Провадження №: 1-кс/755/3974/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" грудня 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва (далі - Суд) у складі головуючої слідчої судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , представника особи, що звернулась зі скаргою ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого щодо неповернення вилученого майна, установив:

до слідчого судді даного місцевого суду надійшла вказана скарга, котра вмотивована тим, що 09 липня 2013 року ОСОБА_5 з ОСОБА_6 уклала договір оренди з викупом автомобіля №09-07 стоком на 18 (вісімнадцять) місяців (18 виплат), тобто до 09 січня 2015 року. Так після підписання договору ОСОБА_6 передав перший платіж ОСОБА_5 , а остання згідно договору передала у його користування належного їй автомобіля марки "Renault" моделі «Кangoo", д.н.з. НОМЕР_1 ,

Також, ОСОБА_5 згідно договору оренди з викупом автомобіля №09-07 отримала виплати за 8 місяців, тобто більшу половину вартості автомобіля після чого У ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виникли спори стосовно виконання умов договору та ОСОБА_5 ігноруючи умови ч. 6 п. 1 договору оренди з викупом автомобіля №09-07- 07.04.2014 звернулась з заявою про вчинення кримінального правопорушення до Дніпровського РУГУМВС України в м. Києві.

Згідно реєстраційної карти транспортного засобу (заява 52675091) 18.04.2014 року відбулась перереєстрація автомобіля Renault Kangoo 2006 року випуску (НОМЕР_3) 3. НОМЕР_1 на НОМЕР_2 , і змінений власник з ОСОБА_5 на ОСОБА_7

17 грудня 2019 року, автомобіль Renault Kangoo 2006 року випуску ( НОМЕР_3 , дата першої реєстрації в Україні 25.06.2013 р.) було придбано по ринковій вартості громадянином ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), та останній відерито користувався власним автомобілем до власної смерті.

В ході досудового розслідування кримінального провадження №0004173 y 2022 автомобіль Renault Kangoo 2006 року випуску (НОМЕР_3, д.н.з. НОМЕР_2 ) було оголошено в розшук України (в базі Гарпун).

Правочин було оформлено у Регіональному сервісному центрі МВС в Миколаївській області (ТСЦ 4841) за адресою: м. Миколаїв, Транспортний провулок, 1а.

ІНФОРМАЦІЯ_3 громадянин ОСОБА_8 помер. Його дружина громадянка ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) 14 серпня 2024 року оформила у нотаріуса ОСОБА_9 (адреса: м. Миколаїв, Богоявленський проспект, 285) свідоцтво про право на спадщину за законом на вищезазначений автомобіль.

15 серпня 2024 року, під час переоформленні технічного паспорту на автомобіль Renault Kangoo 2006 року випуску ( НОМЕР_3 ), дата першої реєстрації в Україні 25.06.2013 р.) у Регіональному сервісному центрі МВС в Миколаївській області (ТСЦ 4841) (адреса: м.Миколаїв, Транспортний провулок, 1а) у громадянки ОСОБА_3 було вилучено документи на автомобіль, а саме: свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 видане на ім`я ОСОБА_8 (д.н.з. НОМЕР_2 ) та свідоцтво про право на спадщину за законом на вищезазначений автомобіль видане на ім`я ОСОБА_3 .

Вилученні 15.08.2024 року, в приміщенні ТСЦ 4841 свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 видане на ім`я ОСОБА_8 (д.н.з. НОМЕР_2 ) та свідоцтво про право на спадщину за законом на вищезазначений автомобіль Renault Kangoo 2006 року випуску ( НОМЕР_3 ), разом з матеріалами складеними в ході огляду місця події було направлено до Дніпровського УП ГУНП України в місті Києві для об`єднання з матеріалами кримінального провадження №0004173.

На вилученні в ОСОБА_3 документи, а саме: свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу видане серії НОМЕР_4 видане на ім`я ОСОБА_8 (д.н.з. НОМЕР_2 ) та свідоцтво про право на спадщину за законом на вищезазначений автомобіль видане на ім`я ОСОБА_3 з моменту вилучення й по теперішній час арешту не накладено, речовими доказами вони не визнані, їх процесуальний статус невідомий, тому заявниця просить повернути їх їй.

