховані всі обставини у кримінальному провадженні та дані про особу обвинуваченого в їх сукупності, на неврахування яких, у т.ч., посилався прокурор в апеляційній скарзі, та які дали суду підстави призначити обвинуваченому покарання з застосуванням положень ст. 69 КК України у виді 5 років позбавлення волі з встановленням іспитового строку - 2 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Водночас колегія суддів враховує, що згідно з положеннями ч. 2, ч. 3 ст. 78 КК України, якщо засуджений не виконує покладені на нього обов`язки або систематично вчинює правопорушення, що потягли за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення, суд направляє засудженого для відбування призначеного покарання, а у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу, що, на думку колегії суддів, є стримуючим фактором вчинення правопорушень і мотивує обвинуваченого на дотримання встановлених законодавством норм, порушення яких тягне за собою для обвинуваченого настання негативних наслідків.

Таким чином колегія суддів доходить висновку, що призначене обвинуваченому покарання відповідатиме вимогам ст. 65 КК України та є необхідним для досягнення його мети, тобто, необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

При перевірці законності вироку суду першої інстанції колегія суддів дійшла висновку, що місцевим судом були встановлені дійсні обставини справи та надана належна оцінка зібраним доказам, правильно застосовані норми матеріального права та не допущено порушень норм процесуального права, у зв`язку з чим підстав для скасування вироку суду, як про це просить прокурор в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

З огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини, колегія суддів доходить висновку, що прокурором не наведено достатніх підстав для призначення обвинуваченому більш суворого покарання, а, відтак, апеляційна скарга прокурора не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 25 липня 2024 року щодо ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 186 КК України - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

______________________ _______________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4