КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №758/3248/22 Головуючий в І інстанції - ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/1171/2025 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

04 березня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №00002378 від 14.09.2016 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 на вирок Подільського районного суду м. Києва від 22 грудня 2023 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки російської федерації, громадянки України, з вищою освітою, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , колишньої судді Роздольненського районного суду АР Крим,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и л а:

Вироком Подільського районного суду м. Києва від 22 грудня 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, та призначено їй покарання у виді 13 (тринадцяти) років позбавлення волі з конфіскацією всього належного їй на праві власності майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено обраховувати з моменту звернення вироку до виконання.

Вирішено питання щодо речових доказів в кримінальному провадженні.

Згідно вироку суду, відповідно до ст. 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.

Згідно вимог ч. 2 ст. 19, ст. 68 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 5, ч. 1 ст. 72, ст. 73 Конституції України передбачено, що Україна є республікою. Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами. Питання про зміну території України вирішується виключно всеукраїнським референдумом, який призначається Верховною Радою України або Президентом України відповідно до їх повноважень, встановлених Конституцією України.

Крім того ч. 2 ст. 72 Конституції України передбачено, що всеукраїнський референдум проголошується за народною ініціативою на вимогу не менш як трьох мільйонів громадян України, які мають право голосу, за умови, що підписи щодо призначення референдуму зібрано не менш як у двох третинах областей і не менш як по сто тисяч підписів у кожній області.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Згідно з ч. 1 ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Частиною другою ст. 125 Конституції України визначено, що суд утворюється, реорганізовується і ліквідовується законом, проект якого вносить до Верховної Ради України Президент України після консультацій з Вищою радою правосуддя.

Незважаючи на це, у приміщенні Верховної Ради АР Крим 06.03.2014 у порушення ч. 3 ст. 2, ст. 72, ст. 73, п. 2 ч. 1 ст. 85, ст. 132 Конституції України та п. 2 ч. 3 ст. 3, ст. 18, 27 Закону України «Про всеукраїнський референдум» депутатами Верховної Ради АР Крим прийнято незаконну постанову № 1702-6/14 «О проведении общекрымского референдума», в якій визначено дату такого волевиявлення - 16.03.2014, на яке виносилося питання про входження АР Крим до складу російської федерації на правах суб`єкта федерації.

Відповідно до зазначеної постанови 16.03.2014 на території Автономної Республіки Крим проведено незаконний референдум, результатом якого стала тимчасова окупація території АР Крим і міста Севастополя, а також їх входження до складу російської федерації на правах суб`єкта федерації.

Результати «референдуму» не визнані жодною країною світу, крім російської федерації. Відповідно до п. 5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27.03.2014 «Територіальна цілісність України», проведений 16.03.2014 в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі референдум не маючи законної сили не може бути основою для будь-якої зміни статусу Автономної Республіки Крим або м. Севастополя.

Також в пункті 1 вказаної Резолюції зазначено, що Генеральна Асамблея ООН підтверджує свою прихильність суверенітету, політичної незалежності, єдності і територіальної цілісності України в її міжнародно визнаних кордонах.

У подальшому, 17.03.2014 депутатами Верховної Ради АР Крим прийнято постанову №1745-6/14 «О независимости Крыма», згідно з якою на підставі, так званої «Декларації про незалежність Республіки Крим», прийнятої на позачерговому пленарному засіданні Верховної Ради АР Крим 11.03.2014 та позачерговому пленарному засіданні Севастопольської міської ради 11.03.2014, створено нелегітимне державне утворення «Республика Крым».

Крім того, Верховною Радою АР Крим ухвалено постанову № 1748-6/14 від 17.03.2014 «О правоприемстве Республики Крым», пунктом 1 якої передбачено, що «с момента провозглашения Республики Крым как независимого суверенного государства высшим органом власти Республики Крым является Государственный Совет Республики Крым - парламент Республики Крым в депутатском составе шестого созыва Верховной Рады Автономной Республики Крым на срок полномочий до сентября 2015 года».

Надалі, 18.03.2014 між російською федерацією та представниками нелегітимного державного утворення «Республика Крым» ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 підписано договір про входження території АР Крим та м. Севастополя до складу російської федерації.

В подальшому з метою забезпечення режиму окупації та придушення спротиву проукраїнського населення Криму прийнято ряд «законів та підзаконних нормативних актів», відповідно до яких слідчі, прокурори та судді підпорядковуються своїм керівникам по висхідній лінії відповідної гілки влади так званої «Республіки Крим», що входить у склад російської федерації.

Так, відповідно до ч. 2 ст.13 «О судебной системе российской федерации» від 31 грудня 1996 року № 1-ФКЗ: Порядок наділення повноваженнями голів, заступників голів, інших суддів касаційних судів загальної юрисдикції, апеляційних судів загальної юрисдикції, верховних судів республік, окружних, обласних судів, судів міст федерального значення, судів автономної області і автономних округів, районних судів, військових і спеціалізованих судів, арбітражних судів округів, арбітражних апеляційних судів, арбітражних судів суб`єктів російської федерації і спеціалізованих арбітражних судів встановлюється відповідним федеральним конституційним законом і федеральним законом про статус суддів.

Відповідно до ч. 5 ст. 6 Закону російської федерації від 26.06.1992 № 3132-I зі змінами та доповненнями «О статусе судей в российской федерации» - президент російської федерації в двомісячний термін з дня отримання необхідних матеріалів призначає суддів федеральних судів, а кандидатів у судді Верховного суду російської федерації представляє для призначення Раді федерації Федеральних Зборів російської федерації або відхиляє подані кандидатури, про що повідомляється голові Верховного суду російської федерації.

