Справа № 201/1164/24
Провадження № 1-кп/201/589/2024
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2024 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська кримінальне провадження №0004838 від 24.12.2023 року по обвинуваченню:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, який має вищу освіту, неодружений, на утриманні перебуває малолітня дитина ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), не працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

В судовому засіданні приймали участь:

прокурор ОСОБА_4

обвинувачений ОСОБА_3

потерпіла ОСОБА_5

представник потерпілої ОСОБА_6

ВСТАНОВИВ:

1.Обставини, які встановлені судом

23.12.2023 близько 08:40 години, ОСОБА_3 , керуючи технічно справним автомобілем «Маzda» р/н НОМЕР_1 , який належить йому на праві власності, в Соборному районі міста Дніпра рухалася по вулиці бул. Слави з боку пров. Відрадний в напрямку пр. Героїв.

Під час руху водій ОСОБА_3 , порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожнім знаком 5.38.1 «пішохідний перехід» та дорожньою розміткою 1.14.1. «зебра», розташованого в розміткою 1.14.1 «зебра», розташованого в Соборному районі міста Дніпра по бульвару Слави, не переконався у відсутності на пішохідному переході пішоходів, а саме пішохода ОСОБА_5 , яка перетинала проїзну частину справа наліво за напрямком руху автомобіля «Маzda» р/н НОМЕР_1 , заходів до зменшення швидкості та зупинки для надання дороги пішоходу не вжив та продовживши рух скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_5 .

Внаслідок дорожньо-транспортної події пішоходу ОСОБА_5 спричинені тілесні ушкодження у вигляді: синця в лобно-скроневій області ліворуч з переходом на верхню та нижню повіки лівого ока в проекції зовнішнього кута та на проекцію виличної дуги ліворуч, закритого перелому хірургічної шийки лівої плечової кістки зі зміщенням уламків, закритого перелому ліктьового відростку лівої ліктьової кістки, двох синців по передній поверхні грудної клітини ліворуч між середньо-ключичною та передньопаховою лініями в проекції 2-5-го ребер з переходом на проекцію лівої молочної залози, по передній, зовнішній, задній та внутрішній поверхням лівого плеча майже на всьому протязі (видима частина з-під лонгету), синця з садном на його тлі по передній поверхні лівого колінного суглобу, які за своїм характером відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що зумовлюють тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день), п. 2.2.2 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 р. № 6 термін зрошення кісткової тканини понад 21 добу.

Порушення правил безпеки дорожнього руху виразилося в тому, що водій ОСОБА_3 , керуючи автомобілем «Маzda» р/н НОМЕР_1 , порушила вимоги п. 18.1 Правил дорожнього руху України, порушення якого знаходиться у причинному зв`язку з наслідками, що настали, а саме: п. 18.1 - «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а вразі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека»

Порушення вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_3 , знаходиться в причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди.

Дії ОСОБА_3 , які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесне ушкодження, кваліфіковані за ч.1 ст.286 КК України.

2. Позиція обвинуваченого

Під час судового розгляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_3 визнав свою вину у вчиненні злочину повністю та підтвердив його вчинення при викладених вище обставинах, щиро розкаявся у вчиненому, вибачився перед потерпілою, просив суд його суворо не карати. Повідомив про добровільне відшкодування потерпілій частини матеріальної і моральної шкоди, у зв`язку з чим проти задоволення її позову заперечив, просив у його задоволенні відмовити.

3.Позиція потерпілої

Потерпіла ОСОБА_5 просила суд цивільний позов задовольнити, покарати ОСОБА_3 , додала, що його не вибачає.

4. Докази, які були досліджені судом

Прокурор надав усне клопотання про розгляд справи у скороченому провадженні, на підставі частини 3 ст. 349 КПК України, проти якого учасники не заперечували.

На підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, враховуючи повне визнання обвинуваченим своєї вини, а також те, що обвинувачений не оспорює всі обставини справи, за згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Судом з`ясовано, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, сумніву в добровільності та істинності його позиції немає. Сторонам судового провадження роз`яснено, що в такому випадку вони будуть позбавленні права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.

