Справа № 299/2447/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.03.2025 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

учасників судового процесу: прокурора Виноградівського відділу Берегівської окружної прокуратури ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного провадження у кримінальному провадженні №11-кп/4806/90/25 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Виноградівського районного суду Закарпатської області від 04 лютого 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Виноградівського районного суду Закарпатської області від 04 лютого 2025 року продовжено ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) днів починаючи з 04.02.2025 року по 04.04.2025 року (включно).

Продовжено ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 обов`язки прибувати до суду на першу вимогу, не відлучатися з населеного пункту, в якому він фактично проживає без дозволу суду, повідомляти суд про зміну свого місця проживання, здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що надають право на виїзд з України та в`їзд в Україну та не спілкуватися з визначеними судом особами строком на 60 діб з 04.02.2025 року по 04.04.2025 року (включно).

З матеріалів контрольного провадження вбачається, що на розгляді Виноградівського районного суду Закарпатської області перебуває кримінальне провадження № 0000768, відомості про яке 27.112023 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України.

В судовому засіданні прокурором подано клопотання про продовження обвинуваченим ОСОБА_6 строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою та ОСОБА_7 в частині покладених обов`язків.

Клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обґрунтоване тим, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину проти життя та здоров`я особи, за який передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна, а також наявністю ризиків, зокрема: може переховуватися від органу досудового розслідування та суду, не з`являтись на виклики слідчого, прокурора, суду, з метою переховування від органів досудового розслідування, можуть виїхати за межі Закарпатської області, впливати на свідків в кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та існує ризик протиправної поведінки, у зв`язку з чим особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешт та застава будуть недостатньо ефективними запобіжними заходами для запобігання ризикам порівняно із продовженням тримання під вартою.

Судом встановлено, що окрім наявної обґрунтованої підозри, застосований запобіжний захід відповідає характеру та тяжкості обвинуваченню, а встановлені ризики є дійсними та триваючими, і вони виключають, на даний час, можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_6 на більш м`який. Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом на даному етапі, не встановлено та сторонами не доведено, тож суд прийшов до висновку про доцільність продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого до двох місяців. Також суд першої інстанції зазначив, що з урахуванням того, що ОСОБА_6 обвинувачується за п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України, тобто щодо злочину, який спричинив загибель людини, застава судом як альтернатива триманню під вартою не застосовується.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 зазначає, що на даний час відсутні визначені у цьому судовому рішенні підстави і мета застосування найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного відносно підзахисного ОСОБА_6 . Просить суд змінити йому запобіжний захід на домашній арешт з носінням електронного браслету. Зазначає, що на даний момент відсутні ризики, які зазначені в ухвалі суду. Вказує, що має постійне місце проживання, роботу, має на утриманні 6 неповнолітніх дітей, одне з яких має по життєво першу групу інвалідності, над котрою він має офіційну опіку. Просить суд скасувати ухвалу суду та застосувати відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту з носінням електронного засобу та покладенням на нього відповідних обов`язків.

Апеляційна скарга розглядається за відсутності обвинуваченого та його захисника, неявка яких, з огляду на положення ст. 405, 422-1 КПК України, не перешкоджає її розгляду. Приймаючи рішення про розгляд справи за відсутності вищевказаних осіб апеляційний суд бере до уваги, що: учасники судового процесу належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги; заяви про відкладення розгляду апеляційної скарги не подавали; в апеляційній скарзі не порушується питання про погіршення становища обвинуваченого і від нього не надходило клопотання про бажання брати участь у розгляді апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді про суть ухвали, повідомлення про те, ким і в якому обсязі вона оскаржена, про основні доводи апеляційної скарги, прокурора, який судове рішення вважає законним та обґрунтованим, дослідивши матеріали судового провадження, колегія суддів приходить до наступного висновку.

За приписами до ч. 2 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Висновок суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , колегія суддів вважає належним чином вмотивованим, викладені в судовому рішенні судження такими, що ґрунтуються на вимогах закону та узгоджуються з наявними в матеріалах контрольного провадження доказами та обставинами кримінального провадження.

Так, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції при вирішенні питання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 обґрунтовано взяв до уваги тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому, у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень ( ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину проти життя та здоров`я особи, за який передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна); дані про особу обвинуваченого; відсутність обставин, які б перешкоджали триманню обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою та необхідністю завершення судового розгляду кримінального провадження

Тому, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про доведення прокурором наявності передбачених п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України ризиків обвинувачений ОСОБА_6 може переховуватися від органу досудового розслідування та суду, не з`являтись на виклики слідчого, прокурора, суду, з метою переховування від органів досудового розслідування та суду, може виїхати за межі Закарпатської області, впливати на свідків у кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та існує ризик протиправної поведінки, що стали підставою для обрання слідчим суддею відносно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, на даний час не відпали та не зменшилися.