Водночас, згідно зі ст. 86 «Конституції «Республики Крым»»:

1. Правосуддя в Республіці Крим здійснюється тільки судом.

2. У Республіці Крим діють федеральні суди і мирові судді. Повноваження, порядок утворення та діяльності федеральних судів визначаються законодавством російської федерації.

3. З ініціативи Державної Ради Республіки Крим, узгодженої з Верховним Судом російської федерації, в Республіці Крим можуть утворюватися судові ділянки і посади мирових суддів відповідно до законодавства російської федерації і законодавства Республіки Крим.

4. Статус, повноваження, порядок і гарантії діяльності суддів визначаються федеральним законом, а по відношенню до мирових суддів - також законом Республіки Крим.

Окрім того, 20.03.2014 державною думою російської федерації прийнято «Федеральний конституційний закон» від 21.03.2014 за № 6-ФКЗ «О принятии в российскую федерацию Республики Крым и образовании в составе российской федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя».

Вищезазначене свідчить про проведення представниками російської федерації та її федеральних органів підривної діяльності проти України.

Здійснюючи підривну діяльність проти України, представники суддівського корпусу та інших органів державної влади іноземної держави утворили на окупованій території України федеральні органи державної влади, місцевого самоврядування, правоохоронні органи та судову систему російської федерації з метою зміцнення та посилення заходів тимчасової окупації території Автономної Республіки Крим.

Відповідно до п. 1 ст. 9 «Федерального конституційного» закону від 21.03.2014 № 6-ФКЗ «О принятии в российскую федерацию Республики Крым и образовании в составе российской федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя» протягом перехідного періоду на територіях Республіки Крим і міста федерального значення Севастополя з урахуванням їх адміністративно-територіального поділу, встановленого відповідно законодавчим (представницьким) органом державної влади Республіки Крим і законодавчим (Представницьким) органом державної влади міста федерального значення Севастополя, створено суди російської федерації (федеральні суди) відповідно до законодавства російської федерації про судову систему.

Пунктом 2 статті 9 вказаного закону передбачено, що громадяни, які заміщають посади суддів судів, що діють на територіях Республіки Крим та міста федерального значення Севастополя на день прийняття в російську федерацію Республіки Крим і утворення в складі російської федерації нових суб`єктів, мають переважне право на заміщення посади судді в судах російської федерації, що створюються на цих територіях, при наявності у них громадянства російської федерації, а також за умови їх відповідності іншим вимогам, що пред`являються законодавством російської федерації про статус суддів до кандидатів на посади суддів. Конкурсний відбір на заміщення посади судді в зазначених судах здійснюється Вищою кваліфікаційною колегією суддів російської федерації.

Створення та діяльність органів іноземної держави, у тому числі судової системи, на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим призвели до заходів посилення тимчасової окупації невід`ємної території України.

В той же час, Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014, зокрема ст. 1-3 визначено, що сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя є тимчасово окупованою внаслідок збройної агресії російської федерації з 20 лютого 2014 року.

Генеральна Асамблея ООН своєю Резолюцією 71/205 від 19.12.2016 року «Положення в області прав людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі (Україна)» засудила тимчасову окупацію російською федерацією частини території України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.

В подальшому, Резолюціями 72/190 від 19.12.2017, 73/194 від 17.12.2018 та 74/168 від 18.12.2019 «Положення в області прав людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі (Україна)», Генеральна Асамблея ООН вчергове засудила нинішню тимчасову окупацію російською федерацією частини території України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.

Як зазначено вище, сам факт окупації засуджений як міжнародною спільнотою, так і законодавством України, та був широко висвітлений в офіційних виданнях та медійному просторі.

Також, відповідно до статті 64 Конвенції Про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 (далі - Конвенція) кримінальне законодавство окупованої території залишається чинним, за винятком випадків, коли дія його скасовується або призупиняється окупаційною державою, якщо це законодавство становить загрозу безпеці окупаційної держави або є перешкодою виконання цієї Конвенції. Враховуючи згадане вище, та з огляду на необхідність забезпечення ефективного судочинства, суди окупованої території продовжуватимуть виконувати свої функції стосовно розгляду правопорушень, визначених цим законодавством.

У контексті окупації Криму, російська федерація, як окупаційна держава, не мала права втручатися у порядок здійснення правосуддя українськими судами.

Проте, Федеральним Законом РФ №154-Ф3 від 23.06.2014 «О создании судов российской федерации на территориях Республики Крым и города федерального значения Севастополя и о внесении изменений в отдельные законодательные акты российской федерации» створено систему судів на території Республіки Крим, зокрема незаконно створено «Совєтский районний суд Республіки Крим».

Реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на вчинення державної зради, з метою заподіяння шкоди територіальній цілісності України та становлення і зміцнення окупаційної влади, сприяння окупаційним органам влади у придушенні спротивів окупації півострова з боку громадян України на території Автономної Республіки Крим та у впровадженні практики переслідування осіб, що перебувають під захистом, в порушення вимог ст. 65 Конституції України, якою передбачено обов`язок громадян України захищати незалежність та територіальну цілісність України, порушуючи присягу судді в частині неупередженого, незалежного, справедливого та кваліфікованого здійснення правосуддя від імені України, керуючись принципом верховенства права, підкоряючись лише закону, та не вчинення дій, що порочать звання судді або підривають авторитет правосуддя ОСОБА_7 , будучи суддею та відповідно до постанови Верховної Ради України України № 2738-ІІІ від 20.09.2001 займаючи посаду судді Роздольненського районного суду АР Крим, маючи достатній рівень освіти, спеціальних знань, життєвого та професійного досвіду для розуміння факту здійснення підривної діяльності проти України представниками у тому числі незаконно утворених судових органів та органів державної влади російської федерації та неможливість відправлення правосуддя на підставі законодавства іноземної держави, бажаючи допомогти в проведенні цієї підривної діяльності та зробити свій особистий внесок в утворення та функціонування в АР Крим системи незаконних судових органів російської федерації, вчинила дії щодо надання допомоги у здійсненні підривної діяльності проти України.