В ході судового розгляду представник особи, що звернулась зі скаргою ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_4 скаргу підтримав з вказаних у ній передумов.

Інші сторони в засідання не прибули, однак з УП надійшли матеріали кримінального провадження №0004173. Тому, слідчий суддя, беручи до уваги положення ст. 22, 26 КПК в частині того, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом та норми його ч. 3 ст. 306, яка регламентує, що неявка суб`єкта оскарження не перешкоджає розгляду провадження, з урахуванням строків розгляду скарг даного типу, вважає за можливе, у даному конкретному випадку, перейти до розгляду скарги по суті у відсутність вказаних сторін.

Дослідивши матеріали скарги та кримінального провадження №0004173, враховуючи думку ОСОБА_4 , слідчий суддя дійшов наступних висновків.

Із матеріалів кримінального провадження № 0004173 слідує, що Дніпровським УП ГУ НП в м. Києві здійснюється досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України.

В ході досудового розслідування, встановлено, що 09 липня 2013 року ОСОБА_5 уклала договір оренди з ОСОБА_6 з приводу передачі у його користування належного їй автомобіля марки Renault Kangoo, жовтого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_3 .

Після закінчення строку договору, ОСОБА_6 вказаний автомобіль не повернув та в подальшому невідомо яким чином перереєстрував його та продав.

Допитана в якості потерпілої ОСОБА_10 пояснила, що у червні 2013 року вона придбала автомобіль марки Reault Kangoo, жовтого кольору ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , 2006 року випуску, у звязку з чим 25.06.2013 року вона зареєструвала вказаний автомобіль на власне імя, після чого їй було видане свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 та присвоєно реєстраційний номер автомобіля НОМЕР_1 .

Даний автомобіль вона придбала з метою подальшого його використання як предмету орендних договорів.

Так, 09 липня 2013 року вона уклала договір оренди з викупом автомобіля №09-07 з ОСОБА_6 .

Строк оренди даного автомобіля був розрахований на 18 місяців, тобто до 09 січня 2015 року.

При підписанні договору, ОСОБА_6 надав ОСОБА_10 4000 гривень, а вона в свою чергу надала йому відповідно до акту прийому-передачі свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, ключ від автомобіля та власне автомобіль.

Відповідно до укладеного договору ОСОБА_6 повинен був сплачувати 4800 гривень щомісяця, проте останній умов даного договору не дотримувався та у загальному сплатив ОСОБА_10 близько 6000 гривень, при цьому він платив значно меншими частинами ніж прописані в договорі.

ОСОБА_6 при зустрічах із ОСОБА_10 запевняв її, що дійсно виплатить всю суму, але трішки пізніше, у зв`язку з цим вона пішла йому на поступки, при цьому він не показував їй належний автомобіль, тому в неї виникла внутрішня недовіра до вказаного чоловіка.

У 2013 році на домашній телефон ОСОБА_10 зателефонував чоловік, який представився як ОСОБА_11 , та повідомив, що він придбав належний їй автомобіль у ОСОБА_6 та попросив, щоб вона не повідомляла у правоохоронні органи, так як він чогось боявся (чого саме вона не пам`ятає).

У зв`язку з цим ОСОБА_10 нічого не повідомляючи ОСОБА_6 продовжувала отримувати від нього грошові кошти.

ОСОБА_11 в ході непоодиноких телефонних розмов із ОСОБА_10 повідомляв, що даний автомобіль він їй в будь-якому разі не поверне, а якщо вона оголосить автомобіль в розшук то він навмисно його пошкодить.

На початку квітня 2014 року ОСОБА_10 остаточно втратила зв`язок з ОСОБА_6 та ОСОБА_11 , тому вона була змушена звернутися до правоохоронних органів, оскільки не знала де знаходиться належний їй автомобіль.