З огляду на наведене, доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що на даний момент відсутні ризики, які зазначені в ухвалі суду, колегія суддів визнає безпідставними та звертає увагу, що тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, що хоча і не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, в сукупності з іншими обставинами суттєво збільшує ризик втечі, а тому враховується при оцінюванні ризиків. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26.07.2001 Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

У рішенні Європейського суду «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання у сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують, та міжнародними контактами.

Наведені вище обставини, на переконання апеляційного суду, свідчать і про обґрунтованість висновків суду першої інстанції про те, що інші, більш м`які, запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, будуть недостатніми для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_6 під час судового провадження та запобігання встановлених ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, які стороною захисту не спростовані як у суді першої інстанції, так і в ході розгляду апеляційної скарги. При цьому, ні обвинуваченим, ні стороною захисту не надано таких доказів, зокрема й даних про особу обвинуваченого, які б давали обґрунтовані підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_6 перебуваючи на волі, не буде ухилятися від суду, незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, і що до нього може бути застосовано більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою.

Викладені в апеляційній скарзі доводи обвинуваченого, зокрема, що має постійне місце проживання, роботу, має на утриманні 6 неповнолітніх дітей, одне з яких має по життєво першу групу інвалідності, над котрою він має офіційну опіку, не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали суду, оскільки не спростовують висновки суду про те, що ОСОБА_6 може вчинити дії, передбачені ст. 177 КПК України. До того ж обставини, на які посилається в апеляційній скарзі обвинувачений, були відомі судді під час розгляду клопотання і такі враховані при прийнятті рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу та не спростовують по суті законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Твердження обвинуваченого, що на даний час відсутні визначені у оскаржуваному судовому рішенні підстави і мета застосування найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного відносно обвинуваченого ОСОБА_6 та можливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, а саме у вигляді цілодобового домашнього арешту з носінням електронного засобу та покладенням на нього відповідних обов`язків, є непереконливими.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо необхідності задоволення клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , оскільки прокурор в повному обсязі довів суду обставини, які виправдовують подальше обмеження прав останніх на свободу. Таке обмеження не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Колегія суддів також вважає, що продовження строку дії запобіжного заходу вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 з урахуванням тяжкості, характеру та конкретних обставин вчинення кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого, є необхідним із метою забезпечення дієвості кримінального провадження та належної процесуальної поведінки обвинуваченого, у тому числі й запобігання настанню встановлених ризиків.

Продовжуючи строк тримання під вартою, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

З огляду на наведене вище, доводи апеляційної скарги про застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, - апеляційний суд відхиляє як безпідставні і необґрунтовані. Відхиляючи доводи апеляційної скарги в цій частині, апеляційний суд бере до уваги те, що обвинуваченим, стороною захисту не надано жодних доказів, які б спростовували встановлені ризики та, відповідно, давали можливість для застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`яких запобіжних заходів, у тому числі й домашнього арешту.

Разом із тим, колегія суддів бере до уваги і те, що доказів, які б підтверджували факт наявності в обвинуваченого ОСОБА_6 таких захворювань, що виключають тримання його під вартою, у тому числі й відповідних висновків компетентних посадових осіб, у ході апеляційного розгляду не встановлено й таких останнім не надано.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги і те, що навіть якщо обвинувачений ОСОБА_6 і не має на меті ухилятися від суду, впливати на свідків чи інших учасників кримінального правопорушення, вчиняти інші кримінальні правопорушення, або порушувати процесуальні обов`язки, однак, обставини, за яких вчинено кримінальні правопорушення, їх тяжкість та інші наведені вище обставини, у тому числі й дані про особу обвинуваченого, дають обґрунтовані підстави вважати, що такі ризики мають місце, і їх запобіганню буде достатнім лише запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Крім того, колегія суддів вважає, що, постановляючи ухвалу про продовження строку тримання обвинуваченому ОСОБА_6 під вартою, суд взяв до уваги і положення ст. ст. 182, 183 КПК України, та обґрунтовано не визначив розмір застави, оскільки інкриміноване кримінально-каране діяння поєднане із застосуванням насильства.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованого останньому кримінального правопорушення, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти ризикам можливого переховування від суду, незаконного впливу на свідків, перешкоджанню кримінальному провадженню іншим чином, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.

Узагальнюючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без зміни.

Керуючись ст. ст. 177, 183, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Виноградівського районного суду Закарпатської області від 04 лютого 2025 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді