КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/1702/2025 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2025 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 26 грудня 2024 року про арешт майна,

за участю:

представника власника майна ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 26 грудня 2024 рокузадоволено клопотання старшого слідчого в ОВС ГСУ НП України капітана поліції ОСОБА_8 , яке погоджене прокурором другого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Офісу генерального прокурора ОСОБА_9 , про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, вилучене під час обшуку 23.12.2024 року, а саме: автомобіль марки "Audi Q7" білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , який знаходиться у власності та користуванні ОСОБА_6 .

Накладено арешт на автомобіль марки "Audi Q7" білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 .

Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 26.12.2024 року - скасувати та ухвалити рішення, яким зобов`язати слідчого ОВС ГСУ НП України лейтенанта поліції ОСОБА_10 та інших слідчих з групи слідчих по кримінальному провадженню №0002078 від 08.11.2023 повернути: автомобіль марки AUDI Q7, білого кольору д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_6 , який буде доставлено до адміністративної будівлі ГСУ НП України, за адресою: м. Київ, бул. М. Руденко, 22-А; свідоцтво про реєстрацію т/з серії НОМЕР_4 , видане на ім`я ОСОБА_6 , два комплекта ключів від автомобіля марки AUDI Q7, білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_6 .

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що 26 грудня 2024 року слідчий суддя Святошинського районного суду м. Києва задовольнив у відкритому судовому засіданні клопотання старшого слідчого в ОВС ГСУ НП України у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002078 від 08.11.2023 року за ч.ч. 2, 3 ст. 307 КК України, про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, а саме: автомобіль білого кольору AUDI Q7, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_3 , який належить на праві власності ОСОБА_6 .

Крім того, в результаті обшуку, на підставі ухвали про обшук автомобіля від 18.12.2024 року та копії протоколу обшуку від 23.12.2024 року, було вилучено свідоцтво про реєстрацію автомобіля т/з серії НОМЕР_4 , видане на ім`я ОСОБА_6 , а також два комплекта ключів від вищевказаного автомобіля.

Апелянт зауважує, що власниця майна та її представник, адвокат в порушення процесуального закону не були належним чином повідомлені про судове засідання, тому не були присутні при розгляді питання про арешт майна, також ухвалу суду судові та правоохоронні органи на їхню адресу не направляли.

На думку представника, ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 26.12.2024 року про арешт автомобіля є незаконною і підлягає скасуванню.

Посилається на те, що проведення обшуку і вилучення 23.12.2024 року автомобіля марки AUDI Q7, білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_3 слідчим в ОВС ГСУ НП України у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002078 від 08.11.2023 року на підставі ухвали слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 18.12.2024 року є незаконними.

Посилається на те, що слідчим суддею Святошинського районного суду м. Києва в ухвалі від 26.12.2024 року встановлено, що слідчим ГСУ Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002078 від 08.11.2023 року.

Однак при цьому, слідчі судді Святошинського районного суду м. Києва, як при винесені ухвали від 18.12.2024 року про надання санкціонованого обшуку автомобіля марки AUDI Q7, білого кольору д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_3 26.12.2024, так і при задоволенні 26.12.2024 року клопотання слідчого в ОВС ГСУ НП України про арешт автомобіля не взяли до уваги те, що клопотання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження на підставі ухвали слідчого судді подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування (п. 1 ч.2 ст.132 КПК України).

Скаржник зазначає, що досудове розслідування у кримінальному провадженні №0002078 від 08.11.2023 року здійснює Головне слідче управління Національної поліції України (ГСУ НП України) з чіткими повноваженнями згідно з кримінальним процесуальним законодавством самостійного органу досудового розслідування, яке за відкритими даними офіційного веб-сайту Національної поліції України (npu.gov.ua) розташоване за адресою: м. Київ, вулиця Академіка Богомольця, буд.10, що територіально належить до Печерського району міста Києва.

За таких обставин, орган досудового розслідування не знаходиться в межах територіальної юрисдикції Святошинського районного суду міста Києва і, як наслідок, процесуальними повноваженнями слідчого судді вказаного суду не охоплюється розгляд клопотань в межах кримінальних проваджень, які розслідуються вказаним органом досудового розслідування.

З огляду на те, що орган досудового розслідування (ГСУ НП) не знаходиться в межах територіальної юрисдикції Святошинського районного суду міста Києва, Святошинський районний суд міста Києва не є судом, встановленим законом у розумінні статті 6 Конвенції. Відтак подане клопотання про арешт автомобіля марки AUDI Q7, білого кольору д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_3 і ухвала про його арешт від 26.12.2024 року не відповідають загальним правилам звернення до слідчого судді з клопотанням про застосування заходу забезпечення кримінального провадження, передбаченим у ч. 2 ст.132 КПК України, а тому є незаконними.

