Справа 556/2321/24
Номер провадження 1-кп/556/267/2024
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.04.2025 року. с-ще Володимирець

Володимирецький районний суд Рівненської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

перекладача ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в селищі Володимирець кримінальне провадження № 0000502 внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 01.06.2024 року по обвинуваченню:

- ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, уродженця м. Нетішин Хмельницької області, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, вдівця, на утриманні двоє неповнолітніх дітей,

увчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

01 червня 2024 року, приблизно о 14 год. 45 хв., у денну пору доби, в порушення вимог дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості руху» 50 км/год., підпункту б) пункту 2.3, пункту 10.1 та пункту 12.1 Правил дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (далі - Правила дорожнього руху), керуючи технічно справним автомобілем марки «FIAT DOBLO», peєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись на 336 км. + 624 м. автодороги М07 Київ-Ковель-Ягодин в межах Вараського району Рівненської області, зі сторони м. Сарни Рівненської області в напрямку до м. Ковель Волинської області, зі швидкістю приблизно 60 км/год., що перевищує допустиму швидкість руху на даній ділянці дороги, яка повинна становити не більше 50 км/год., проявив неуважність до дорожньої обстановки, неправильно її оцінив, перед початком зміни напрямку руху вправо не вибрав безпечної швидкості руху та не переконався, що це буде безпечним та не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, відвернув кермо автомобіля вправо та втратив контроль над транспортним засобом, в результаті чого відбувся виїзд транспортного засобу за межі проїзної частини вправо, де автомобіль втратив керованість, з подальшим заносом по правому узбіччі, проїзній частині та перекиданням на проїзній частині в напрямку лівого узбіччя.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля ОСОБА_8 , отримала тілесні ушкодження від яких померла на місці події, а транспортний засіб зазнав механічних пошкоджень.

Порушення ОСОБА_6 вимог пункту 10.1 та пункту 12.1 Правил дорожнього руху, які вимагають від водія перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху та під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху врахувати дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, знаходяться у прямому безпосередньому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди і суспільно небезпечними наслідками, що настали.

Таким чином, своїми діями ОСОБА_6 , будучи особою, яка керує транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 , вину у даному кримінальному правопорушенні визнав повністю, підтвердив фактичні обставини справи, встановлені під час досудового розслідування та викладені в обвинувальному акті, від дачі пояснень відмовився. Пояснив, що аварія сталась з його вини, але ненавмисно, він щиро шкодує про те, що сталось, під час дорожньо-транспортної пригоди втратив дружину, яку він дуже любив. Зараз він самостійно виховує двох малолітніх дітей, тому просив не карати його суворо, не позбавляти волі.

Потерпіла ОСОБА_5 в судовому засіданні поянила, що вона не була учасником чи очевидцем дорожньо-транспортної пригоди, під час аварії загинула її донька ОСОБА_9 . Будь-яких претензій до ОСОБА_10 вона немає, впевнена, що аварію він вчинив ненавмисно, вони добре жили з дружиною, зараз обвинувачений сам виховує двох дітей. Просила суворо не карати ОСОБА_10 , не позбавляти його волі.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_6 , повністю визнав свою вину у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, підтвердив фактичні обставини справи та не оспорює кваліфікації злочину, у відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України за згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин, які ніким з учасників не оспорюються. При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений ОСОБА_6 та потерпіла ОСОБА_5 правильно розуміють зміст цих обставин, сумніву у добровільності їх позиції у суду немає, крім того, судом роз`яснено обвинуваченому та потерпілій, що у випадку застосування такого порядку дослідження доказів, вони будуть позбавлені права оскаржити фактичні обставини справи в апеляційному порядку.

Зазначене повністю узгоджується з вимогами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи відносно спрощеного кримінального правосуддя та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень, в т.ч. шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Тому суд ухвалив обмежитись дослідженням письмових доказів, що характеризують особу обвинуваченого.

При встановлених обставинах, оцінюючи зібрані докази, суд вважає, що винуватість обвинуваченого у вчиненні вищезазначеного кримінального правопорушення-злочину в судовому засіданні доведена повністю і зібраних доказів достатньо для визнання його винним.