Зокрема, достовірно знаючи про тимчасову окупацію російською федерацією з 20 лютого 2014 року території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя ОСОБА_7 , будучи громадянкою України, в порушення вимог Конституції та законів України, маючи тривалий стаж роботи суддею, а тому достовірно знаючи, розуміючи та усвідомлюючи незаконність дій Верховної Ради АР Крим та російської федерації щодо приєднання території АР Крим та м. Севастополя до складу російської федерації, усвідомлюючи, що так званий «Роздольненский районний суд Республіки Крим» відповідно до положень ст. 64 Конвенції є незаконно створеним органом, діючи добровільно та умисно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності України, бажаючи допомогти іноземній державі та її представникам у проведенні підривної діяльності проти України, з метою зміцнення та посилення заходів тимчасової окупації території АР Крим, діючи в інтересах російської федерації, перебуваючи в смт. Роздольне упродовж березня - листопада 2014 року продовжив роботу у складі незаконного органу судової влади російської федерації на території АР Крим на посаді так званих «громадян, які заміщають посади суддів судів, що діють на територіях Республіки Крим та міста федерального значення Севастополя», внаслідок чого у подальшому, указом президента російської федерації № 719 від 13.11.2014 була призначена на посаду голови незаконно утвореного «Роздольненського районного суду Республіки Крим», чим надала допомогу представникам іноземної держави у переході судової системи України, яка діяла на території півострова Крим, на відправлення правосуддя відповідно до ч. 5 ст. 9 «Федерального Конституційного Закону» російської федерації № 6-ФКЗ «Про прийняття в російську федерацію Республіки Крим та утворення в складі російської федерації нових суб`єктів Республіки Крим та міста федерального значення Севастополя» та на підставі законодавства іноземної держави - російської федерації.

Продовжуючи свою злочинну діяльність ОСОБА_7 , перебуваючи на посаді судді так званого «Роздольненського районного суду Республіки Крим», діючи добровільно та умисно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності України, в порушення вимог Конституції та законів України, маючи тривалий стаж роботи суддею, а тому достовірно знаючи, розуміючи та усвідомлюючи незаконність своїх дій, з метою зміцнення та посилення заходів тимчасової окупації території АР Крим, 08.09.2014, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи в приміщенні так званого «Роздольненського районного суду Республіки Крим» по вул. Леніна, 44, смт. Роздольне, діючи в інтересах російської федерації, керуючись статтями 12.8, 29.10 Кодексу рф про адміністративні правопорушення винесла «постанову у справі № 5-168/2014 про адміністративні правопорушення», якою визнала невстановлену особу винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 12.8 Кодексу російської федерації про адміністративні правопорушення, та призначила йому адміністративне покарання у вигляді адміністративного штрафу у розмірі 30 000 (тридцяти тисяч) російських рублів, чим надала допомогу представникам іноземної держави у переході судової системи України, яка діяла на території півострова Крим, на відправлення правосуддя відповідно до ч. 5 ст. 9 «Федерального Конституційного Закону» російської федерації № 6-ФКЗ «Про прийняття в російську федерацію Республіки Крим та утворення в складі російської федерації нових суб`єктів Республіки Крим та міста федерального значення Севастополя» та на підставі законодавства іноземної держави - російської федерації.

Продовжуючи свою злочинну діяльність щодо надання допомоги іноземній державі у проведенні підривної діяльності проти України шляхом придушення спротивів окупації півострова з боку громадян України на території Автономної Республіки Крим, посилення заходів тимчасової окупації півострова та впровадженні практики переслідування осіб, що перебувають під захистом, ОСОБА_7 , діючи добровільно та умисно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності України, будучи громадянкою України, в порушення вимог Конституції та законів України, маючи тривалий стаж роботи суддею, а тому достовірно знаючи та усвідомлюючи незаконність своїх дій, розуміючи незаконність дій окупаційної влади, незаконність застосування на території України законодавства російської федерації, 05.07.2018, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи в приміщенні так званого «Роздольненського районного суду Республіки Крим» по вул. Леніна, 44, смт. Роздольне, діючи в інтересах російської федерації, керуючись статтями ст. 307-309, 389-1 КПК російської федерації ухвалила «вирок у справі № 1-34/2018», яким визнала підсудного ОСОБА_13 винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 321 КК російської федерації, та призначила йому покарання у вигляді трьох років позбавлення волі.