При цьому, суд обмежився допитом обвинуваченого, дослідив документи, які характеризують особу обвинуваченого, документи, які підтверджують процесуальні витрати, а в частині цивільного позову, з огляду на заперечення обвинуваченого, суд провів його дослідження в повному обсязі.

Прийняття судом рішення про проведення скороченого судового розгляду свідчить про те, що обставини, які сторони не оспорюють, будуть вважатися встановленими в судовому засіданні і суд буде це враховувати при постановленні вироку.

Крім того, дане рішення повністю узгоджується з вимогами пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу III Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи "Відносно спрощеного кримінального правосуддя" та практики Європейського суду з прав людини щодо їх застосування, згідно з якими, суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

5.Висновок суду про винуватість

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, повністю та об`єктивно доведена.

Суд вважає, що дії ОСОБА_3 кваліфіковано за ч. 1 ст. 286 КК України за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесне ушкодження, вірно.

6.Мотиви призначення покарання та ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку і положення закону, якими керувався суд

Загальні положення

Під час вчинення кримінального правопорушення, за даним кримінальним провадженням, обвинувачений був осудний у розумінні ст. 19 КК України.

При призначенні покарання обвинуваченому, згідно з вимогами ст.ст.65-67 КК України та роз`ясненнями, що містяться в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами), суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також вимоги ч.2 ст.50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.

Зазначене узгоджується із положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якою встановлено, що кожен (…) при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.

При цьому, суд враховує позицію ЄСПЛ, що кримінальне покарання переслідує, як прийнято вважати, подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Суд, середіншого, враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Відповідно до ст. 3 Загальної Декларації прав людини кожна людина має право на життя, свободу та особистунедоторканність. Згідно з положеннями ст. 6 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права та ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на життя є невід`ємним правом людини, яке охороняється законом. Зазначені положення міжнародних правових стандартів мають універсальний характер і відображені в Конституції України. Зокрема, у ст. 3 Конституції України закріплено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст. 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя, ніхто не може бути свавільно позбавлений життя, а обов`язок держави - захищати життя людини. Формою державного захисту життя та особистої недоторканності людини є встановлення кримінальної відповідальності за злочини проти життя і здоров`я.

Обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання

Обставинами, які, відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченому, суд визнає щире каяття, оскільки він критично оцінив вчинений ним злочин, своєю поведінкою під час досудового розслідування та судового провадження прагнув зменшити негативні наслідки своєї протиправної поведінки, що проявилось в осуді вчиненого, вибаченні перед потерпілою, у активному сприянні розкритті злочину, у частковому відшкодуванні шкоди.

Обставин, які, відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання - не встановлено.

Призначення покарання

Призначаючи покарання обвинуваченому суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який, виходячи з положень ч. 4 ст. 12 КК України, віднесено законом до категорії нетяжких злочинів з необережною формою вини.

При визначенні виду та міри покарання, яке слід застосувати відносно обвинуваченого, суд враховує характер та ступінь тяжкості скоєного ним злочину, який є нетяжким злочином, вчиненого з необережності, його соціальне та матеріальне становище, стан його здоров`я, стать та вік, неперебування на обліку у лікарів нарколога та психіатра, рівень культури та освіти, критичне ставлення обвинуваченого до вчиненого ним діяння та щире каяття.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, виходячи з загальних засад призначення покарання, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, конкретних обставин його вчинення, наслідків вчиненого, даних про особу обвинуваченого, необхідним і достатнім для виправлення та попередження нових злочинів є покарання у виді обмеження волі на мінімальний строк, встановлений санкцією ч. 1 ст. 286 КК України.