В судове засідання прокурор та власник майна не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання їх повідомлено у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності прокурора та власника майна, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника власника майна - адвоката ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити в повному обсязі, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, слідчим ГСУ Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002078 від 08.11.2023 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частинами другою, третьою статті 307 КК України.

В ході досудового розслідування встановлено, що на території Одеської та Черкаської областей діє група осіб, яка займається незаконним виготовленням, придбанням, зберіганням, перевезенням з метою збуту та незаконним збутом наркотичних засобів, психотропних речовин та прекурсорів у великих та в особливо великих розмірах, шляхом розміщення «закладок» та використовуючи відділення та поштомати ТОВ «Нова Пошта».

До вчинення вказаних злочинів причетний ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який займається незаконним придбанням, зберіганням з метою збуту, а також незаконним перевезенням та незаконним збутом наркотичних засобів, психотропних речовин та прекурсорів.

03.12.2024 року ОСОБА_11 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307 КК України.

Крім того встановлено, що до злочинної діяльності залучені подружжя ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які спільно проживають за адресою: АДРЕСА_1 .

У власності та користуванні ОСОБА_6 перебуває автомобіль марки «AUDI Q7», білого кольору, д.н.з. НОМЕР_5 , VIN: НОМЕР_3 .

Факти протиправної діяльності ОСОБА_13 та інших осіб підтверджуються матеріалами кримінального провадження у своїй сукупності, а саме: повідомленням про підозру ОСОБА_13 , висновками судових експертиз, протоколами за результатами проведення НСРД, рапортом оперативних працівників ДБН НП України та іншими матеріалами у своїй сукупності.

23.12.2024 року у ході санкціонованого обшуку слідчим вилучено автомобіль марки "Audi Q7" білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , який знаходиться у власності та користуванні ОСОБА_6 .

Постановою слідчого в ОВС ГСУ НП України капітана поліції ОСОБА_8 від 23.12.2024 року вилучений автомобіль визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

24.12.2024 року (клопотання датоване 23.12.2024 року) старший слідчий в ОВС ГСУ НП України капітан поліції ОСОБА_8 , за погодженням з прокурором другого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Офісу генерального прокурора ОСОБА_9 , звернувся до слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва з клопотання про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, вилучене під час обшуку 23.12.2024 року, а саме: автомобіль марки "Audi Q7" білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , який знаходиться у власності та користуванні ОСОБА_6 .

Клопотання обґрунтоване з посиланням на те, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №00002078 від 08.11.2023 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частинами другою, третьою статті 307 Кримінального кодексу України.

Слідчий посилався на те, що завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Орган досудового розслідування, виходячи з фактичних обставин кримінальних правопорушень, вважає, що вищевказаний автомобіль відповідає критеріям речового доказу, а захід забезпечення у вигляді арешту тимчасово вилученого майна надасть змогу детально дослідити його на предмет наявності інформації, що становить інтерес для досудового розслідування, в тому числі шляхом призначення та проведення відповідних експертиз, та уникнути його знищення та псування у випадку повернення даного майна особі, у якої воно було вилучено.

Враховуючи, що, згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України, слідчим, прокурором у даному кримінальному провадженні вжиті необхідні заходи з метою виявлення вказаних речей та предметів, на які може бути накладено арешт, під час досудового розслідування, необхідно накласти арешт на вказаний автомобіль, оскільки його незастосування може призвести до втрати речових доказів, приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, передачі, або настання інших наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню, а також з метою забезпечення цивільного позову, швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду.

Ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 26 грудня 2024 рокузадоволено клопотання старшого слідчого в ОВС ГСУ НП України капітана поліції ОСОБА_8 , яке погоджене прокурором другого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Офісу генерального прокурора ОСОБА_9 , про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, вилучене під час обшуку 23.12.2024 року, а саме: автомобіль марки "Audi Q7" білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , який знаходиться у власності та користуванні ОСОБА_6 .

Накладено арешт на автомобіль марки "Audi Q7" білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 .

Задовольняючи дане клопотання, подане в межах кримінального провадження за № 0002078 від 08.11.2023 року за ч.ч. 2, 3 ст. 307 КК України, та накладаючи арешт на автомобіль марки "Audi Q7" білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , слідчий суддя виходив з наявності передбачених ст. 170 КПК України підстав для накладення арешту на вказане майно, з метою його збереження як речового доказу у вказаному кримінальному провадженні.

