Дата документу 11.12.2024 Справа № 323/2296/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 323/2296/21 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/210/24 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула 11 грудня 2024 року у м.Запоріжжі в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Вільнянськ Запорізької області, громадянки України, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимої:

23 грудня 2020 року Оріхівським районним судом Запорізької області за ч.2 ст.185 КК України до позбавлення волі на строк 2 роки з випробувальним терміном 1 рік,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7

Обвинувачена ОСОБА_6 звернулася з апеляційною скаргою на вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 20 грудня 2021 року, яким визнано ОСОБА_6 винною за ч.2 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Оріхівського районного суду Запорізької області від 23 грудня 2020 року призначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць.

Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу постановлено не обирати.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту вступу вироку в законну силу.

Вирішена доля речових доказів.

В апеляційній скарзі обвинувачена просить пом`якшити покарання.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не забезпечив участь захисника за призначенням під час судового розгляду.

Крім того, обвинувачена зазначає, що під час судового розгляду вона просила суд не призначати суворе покарання, оскільки вона доглядає особу з інвалідністю - з хворобою Паркінсона.

Обвинувачена, також, звертає увагу на відсутність претензій до неї зі сторони потерпілого, який навпаки просив щоб її не засуджували.

Зазначає, що за речі, які були викрадені, вона грошей не отримувала. Сковорідку вона повернула, а ТВ тюнер обміняла на 1 літр алкоголю.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_6 , будучи засудженою 23 грудня 2020 року Оріхівським районним судом Запорізької області за ч.2 ст.185 КК України, на шлях виправлення не стала, належних висновків для себе не зробила та знову вчинила аналогічний корисливий злочин.

27 червня 2021 року близько 18 годин 00 хвилин ОСОБА_6 з метою повернення своїх особистих речей, які були нею залишені раніше, увійшла через незачинені двері до приміщення квартири АДРЕСА_2 , проте встановивши, що в приміщенні квартири відсутні сторонні особи, керуючись раптово виниклим умислом на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, впевнившись, що за її діями ніхто не спостерігає та вона залишається не поміченою, здійснила крадіжку чавунної сковороди вартістю 246 грн 00 коп., ТВ тюнеру Romsat TR-9110 HD в корпусі чорного кольору, з комплектуючим обладнанням (пультом та перехідним кабелем), вартістю 320 грн 00 коп., на загальну суму 566 грн. 00 коп., що належить ОСОБА_8 , після чого розпорядилась викраденим майном на власний розсуд, тим самим своїми умисними діями спричинила потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 566 грн 00 коп.

Заслухавши доповідь судді; прокурора, який частково підтримав апеляційну скаргу обвинуваченої та вважав за необхідне закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 підставі п.4-1 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку з декриміналізацією відповідно до ЗУ №3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18 липня 2024 року; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідності до положень ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги обвинуваченої щодо обґрунтованості призначеного їй покарання, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів. При призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що, призначаючи обвинуваченій ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відомості про особу обвинуваченої, яка раніше судима за аналогічне правопорушення, нове правопорушення вчинила під час іспитового строку, не перебуває на обліку лікаря психіатра та на обліку у лікаря нарколога, за місцем проживання характеризується позитивно.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченій ОСОБА_6 , суд визнав щире каяття.

Обставиною, яка обтяжує покарання, суд визнав - рецидив злочину.

З врахуванням всіх обставин провадження та відомостей про особу обвинуваченої, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченій ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті обвинувачення, але не на максимальний строк.

Крім того, враховуючи наявність у обвинуваченої невідбутої частини покарання за вироком Оріхівського районного суду Запорізької області від 23 грудня 2020 року, суд вірно призначив остаточне покарання ОСОБА_6 на підставі ч.1 ст.71 КК України, шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Отже, на час ухвалення оскаржуваного вироку суд першої інстанції правильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

Разом з цим, доводи прокурора при апеляційному розгляді про необхідність скасування оскаржуваного вироку і закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_6 за ч.2 ст. 185 КК України, на підставі положень пункту 4-1 частини першої статті 284 КПК України, є слушними, зважаючи на таке.