Таким чином, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні умисного діяння громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості України, а саме надання іноземній державі та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.111 КК України.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок Подільського районного суду м. Києва від 22.12.2023, закривши кримінальне провадження у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 в суді і вичерпання можливості їх отримання.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник вказує, що особа повідомляється про підозру у вчиненні кримінального правопорушення державною мовою або будь-якою іншою мовою, якою вона достатньо володіє для розуміння суті підозри у вчиненні кримінального правопорушення. Слідчий суддя, суд, прокурор, слідчий забезпечують учасникам кримінального провадження, які не володіють чи недостатньо володіють державною мовою, право давати показання, заявляти клопотання і подавати скарги, виступати в суді рідною або іншою мовою, якою вони володіють, користуючись у разі необхідності послугами перекладача в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Як зазначає апелянт, судом було достовірно з`ясовано, хоча і обґрунтовано причини не визнання зміни громадянства обвинуваченою, що відповідно до ст. 4 Федерального Конституційного Закону рф №6-ФКЗ «Про прийняття в рф Республіки Крим та міста федерального значення Севастополя» автоматично визнається громадянство рф всіх громадян України, які постійно проживають на території АР Крим, за ними залишалося право протягом одного місяця заявити про своє бажання зберегти громадянство України. При цьому суд не врахував загальну обстановку на території АР Крим, в якій вимушено опинилися громадяни України внаслідок збройної агресії з боку рф, швидкоплинність якої забезпечила в короткі строки повну окупацію цієї території України та подальшу незаконну анексію іноземної держави. Суд встановив, що обвинувачена не скористалася своїм правом на залишення громадянства України, але разом з тим зазначає, що не визнає вихід з громадянства, так як особа набула громадянство рф примусово через проживання на певній території. Апелянт звертає увагу на ту обставину, що саме обвинуваченій належить право визначатися щодо свого громадянства, наявність тиску або обмежень щодо прийняття чи зміни громадянства, і ніхто крім обвинуваченої не може визначити дані обставини.

Таким чином, апелянт вказує, що ОСОБА_7 набула громадянство рф і цей факт, незважаючи на його не визнання Україною, суд вважав встановленим, що враховуючи те, що державною мовою рф є російська мова, мало б призвести до виконання фундаментальних норм кримінального процесу, а саме надання обвинуваченому підозри, обвинувального акту, вироку на російській мові, докази про направлення яких мали б міститися в матеріалах справи, що свідчило про забезпечення права на захист. Апелянт вважає, що відсутність перекладу підозри, обвинувального акту та вироку є порушенням, яке є підставою для скасування вироку.

Також апелянт звертає увагу на те, що суд першої інстанції мав би підставно виключити з обвинувачення, через необґрунтованість, відсутність доказів: причетність до надання допомоги окремим представникам іноземної держави; відсутність дій на шкоду недоторканості України; участь у посяганнях на територію України.

Апелянт вказує, що враховуючи ті умови, які існували в АР Крим, а саме: насильницькі дії до всіх інакомислячих, недопущення плюралізму думок, ультимативні вимоги агресора, ризик негайного застосування насилля у разі протидії, навіть пасивної, тому можна говорити про існування фізичного примусу у разі припинення здійснення правосуддя, що можливо призвело б до повного колапсу, який завдав би шкоди інтересам всьому мирному населенню. Між тим, статтею 40 КК України передбачено, що не є злочином дія або бездіяльність особи, яка заподіяла шкоду право охоронюваним інтересам вчиненим під безпосереднім впливом фізичного примусу, внаслідок якого особа не може керувати своїми вчинками.

Крім того, апелянт звертає увагу, що докази, які були покладені в основу обвинувачення, є недопустимими через порушення порядку, встановленого процесуальними нормами КПК України, для їх здобуття. Зокрема, щодо протоколів огляду Інтернет ресурсів (сайтів), де були викладені: нормативні документи, якими було призначено на посаду судді якусь особу, із прізвищем та ініціалами, що співпадали із даними обвинуваченої, апелянт звертає увагу на те, що сторона обвинувачення не скористалася своїм правом на здобуття доказів в порядку міжнародної співпраці, що однозначно розцінювалися б як належний та допустимий доказ, між державами для офіційного отримання нормативного документу від органів рф щодо призначення судді, як і на отримання інформації для ідентифікації особи від судової адміністрації рф, які б надали можливість впевнитися у тому, що особа, яка була призначена суддею та обвинувачена одна й та ж сама особа. Апелянт вказує, що не проведення портретної або почеркознавчої експертизи ставить ґрунтовні сумніви щодо ідентичності обвинуваченої із особою, що здійснює правосуддя. Також апелянт зазначає, що здійснення аналогії права з правом України щодо порядку офіційного опублікування нормативних документів, яким передбачалося опублікування в друкованому виданні, що враховуючи прийняття у якості доказу дані Інтернет ресурсів, свідчить про упередженість суду в оцінці доказів.

Окрім іншого, апелянт наголошує, що Рішення органів України про допущення обвинуваченим дисциплінарного проступку є неналежним доказом, так як особа фактично була позбавлена права на обізнаність у розгляді даного питання, права на участь у цьому процесі, як і на його оскарження. Апелянт звертає увагу, що підґрунтям рішень стали ті ж самі докази, які використані й у їх процесі, що призводить до єдиного висновку, що дані рішення не можуть бути доказами, так як фактично один неналежний та недопустимий доказ створює міфічне існування іншого такого ж в основі доказу. Крім того, сам факт існування у діях або бездіяльності обвинуваченого дисциплінарного проступку не свідчить про існування в його діях складу злочину. На думку сторони захисту, ОСОБА_7 не вчиняла дій, які б містили ознаки інкримінованого їх злочину, а тим паче в формі «підривної діяльності, яка завдає шкоду суверенітету України».

Крім того, апелянт вказує, що судом було призначено занадто велику міру покарання, що не відповідає особі обвинуваченої, яка вперше притягується до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, позитивно характеризується.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурор ОСОБА_14 , посилаючись на законність та обґрунтованість вироку суду, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.