З таким рішенням слідчого судді колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою, зокрема, і збереження речових доказів.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У відповідності до ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладено у встановленому цим КПК порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Приймаючи рішення, слідчий суддя місцевого суду зазначених вимог закону дотримався.

Так, задовольняючи дане клопотання, слідчий суддя прийшов до висновку про наявність підстав, передбачених ст. 170 КПК України, для накладення арешту на автомобіль марки "Audi Q7" білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , оскільки вказане майно в даному кримінальному провадженні відповідає критеріям, визначеним в ст. 98 КПК України та визнане речовим доказом постановою слідчого від 23.12.2024 року у даному кримінальному провадженні.

При винесенні ухвали судом, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні прокурора правові підстави для арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому слідчим суддею обґрунтовано задоволено клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнано речовим доказом в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права особи з потребами кримінального провадження.

Статтею 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто його власник, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та враховуючи, що судом першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, та враховано, що для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні цього майна до встановлення фактичних обставин вчинення злочину, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно.

Крім того, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання зникненню майна, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя, в свою чергу, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України, не може бути арештованим майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, всупереч доводів представника власника майна, у відповідності до вимог ст.ст. 132, 170-173 КПК України, наклав арешт на автомобіль, з метою забезпечення його збереження, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до втрати доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено. Слід також зазначити, що накладення арешту є необхідним для збереження майна, оскільки дане майно відповідає критеріям речових доказів, передбаченим ст. 98 КПК України, позаяк може містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, і ненакладення арешту дасть можливість для його приховування чи відчуження на користь третьої особи, що позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Слід зазначити, що у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Колегія суддів зауважує, що встановлені фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що автомобіль марки "Audi Q7" білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 є необхідним для детального дослідження його на предмет наявності інформації, що становить інтерес для досудового розслідування, в тому числі шляхом призначення та проведення відповідних експертиз, оскільки в останньому могли зберегтись сліди, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, що відповідає ознакам, зазначеним в ст. 98 КПК України, що, в свою чергу, згідно ч. 3 ст. 173 КПК України і дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

З огляду на викладене, вилучене під час обшуку майно (автомобіль) є речовим доказам та відповідає критеріям, встановленим ст. 98 КПК України, так як слідчим при розгляді клопотання було доведено, що вилучене під час обшуку майно відповідає критеріям, встановленим ст. 98 КПК України, та є речовим доказом, оскільки містить інформацію, яка має вагоме значення для досудового розслідування та може бути використана як доказ у кримінальному провадженні, відтак, висновок слідчого судді про накладення арешту на дане майно відповідає вимогам кримінального процесуального закону та прав ОСОБА_6 , як власника арештованого майна, не порушує.

Доводи представника в суді апеляційної інстанції про формальність, незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали ретельно перевірялися, проте не знайшли свого підтвердження, оскільки рішення слідчого судді ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

Як встановлено під час судового розгляду, сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Доводи апеляційної скарги про порушення слідчим при зверненні з клопотанням та слідчим суддею при постановленні оскаржуваної ухвали територіальної підсудності, колегією суддів до уваги не беруться, позаяк це питання не являється предметом перевірки слідчим суддею при розгляді клопотання про арешт майна, і за умови доведеності прокурором наявності передбачених ст. 170 КПК України підстав для накладення арешту, вищенаведені доводи апелянта не являються безумовною підставою для скасування ухвали про арешт майна та відмови у задоволенні відповідного клопотання прокурора.

Колегією суддів перевірено і доводи апелянта про те, що судовий розгляд проведено без участі власника майна та його представника. Дана обставина знайшла своє підтвердження, однак колегія суддів цю обставину не вважає істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що потягло б за собою скасування оскаржуваної ухвали, з урахуванням строків розгляду даної категорії клопотань відповідно до вимог ч. 1 ст. 172 КПК України, та з урахуванням того, що в такому випадку відповідно до вимог ч. 1 ст. 174 КПК України, у власника майна виникає право звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна.

Крім того, слід зауважити, що процесуальні права власника майна щодо подачі пояснень та заперечень стосовно накладеного арешту відновлено під час апеляційного розгляду, де представник останнього не був обмеженим в своїх правах відповідно до вимог кримінального процесуального закону.

Інші доводи апеляційної скарги, на які посилається апелянт, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційної скарги.

При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Святошинського районного суду міста Києва від 26 грудня 2024 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4