09 серпня 2024 року набрав чинності Закон України від 18 липня 2024 року №3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» (далі - Закон №3886-IX), яким було внесено зміни до статті 51 КУпАП (Дрібне викрадення чужого майна).

Положеннями ч.1 ст.51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) передбачено відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Частиною другою статті 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) установлено, що відповідальність за вчинення дій, передбачених ч.1 ст.51 КУпАП настає, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, особа, яка вчинила дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підлягає адміністративній відповідальності у випадку, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З огляду на зазначене, аналіз вказаних норм закону свідчить про те, що кримінальна відповідальність настає у випадку, якщо розмір такого майна перевищує розмір, установлений ст.51 КУпАП, а саме 2 неоподатковуваних мінімуми доходів громадян.

Згідно з частиною 5 Підрозділу 1 Розділу ХХ Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пунктом 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом станом на 01 січня звітного податкового року.

З оскаржуваного вироку убачається, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 185 КК України ОСОБА_6 вчинила у 2021 році. Діями обвинуваченої було заподіяно матеріальну шкоду потерпілому на суму 566 гривень.

Станом на 01 січня 2021 року неоподатковуваний мінімум доходів громадян складав 1135 грн, тобто розмір вартості викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність за ст.185 КК України, на момент вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, становив 2270 грн.

Як регламентовано частиною 1 статті 3 КК України, законодавство України про кримінальну відповідальність становить КК України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. При цьому зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення (частина 6 статті 3 КК України).

Відповідно до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Зазначені норми Основного Закону України також знайшли своє відображення і в ч.1 ст.5 КК України, згідно з якою закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Враховуючи те, що вартість майна, яким заволоділа ОСОБА_6 становила за ч.2 ст. 185 КК України 566 гривень, тобто ця сума є меншою за розмір, з якого відповідно до Закону № 3886-IX та положень Податкового кодексу України настає кримінальна відповідальність, а саме ніж 2270 грн, колегія суддів вважає, що, з огляду на передбачений статтею 58 Конституції України і статтею 5 КК України принцип зворотної дії закону в часі та з урахуванням вищенаведеного, вчинене ОСОБА_6 кримінальне правопорушення не підпадає під кримінально каране діяння, передбачене ч.2 ст. 185 КК України.

Внесені законодавцем зміни про кримінальну відповідальність призвели до часткової декриміналізації діяння, і дія Закону має зворотну дію у часі, тому скасовує кримінальну відповідальність за певні діяння у разі заподіяння злочином меншої шкоди, ніж встановлено нормою закону.

Відповідно до положень ч.3 ст.479-2 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, суд зупиняє судовий розгляд і запитує згоду обвинуваченого на закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 4-1 частини першої статті 284 цього Кодексу. Суд закриває кримінальне провадження на цій підставі, якщо обвинувачений проти цього не заперечує. За відсутності згоди обвинуваченого та в разі, якщо судом встановлено вчинення ним діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 1-2 частини другої статті 284 цього Кодексу. Якщо судом не встановлено, що обвинуваченим вчинено діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, суд ухвалює виправдувальний вирок.

Викладене узгоджується з правовою позицією, викладеною в Постанові Об`єднаної Палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 07 жовтня 2024 року у справі №278/1566/21.

Відповідно до вимог ст.417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Таким чином, з огляду на вищевикладене та положення ст. 417, п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України, колегія суддів доходить висновку, що кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 за ч.2 ст. 185 КК України підлягає закриттю, оскільки втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, а вирок суду в цій частині - скасуванню.

Керуючись п.4-1 ч.1 ст. 284 КПК України, ст.ст. 404-405, 407-409, 417 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 , задовольнити частково.

Вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 20 грудня 2021 року, яким визнано ОСОБА_6 винною за ч.2 ст. 185 КК України,скасувати та кримінальне провадження закрити на підставі п.4-1 ч.1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4