Обвинувачена ОСОБА_7 , будучи належним чином повідомленою про дату та час розгляду апеляційної скарги з дотриманням правил, передбачених абзацом 5 ч. 3 ст. 323 КПК України, а саме, шляхом публікацій таких повідомлень у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження (газета «Урядовий кур`єр»), в судове засідання не з`явилася, а тому, враховуючи вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, апеляційний розгляд проведено без участі обвинуваченої, проте, за обов`язковою участю захисника.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати, колегія суддів дійшла висновку, апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 111 КК України за обставин, викладених у вироку обґрунтовані сукупністю досліджених в судовому засіданні й наведених у вироку доказів, яким суд дав належну оцінку.

Так, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 111 КК України підтверджуються наступними письмовими доказами: заявою народного депутата України ОСОБА_15 про кримінальні правопорушення, передбачені ст. ст. 109, 110, 110-2 КК України, відповідно до якої останній повідомляє Генерального прокурора України про обставини ймовірного вчинення кримінального правопорушення суддями на тимчасово окупованій території АР Крим, в тому числі і ОСОБА_7 ;

- повідомленням Голови ВККС України про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 111 КК України, відповідно до якого останній повідомляє Генерального прокурора України про те, що ОСОБА_7 здійснює правосуддя іменем російської федерації без припинення статусу судді відповідно до законів України, що є порушенням присяги судді та містить ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 111 КК України та просить внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування;

- постановою Верховної Ради України «Про обрання суддів» від 20.09.2001 №2738-ІІІ, якою безстроково обрано на посаду судді Роздольненського районного суду Автономної Республіки Крим ОСОБА_7 ;

- інформацією Вищої ради юстиції від 12.01.2015 № 112/0/9-15, відповідно до якої заява судді Роздольненського районного суду Автономної Республіки Крим ОСОБА_7 про звільнення з посади не надходила;

- інформацією Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 16.02.2015 № 18-2153/15, відповідно до якої заява судді Роздольненського районного суду Автономної Республіки Крим ОСОБА_7 про переведення до інших судів на території України не надходила;

- листом члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України ОСОБА_16 від 06.10.2015 № 8вк-4067/15, відповідно до якого рішенням Комісії від 05.10.2015 відкрито дисциплінарну справу стосовно судді Роздольненського районного суду Автономної Республіки Крим ОСОБА_7 ;

- рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 10.11.2015 № 3009/дп-15, відповідно до якого рекомендовано Вищій раді юстиції розглянути питання про звільнення судді Роздольненського районного суду Автономної Республіки Крим ОСОБА_7 з підстав, передбачених пунктом 5 частини 5 статті 126 Конституції України, а саме порушення суддею присяги;

- рішенням Вищої ради юстиції від 24.12.2015 № 1206/о/15-15, відповідно до якого вирішено внести подання Верховній Раді України про звільнення за порушення присяги судді Роздольненського районного суду Автономної Республіки Крим ОСОБА_7 ;

- постановою Верховної Ради України «Про звільнення судді» від 19.04.2016 № 1227-VІІІ, де зазначено, що відповідно до пункту 5 частини п`ятої статті 126 Конституції України звільнено з посади у зв`язку з порушенням присяги судді - суддю Роздольненського районного суду Автономної Республіки Крим ОСОБА_7 ;

- листом Адміністрації Президента України від 28.09.2016 № 03-01/3021 на № 26/3-33326-15 від 02.09.2016, відповідно до якого ОСОБА_7 не зверталася із клопотанням про вихід із громадянства України;

- протоколом огляду інтернет-видань від 02.02.2015, відповідно до якого проведено огляд інформації, яка міститься на інтернет-сайтах, посилання на які є у заяві ОСОБА_15 про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст. 109, ст. 110, ст. 110-2 КК України, та зазначено що ОСОБА_7 зазначена у списку суддів незаконно створеного Роздольненського районного суду Республіки Крим;

- протоколом огляду від 17.01.2022 сайту незаконно створеного «Роздольненського районного суду Республіки Крим» за адресою http://sud-krym.ru/razdolnenskij-rajonnyj-sud-respubliki-krym, де зазначено, що головою «суду» є ОСОБА_7 , а також сайту http://судебныерешения.рф , де розміщено вирок у справі № 1-34/2018, яким незаконно притягнуто до кримінальної відповідальності за законодавством країни агресора рф ОСОБА_13

- інформацією ДЗНД Служби безпеки України від 29.12.2021 про вчинення ОСОБА_7 державної зради, додатком до якої є копія указу президента рф від 13.11.2014 № 719 про призначення на посаду голови незаконно створеного Роздольненського районного суду Республіки Крим ОСОБА_7 ;

- протоколом огляду від 23.06.2015 офіційного сайту Вищої кваліфікаційної колегії суддів рф за адресою http://www.vkks.ru/ , де розміщено висновок вккс рф від 04.09.2014 про рекомендацію ОСОБА_7 кандидатом на посаду голови незаконно створеного Роздольненського районного суду Республіки Крим;

- протоколом огляду від 11-18.06.2015 офіційного сайту «судові акти рф», яким встановлено, що ОСОБА_7 , будучи «суддею» незаконно створеного «Роздольненського районного суду Республіки Крим» 08.09.2014 виносила «рішення» іменем російської федерації та за законодавством країни-агресора рф;

- протоколом огляду від 29.03.2021 офіційного сайту президента російської федерації, яким встановлено, що федеральним конституційним законом російської федерації від 21.03.2014 № 6-ФКЗ «О принятии в российскую федерацию Республики Крым и образование в составе российской федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя" незаконно приєднано до країни-агресора рф територію України - Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, а також що федеральним законом російської федерації від 23.06.2014 № 154-Ф3 «О создании судов российской федерации на териториях Республики Крым и города Севастополя и о внесении изминений в отдельные законодательные акты российской федерации» незаконно створено на території Автономної Республіки Крим «Роздольненський районний суд Республіки Крим».