Суд також приходить до висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_6 органом досудового слідства правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

При цьому, вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання, суд має виходити із встановленої ст. 50 КК України його мети кари, виправлення і запобігання вчиненню винними та іншими особами нових злочинів, заснованої на вимогах виваженості та справедливості, з урахуванням позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до якої покарання як втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, тобто, покарання має бути законним, (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" (зі змінами і доповненнями) № 14 від 23.12.2005 року, при призначенні покарання суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення.

При вирішенні питання про призначення обвинуваченому покарання суд керується вимогами ст.ст. 65-68 КК України, враховує Постанову Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» з послідуючими змінами та доповненнями та виходить із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, при цьому враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, пом`якшуючі та обтяжуючі його покарання обставини.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_6 , відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає визнання ним своєї провини повністю, щире каяття у вчиненому кримінальному правопорушенні, активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_6 згідно зі ст. 67 КК України під час досудового розслідування та судового розгляду не встановлено.

Обираючи ОСОБА_6 вид та міру покарання, суд у відповідності до вимог ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до тяжкого злочину вчиненого з необережності, його наслідки у виді смерті людини (потерпілого), особу винного, який повністю визнав себе винним у вчиненому, раніше не судимий, дані про притягнення його до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху України відсутні, по місцю проживання характеризується виключно позитивно, на наркологічному та психіатричному обліках не перебуває, має на утриманні двох малолітніх дітей,

Беручи до уваги викладене, зважаючи на конкретні обставини справи, з урахуванням вищезазначених фактів і даних про особу обвинуваченого, суд дійшов висновку про обрання міри покарання у вигляді позбавлення волі, в межах санкції ч.2 ст.286 КК України, а також вважає можливим виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_6 , без ізоляції від суспільства, що є підставою для звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання у відповідності до ст.75 КК України, з випробуванням та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Згідно санкції ч. 2 ст. 286 КК України, зазначене у цій частині статті діяння, карається позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК України, необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Питання про доцільність призначення факультативного додаткового покарання вирішується за розсудом суду з врахуванням обставин конкретної справи і з обов`язковим мотивуванням прийнятого рішення.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому додаткового покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, суд, зважаючи на обставини та характер вчиненого кримінального правопорушення та на особу обвинуваченого, який веде спосіб життя, що позитивно характеризується у суспільстві, його ставлення до вчиненого правопорушення, яке виражається в тому, що ОСОБА_6 , усвідомив неправомірність своїх дій, щиро жаліє за тим що сталося, має на утриманні двох малолітніх дітей, приходить до висновку за можливе не призначати обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Таким чином, враховуючи сукупність вищевказаних обставин, суд вважає за можливе призначити ОСОБА_6 , основне покарання за ч. 2 ст. 286 КК України із застосуванням ст. 75 КК України з встановленням іспитового строку без позбавленням права керувати транспортними засобами.

Підстав для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу суд не вбачає, і таких клопотань учасниками провадження не було заявлено.

Цивільний позов в даному кримінальному провадженню не заявлено. Питання про речові докази суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України. Крім того, з обвинуваченого слід стягнути понесені у справі судові витрати, як це передбачено ст. 124 КПК України.

Арешт, накладений на речові докази ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду від 14.06.2024 року, підлягає скасуванню, як це передбачено ч.4 ст.174 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 369 - 371, 373 - 376, 394, 395 КПК України, ст. 286 КК України, суд,-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_6 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді 4 (чотири) роки позбавлення волі, без позбавленням права керувати транспортними засобами.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_6 , від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 1 (один) рік з покладенням на ОСОБА_6 , обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави витрати на залучення експертів у кримінальному провадженні у розмірі 7951 (сім тисяч дев`ятсот п`ятдесят одна) грн. 44 коп.

Скасувати арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 14.06.2024 року.

Речові докази у відповідності до ч.9 ст. 100 КПК України:

- автомобіль марки «FIAT DOBLO», peєстраційний номер НОМЕР_1 повернути законному володільцю ОСОБА_6 ;

- біологічні зразки зберігати при справі.

На вирок може бути подана апеляція до Рівненського апеляційного суду через Володимирецький районний суд. Апеляцію може бути подано протягом 30 днів з дня проголошеннгя вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, потерпілому.

На вирок може бути подана апеляція до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти діб з моменту його проголошення.

Суддя: ОСОБА_1