Надалі, в ході досудового розслідування було встановлено, що автомобіль було перереєстровано та знято із обліку для реалізації в 4806-му ВРЕР ДАІ з обслуговування м. Очаків, Очаківського, Бережанського, Миколаївського районів УДАІ УМВС України в Миколаївській області, який на сьогоднішній день, у зв`язку з реформуванням, називається Територіальний сервісний центр №4841 Регіонального сервісного центру МВС України в Миколаївській області та знаходиться за адресою м. Миколаїв, пров. Транспортний, 1-а/1.

Після чого мали місце дії у т.ч. описані у скарзі та наведені в цій ухвалі вище. При цьому, за їх наслідками 12 вересня 2024 року, згідно постанови слідчого Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_12 , вилучені свідоцтва визнано речовими доказами і визначено їх місце зберігання в камері схову Дніпровського ГУ НП у м. Києві.

Питання вирішення долі речових доказів на етапі проведення досудового розслідування перебуває у межах компетенції слідчого та прокурора. Позаяк, діюче кримінальне процесуальне законодавство України,зокрема статті 36, 40 КПК України, передбачають, що прокурор, слідчий здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Зазначена правова норма гарантує незалежність посадової особи органу державного обвинувачення у виборі у визначених законом межах способу здійснення своїх повноважень, в тому числі у прийнятті тих чи інших рішень, що є запорукою їх неупередженості й ефективності.

Процесуальна самостійність прокурора, слідчого і їх свобода нарівні з протилежною стороною у відстоюванні тієї чи іншої правової позиції є чинниками справедливого балансу прав та законних інтересів усіх учасників процесу, а також інших осіб, держави й суспільства.

Завданням слідчого судді відповідно до п. 18 ч. 1 ст.3 КПК України, є здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, однак способи такого контролю обмежені визначеною кримінальним процесуальним законом процедурою, яка передбачає, в тому числі, чіткий розподіл повноважень і недопустимість заміщення слідчим суддею, як і судом, функцій органів державного обвинувачення та досудового розслідування (див. постанову ВП ВС від 04 квітня 2019 року у провадженні № 11-945сап18).

На сьогодні, попри доводи скарги, вилучене майно має статус речового доказу та слідчим визначено місце зберігання речового доказу.

Оскарження у порядку ч. 1 ст. 303 КПК до слідчого судді постанови про визнання певного майна речовим доказом не можливо. Перевірка постанови на предмет ґрунтовності є можливою тільки у порядку ч. 2 ст. 303 КПК під час підготовчого провадження в суді.

Згідно ч. 7 ст. 110 КПК постанова слідчого, дізнавача, прокурора, прийнята в межах компетенції згідно із законом, є обов`язковою для виконання фізичними та юридичними особами, прав, свобод чи інтересів яких вона стосується.

Відповідно до ч. 3 ст. 100 КПК документ повинен зберігатися протягом усього часу кримінального провадження. За клопотанням володільця документа слідчий, прокурор, суд можуть видати копії цього документа, за необхідності - його оригінал, долучивши замість них до кримінального провадження завірені копії.

Тобто, питання захисту порушеного і оспорюваного права, з 12 вересня 2024 року, здійснюється у відповідності до речення другого частини 3 статті 100 КПК, а саме шляхом подання клопотанням володільця документа до слідчий або прокурор видати копії цього документа, чи за необхідності - його оригінал, долучивши замість них до кримінального провадження завірені копії.

Частина 3 статті 100 КПК не наділяє слідчого суддя правом вирішення долі документа, як речового доказу. Щодо неповернення документа, то це відповідає положенням речення першого частини 3 статті 100 КПК, яка регламентує, що документ повинен зберігатися протягом усього часу кримінального провадження.

Тому, враховуючи вказане слідчий суддя, не вбачає передумов для задоволення скарги.

З цих підстав та керуючись статтями 303-306, 309, 376, 537, 539 Кримінального процесуального кодексу України, Суд постановив:

відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого щодо неповернення вилученого майна.

Ухвала оскарженню не підлягає та є обов`язковою для безумовного виконання на всій території України.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали - 17:40 год. 31 грудня 2024 року.

Слідчий суддя ОСОБА_13