Дослідивши та проаналізувавши докази, суд першої інстанції встановив, що з огляду на ст. 4 Конституції України в Україні, норми Закону України «Про громадянство України», Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ОСОБА_7 є суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 111 КК України та залишається громадянкою України по теперішній час, незалежно від місця її проживання, та фактичне набуття ОСОБА_7 громадянства російської федерації не впливає на зміст її правових відносин з Україною, за якими вона визнається лише громадянкою України.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що вказані докази свідчать про те, що припинення повноважень ОСОБА_7 як судді системи судів загальної юрисдикції України відбулось саме внаслідок порушення нею законодавства України, що в свою чергу, з дослідженими доказами свідчить, що остання вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 111 КК України.

Обставини здійснення ОСОБА_7 «правосуддя» від імені російської федерації на території АР Крим без припинення статусу судді Роздольненського районного суду АР Крим відповідно до законів України як «судді» незаконно створеного судового органу окупаційної влади знайшли своє підтвердження під час дослідження в судовому засіданні письмових доказів та за результатами безпосереднього дослідження судом цих документів.

Також, суд першої інстанції вказав про те, що з наданих доказів убачається, що ОСОБА_7 , обіймаючи посаду судді «Роздольненського районного суду Республіки Крим» на окупованій території АР Крим, здійснювала «правосуддя» на підставі законодавства російської федерації та приймала рішення у справах, що у свою чергу з дослідженими вище доказами свідчить про те, що обвинувачена надала допомогу державним органам рф у проведенні підривної діяльності проти України та таким чином спричинила шкоду суверенітетові та територіальній цілісності України.

За таких обставин, суд першої інстанції зробив висновок про те, що ОСОБА_7 , будучи громадянкою України, маючи достатній рівень спеціальних знань і життєвого досвіду, що підтверджується її кваліфікаційним рівнем підготовки в галузі права як судді, використовуючи під час здійснення «правосуддя» від імені рф власні теоретичні знання і практичні навички, матеріально-технічну базу Роздольненського районного суду Автономної Республіки Крим, здійснювала тривалий час правосуддя від імені рф.

Більш того, здійснення ОСОБА_7 «правосуддя» від імені російської федерації свідчить про порушення нею вимог ст. 65 Конституції України та присяги судді, оскільки її дії забезпечували становлення та зміцнення окупаційної влади російської федерації, з метою недопущення контролю української влади на території АР Крим.

Всі перелічені джерела інформації суд оцінив за правилами документа (ст. 99 КПК України), а відомості, що вони містять, визнав належними та допустимими. Враховуючи цілковиту узгодженість між собою вказаних доказів за змістом, їх єдність та взаємозв`язок за часом та характером подій, суд першої інстанції визнав наведені та проаналізовані вище документовані дані достовірними доказами обвинувачення. При цьому суд взяв до уваги і те, що такі відомості встановлені також актами компетентних органів (Верховна Рада України, Президент України, Вища рада юстиції, Вища кваліфікаційна комісія суддів України), виданих в межах їх юрисдикційних повноважень, які визначалися Конституцією та законами України.

Таким чином, суд першої інстанції за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ, наданий стороною обвинувачення, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, визнав зазначені докази належними, допустимими, достовірними і в сукупності достатніми для прийняття рішення та обґрунтовано, на думку колегії суддів, дійшов висновку про доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні нею інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, поза розумним сумнівом.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що ОСОБА_7 набула громадянство рф, державною мовою якої є російська, а тому підозра, обвинувальний акт та вирок суду мали бути перекладені на російську мову, що свідчило б про забезпечення права на захист останньої, то колегія суддів вважає їх неспроможними, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство.

Згідно з положеннями Закону України від 18 січня 2001 року № 2235-III «Про громадянство України», який визначає підстави і порядок набуття та припинення громадянства України, законодавство у цій сфері ґрунтується на принципах: єдиного громадянства, якщо громадянин України набув громадянство іншої держави, то у правових відносинах з Україною визнається лише громадянином України; неможливості позбавлення громадянина України громадянства України; визнання права громадянина України на зміну громадянства; збереження громадянства України незалежно від місця проживання (ст. 2).

Громадянство України припиняється внаслідок виходу з громадянства України за клопотанням громадянина України та втрати громадянства України внаслідок добровільного набуття повнолітнім громадянином України громадянства іншої держави (статті 17 - 19).

При цьому, вихід із громадянства України допускається, якщо особа набула громадянство іншої держави або отримала документ, виданий уповноваженими органами іншої держави, про те, що громадянин України набуде її громадянство, якщо вийде з громадянства України, а не допускається, якщо особі в Україні повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто. Датою припинення громадянства України у всіх випадках є дата видання відповідного Указу Президента України (статті 18 та 19).

Громадянин України, який подав заяву про вихід з громадянства України або щодо якого оформляється втрата громадянства, до видання указу Президента України про припинення громадянства України несе всі обов`язки громадянина України (ст. 20).

Водночас, відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України від 15 квітня 2014 року № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», примусове автоматичне набуття громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території, громадянства РФ не визнається Україною і не є підставою для втрати громадянства України.