Застосування положень ст. 75 КК України

Разом з тим, згідно ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003№ 7«Про практику призначення судами кримінального покарання» вказано, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом, в тому числі і менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Виходячи з усіх обставин справи, а також думки прокурора, який в судових дебатах просив призначити покарання у виді позбавлення волі із застосуванням вимог ст. 75 КК України, та думки потерпілої, яка просила покарати ОСОБА_3 , з огляду на добровільне часткове відшкодування шкоди, особи винного, який неодружений, на утриманні перебуває малолітня дитина, офіційно не працює (за попереднім місцем роботи характеризується позитивно), має вищу освіту та постійне місце реєстрації і проживання, вчинив злочин вперше, суд приходить до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції його від суспільства, а тому вважає, що обвинуваченого слід звільнити від відбування покарання з випробуванням згідно ст. 75 КК України на мінімальний строк з покладенням на нього обов`язків передбачених ст. 76 КК України.

Додаткове покарання

При вирішенні питання про призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом, суд приходить до висновку про доцільність застосування до винного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 КК України додаткове покарання у виді позбавлення права займатися певною діяльністю може бути призначено на строк від одного до трьох років.

Санкція ч. 1 ст. 286 КК України передбачає обов`язкове додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпекидорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК, необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

ПорушенняПДР України, допущені обвинуваченим, знаходяться в прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками.

Крім того, скоєне обвинуваченою кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 КК України віднесено до злочинів проти безпеки руху, а тому суд вважає необхідним застосувати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так як даний злочин пов`язаний з експлуатацією транспортного засобу та протиправні дії обвинуваченого пов`язані з нехтуванням Правил дорожнього руху України, призвели до скоєння дорожньо-транспортної пригоди, в наслідок чого потерпілому спричинено тяжке тілесне ушкодження. Це свідчить про відсутність у обвинуваченого належних навиків керування транспортними засобами і застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами надасть йому можливість, в разі бажання в подальшому керувати транспортними засобами, додатково вивчити правила дорожнього руху та пройти додаткові навчання у відповідних навчальних закладах щодо покращення навиків керування.

Призначене покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами осіб, які притягаються до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Призначаючи обвинуваченому зазначене вище покарання, суд виходить із того, що воно є достатнім для виправлення обвинуваченого і перевиховання, запобігання вчиненню нових злочинів, що відповідає його особі та є достатнім для досягнення передбачених ч. 2 ст. 50 КК України цілей покарання.

Підстав для застосування ст. 69 КК України при призначенні покарання суд не вбачає.

7.Вирішення цивільного позову

Потерпілою ОСОБА_5 заявлений цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, в якому вона просила суд стягнути з ОСОБА_3 на її користь матеріальну шкоду в розмірі 161 100 грн, моральну шкоду в розмірі 50 000 грн та відшкодувати їй витрати на правову допомогу в сумі 30 000 грн.

Разом з тим, як встановлено судом і підтверджено документально, ОСОБА_3 добровільно відшкодував потерпілій витрати на лікування в сумі 7291,00 та моральну шкоду в розмірі 22035,35 грн, про які ОСОБА_5 у своєму позові не згадує.

Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди має право пред`явити цивільний позов до обвинуваченого, який суд згідно ст. 129 КПК України має вирішити.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Потерпіла матеріальну шкоду обґрунтувала фіскальними чеками на закупівлю ліків на суму 13796,05 грн. Інші витрати складають продукти харчування за період після її виписки з лікарні.

На думку суду, потерпіла має право на відшкодування матеріальної шкоди, витраченої на ліки у розмірі 13 796,05 грн, сума яких є документально підтвердженою, а всі інші заявлені нею витрати з купівлі продуктів харчування, тим більш після її виписки з лікарні є такими, які не пов`язані із її лікуванням, а тому задоволенню не підлягають.

Враховуючи, що ОСОБА_3 добровільно відшкодував потерпілій витрати на лікування в сумі 7291,00, то стягненню з нього підлягає різниця, а саме 6 505,05 грн.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Встановлене Конституцією та законами право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Між тим, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з вимог ч. 3 ст. 23 ЦК України, згідно яких розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з п.3 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

Оскільки такий спосіб захисту цивільних прав, як компенсація моральної (немайнової) шкоди, не повинен стати засобом безпідставного збагачення потерпілої особи, розмір присудженої до відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен вести до збагачення потерпілого за рахунок винного.