Отже, ОСОБА_7 , продовжуючи з березня-листопада 2014 року здійснювати «правосуддя» до створення і початку діяльності на території АР Крим «судів рф» та скориставшись переважним правом на заміщення посади судді в утвореному суді рф - «Роздольненського районного суду Республіки Крим», фактично отримала за законодавством РФ громадянство цієї країни як необхідну умову такої діяльності, тобто з боку РФ з березня-листопада 2014 року за нею автоматично визнається громадянство РФ і вона своїм правом протягом одного місяця заявити про своє бажання зберегти громадянство України не скористалася.

Колегія суддів при цьому бере до уваги, що законодавство РФ визначає підстави набуття та припинення громадянства РФ, проте, не може вирішувати питання припинення громадянства іншої країни, у тому числі України.

Таким чином, враховуючи приписи ст. 4 Конституції України, статей 2, 17 - 20 Закону України «Про громадянство України», ч. 4 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», дотримуючись проголошеного в Україні визнання права громадянина України на зміну громадянства у встановленому порядку, ОСОБА_7 по теперішній час залишається громадянином України незалежно від місця її проживання. Примусове автоматичне набуття нею як громадянином України, який проживає на тимчасово окупованій території, громадянства РФ не визнається Україною, відтак не може бути підставою для втрати нею громадянства України.

Згідно із дослідженим судом листом Адміністрації Президента України від 28 вересня 2016 року № 03-01/3021 клопотання про вихід ОСОБА_7 з громадянства України на розгляд Комісії при Президентові України з питань громадянства не надходило.

Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника щодо необхідності перекладу підозри, обвинувального акту та вироку суду на російську мову у зв`язку із набуттям ОСОБА_7 громадянства іншої держави, не можна вважати слушними.

Більш того, через оголошену ОСОБА_7 у межах цього провадження підозру у вчиненні злочину не допускається і її вихід із громадянства України.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника про необхідність виключення з обвинувачення обставин про причетність ОСОБА_7 до надання допомоги окремим представникам іноземної держави, відсутність дій на шкоду недоторканності України, участь у посяганнях на територію України, а також посилання на те, що його підзахисна не вчиняла дій, які б містили ознаки інкримінованого їй злочину, тим паче у формі «підривної діяльності, яка завдає шкоду суверенітету України», то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки, сукупність досліджених судом першої інстанції доказів доводить, що ОСОБА_7 , реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на вчинення державної зради, з метою заподіяння шкоди територіальній цілісності України та становлення і зміцнення окупаційної влади, сприяння окупаційним органам влади у придушенні спротивів окупації півострова з боку громадян України на території Автономної Республіки Крим та впровадження практики переслідування осіб, що перебувають під захистом, в порушення вимог ст. 65 Конституції України, якою передбачено обов`язок громадян України захищати, незалежність та територіальну цілісність України, порушуючи присягу судді в частині неупередженого, незалежного, справедливого та кваліфікованого здійснення правосуддя від імені України, керуючись принципом верховенства права, підкоряючись лише закону, та не вчинення дій, що порочать звання судді або підривають авторитет правосуддя, будучи суддею та відповідно до постанови Верховної Ради України №2738-ІІІ від 20.09.2021 займаючи посаду судді Роздольненського районного суду АР Крим, маючи достатній рівень освіти, спеціальних знань, життєвого та професійного досвіду для розуміння факту здійснення підривної діяльності проти України представниками, у тому числі незаконно утворених судових органів та органів державної влади рф, та неможливість відправлення правосуддя на підставі законодавства іноземної держави, бажаючи допомогти в проведенні цієї підривної діяльності та зробити свій особистий внесок в утворення та функціонування в АР Крим системи незаконних судових органів рф, учинила дії щодо надання допомоги у здійсненні підривної діяльності проти України.

Зокрема, достовірно знаючи про тимчасову окупацію РФ з 20 лютого 2014 року території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, ОСОБА_7 , будучи громадянкою України, порушуючи Конституцію України та закони України, маючи тривалий стаж роботи суддею, з огляду на що розуміючи незаконність дій Верховної Ради АР Крим та рф щодо приєднання території АР Крим та м. Севастополя до складу рф, з метою зміцнення та посилення заходів тимчасової окупації території АР Крим, діючи в інтересах рф, продовжила роботу у складі незаконного органу судової влади РФ на території АР Крим - «Роздольненського районного суду Республіки Крим» на посаді так званих «громадян, які заміщають посади суддів судів, а пізніше була призначена посаду голови незаконно утвореного «Роздольненського районного суду Республіки Крим» відповідно до указу президента рф від 13.11.2014 № 719. Своїми діями ОСОБА_7 надала допомогу представникам іноземної держави у переході судової системи України на законодавство іноземної держави - РФ.

Крім того, 08.09.2014, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи в приміщенні так званого «Роздольненського районного суду Республіки Крим» по вул. Леніна, 44, смт. Роздольне, діючи в інтересах російської федерації, керуючись статтями 12.8, 29.10 Кодексу рф про адміністративні правопорушення винесла «постанову у справі № 5-168/2014 про адміністративні правопорушення», якою визнала невстановлену особу винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 12.8 Кодексу російської федерації про адміністративні правопорушення, та призначила йому адміністративне покарання

Крім того, 05.07.2018, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи в приміщенні так званого «Роздольненського районного суду Республіки Крим» по вул. Леніна, 44, смт. Роздольне, діючи в інтересах російської федерації, керуючись статтями ст. 307-309, 389-1 КПК російської федерації ухвалила «вирок у справі № 1-34/2018», яким визнала підсудного ОСОБА_13 винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 321 КК російської федерації, та призначила йому покарання у вигляді трьох років позбавлення волі.