У суду не виникає сумніву, що діями обвинуваченого потерпілій завдано моральної шкоди, яка виразилась в тому, що вона перенесла сильний фізичний біль та страждання, було порушено звичайний для неї уклад життя і життєві зв`язки, викликають душевні страждання.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги потерпілої про відшкодування моральної шкоди із заявлених нею 50 000 грн підлягають частковому задоволенню, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а саме в сумі 25 000 грн за мінусом суми добровільного відшкодування їй 22035,35 грн, що становить остаточну суму 2964,65 грн.

Витрати на правову допомогу

Також потерпілою також заявлено вимогу про відшкодування витрат на правову допомогу адвоката в сумі 30000 грн.

Відповідно до ч.2 ст.120 КПК України витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно до ч.1 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Разом з цим, при визначенні суми витрат на правову допомогу слід, в першу чергу, виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи (провадження) та фінансового стану обох сторін.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Проаналізувавши надані потерпілою стороною квитанцію до прибуткового касового ордеру, без зазначення в них опису робіт (наданих послуг), складність судового розгляду кримінального провадження, відповідний об`єм виконаної роботи виходячи з критеріїв реальності та розумності таких витрат, їх обґрунтованості та пропорційності, суд вважає, що грошове відшкодування витрат на правову допомогу потерпілій слід задовольнити частково в розмірі 5 000 грн.

Так, представник потерпілої адвокат ОСОБА_6 підготував цивільний позов та уточнення, приймав участь у 7 судових засіданнях, з яких два рази не прибув прокурор і два рази суд оголошував перерву для надання часу представнику потерпілої адвокату ОСОБА_6 належним чином оформити позовну заяву та уточнення. При цьому судовий розгляд не можна вважати складним, оскільки обвинувачений вину та фактичні обставини визнавав, частково відшкодував шкоду, справа розглянута в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, а тому визначений потерпілою та її адвокатом розмір понесених витрат в розмірі 30 000 грн, є очевидно завищеним щодо іншої сторони, який офіційно не працює та має на утриманні малолітню дитину, та неспівмірним з виконаною роботою, складністю справи.

8.Вирішення питання про долю речових доказів

Доля речових доказів підлягає вирішенню в порядку, передбаченому статтею 100 КПК України.

9.Інші рішення щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку

Клопотань про застосування запобіжного заходу не надходило, а тому враховуючи вимоги ст. ст. 131, 132, 177, 178 КПК України і призначене судом покарання, суд не вбачає підстав для його застосування.

У кримінальному провадженні є процесуальні витрати в розмірі 7572,80 грн, у зв`язку із проведеннямсудових експертиз, які слід стягнути із обвинуваченого.

Керуючисьст. ст. 369-376 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 (один) рік.

Відповідно до положень ст. 75 КК України ОСОБА_3 звільнити від відбування покарання у виді обмеження волі з випробуванням строком на 1 (один) рік.

На підставі п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 наступні обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця свого проживання, роботи, а також періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави (КБК 24060300) витрати на проведення експертиз в розмірі 7572,80 грн.

Цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 матеріальну шкоду в розмірі 6 505,05 грн, моральну шкоду в сумі 2 964,65 грн, витрати на правову допомогу в сумі 5 000 грн, а всього 14 469,70 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Запобіжний захід не застосовувався.

Речові докази:

- автомобіль марки «Маzda» р/н НОМЕР_1 , який переданий ОСОБА_3 на відповідальне зберігання, залишити останньому за належністю, у зв`язку з чим скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28.12.2023 року на вказаний автомобіль (справа № 932/11454/23).

Роз`яснити учасникам судового провадження право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана сторонами кримінального провадження до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти діб з дня проголошення вироку суду з урахуванням особливостей, передбачених ч. 2 ст. 349 КПК України.

Суддя ОСОБА_1