При цьому, посилання захисника на умови, які існували в АР Крим в той час, а також на положення ст. 40 КК України, якою передбачено, що не є злочином дія або бездіяльність особи, яка заподіяла шкоду право охоронюваним інтересам вчиненим під безпосереднім впливом фізичного примусу, внаслідок якого особа не може керувати своїми вчинками, колегія суддів вважає необґрунтованими, враховуючи, що згідно із листами Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 16 лютого 2015 року № 18-2153/15 та Вищої ради юстиції, 53 судді судів АР Крим звернулось з заявами про переведення до іншого суду на території України, а 33 судді з заявами про звільнення з посади за загальними обставинами, у тому числі, у зв`язку з окупацією та припиненням громадянства України, що на переконання колегії суддів свідчить про те, що і обвинувачена не була позбавлена можливості подати відповідну заяву, або безпосередньо прибути на неокуповану частину території України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що встановлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінального провадження та характер дій ОСОБА_7 спростовують доводи захисника в цій частині, оскільки досліджена сукупність доказів переконливо свідчить, що ОСОБА_7 , будучи громадянкою України, порушуючи Конституцію України та закони України сприяла у переході судової системи України на законодавство іноземної держави - рф та відправляла рішення від її імені, отже умисно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності України надала іноземній державі та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України.

Безпідставними є і посилання захисника в апеляційній інстанції про недопустимість доказів, зокрема протоколів огляду Інтернет ресурсів (сайтів), де були викладені нормативні документи, якими було призначено на посаду судді якусь особу, із прізвищем та ініціалами, що співпадали із даними обвинуваченої, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 КПК України слідчими (розшуковими) діями є дії, спрямовані на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні.

Згідно з ч. 1 ст. 237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів.

Як вбачається з матеріалів справи, огляд Інтернет ресурсів (сайтів), в тому числі і тих на які посилається захисник, здійснено з дотриманням вимог ст. 237 КПК України та зафіксовано (за допомогою функцій скріншоту та друку) зміст відображеної у них, як електронних документах, інформації, що підтверджує існування обставин, які підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні.

Підстав для визнання протоколів, якими здійснено огляд інтернет - сайтів недопустимими і неналежними доказами колегія суддів не вбачає, оскільки взята в якості доказів інформація міститься на офіційних інтернет-ресурсах і є загальнодоступною в мережі Інтернет. Не може свідчити про недопустимість цих протоколів і посилання захисника на відсутність проведеної у справі портретної або почеркознавчої експертизи.

Посилання захисника на неналежність Рішення органів України про допущення дисциплінарного проступку у зв`язку з необізнаністю обвинуваченої у розгляді даного питання, колегія суддів до уваги не бере, оскільки рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 10.11.2015 № 3009/дп-15 та рішення Вищої ради юстиції від 24.12.2015 № 1206/о/15-15 є чинними і згідно вимог кримінального процесуального закону оцінювати їх законність не входить до повноважень колегії суддів.

Необґрунтованими вважає колегія суддів і посилання захисника в апеляційній скарзі на упередженість суду в оцінці доказів, оскільки суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами прав і свобод у наданні доказів, дослідження та доведення переконливості доказів перед судом, в межах висунутого обвинувачення безпосередньо дослідив надані докази та перевірив обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Покладені в основу вироку докази у своїй сукупності узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності, відповідають вимогам належності та допустимості й не містять розбіжностей або суперечностей, які б могли вплинути на правильність висновку суду щодо винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочинів.

Відповідає вимогам статті 65 КК України і призначене ОСОБА_7 судом першої інстанції покарання, розмір якого обраний з урахуванням характеру і ступеню тяжкості вчиненого нею злочину, який згідно ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжкого злочину, те, що ОСОБА_7 , маючи правовий зв`язок з Україною, що знаходить свій вияв у взаємних правах та обов`язках, будучи особою, що склала присягу судді, відповідно до якої зобов`язана об`єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно, справедливо та кваліфіковано здійснювати правосуддя від імені України, керуючись принципом верховенства права, підкорятись лише закону, чесно і сумлінно здійснювати повноваження та виконувати обов`язки судді, дотримуватися етичних принципів і правил поведінки судді, не вчиняти дій, що порочать звання судді або підривають авторитет правосуддя, в порушення зазначених зобов`язань здійснила державну зраду, особу обвинуваченої, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин.

Врахувавши зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання, яке є необхідним та достатнім для її виправлення та попередження скоєння нових злочинів, в межах, установлених санкцією інкримінованої статті, відповідно до положень КК України.

Посилання в апеляційній скарзі захисника на те, що судом першої інстанції при призначенні покарання не в повному обсязі було враховано дані про особу обвинуваченої, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, оскільки суд першої інстанції врахував всі обставини, які враховуються при призначенні покарання, передбачені статтею 65 КК України, надав їм правову оцінку і призначив обвинуваченій ОСОБА_7 таке покарання, яке є необхідним для її виправлення та попередження нових злочинів.

Будь - яких істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б були підставами для скасування чи зміни судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про законність, обґрунтованість та вмотивованість ухваленого судом вироку щодо ОСОБА_7 , а також про безпідставність доводів апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Подільського районного суду м. Києва від 22 грудня 2023 року у кримінальному провадженні №00002378 від 14.09.2016 щодо ОСОБА_7 за ч.1 ст. 111 КК України - без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

__________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3