1 УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИСправа № 335/9755/24 1-кп/335/746/2024
16 грудня 2024 року м.Запоріжжя
Представник ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 звернувся до суду із клопотанням про скасування арешту майна, в обґрунтування якого зазначив наступне.
У судовому засіданні заявник підтримала клопотання і просить його задовольнити на підставі, що наведені у клопотанні.
У судовому засіданні представник власника майна - адвокат ОСОБА_5 підтримав вказане клопотання і просить задовольнити з підстав, що наведені у письмовому клопотанні.
Вказав, що підставою для скасування арешту майна, є те, що арешт накладено необгрунтовано і відпала потреба у існуванні арешту.
Прокурор ОСОБА_3 проти клопотання не заперечував. Вказав, що на момент вилучення вищевказаних грошових коштів необхідно було провести ряд слідчих дій для перевірки обставин, що підлягають встановленню та доведенню у кримінальному провадженні, в тому числі належності грошей саме обвинуваченому, а тому на ці кошти було накладено арешт, і під час судового розгляду сторона обвинувачення встановила, що заперечень проти скасування арешту з грошових коштів не має.
Інші учасники судового засідання щ приводу вказаного клопотання покладаються на розсуд суду.
Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали клопотання, суд дійшов висновку про наступне.
Відповідно до абзацу 1 ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, якщо існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, перетворення, відчуження.
Згідно з приписами ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
При цьому у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК країни (збереження речових доказів) арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.
Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування приведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна (ч. 11 ст. 170 КПК України).
Відповідно до вимог ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу), а також розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Таким чином, правові підстави для накладення арешту на майно з метою забезпечення збереження речових доказів визначені частиною третьою ст. 170 КПК України, згідно з якою арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Також, як встановлено судом апеляційної інстанції, колегія суддів встановила, що вилучені грошові кошти за адресою місця проживання ОСОБА_6 можуть бути такими, що набуті кримінально протиправним шляхом, а тому в розумінні ст. 98 КПК України є речовими доказами у даному кримінальному провадженні. Відтак, враховуючи інкриміновані ОСОБА_6 кримінальні правопорушення, де предметом злочинів є грошові кошти, існують підстави вважати, що вилучені грошові кошти за місцем проживання підозрюваного є речовими доказами у даному кримінальному провадженні. Посилання в апеляційній скарзі на законність походження вилучених грошових коштів, на даному етапі досудового розслідування не впливає на правильність висновків слідчого судді, оскільки з огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, може бути вилучено та арештовано незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні. Більш того, в протоколі обшуку було зазначено лише про те, що виявлені грошові кошти отримані законним шляхом, без конкретизації джерела їх походження, зокрема, не вказано, що вони отримані внаслідок продажу житла. Колегія суддів встановила, що слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку, що вилучені грошові кошти у сумі 8100 доларів США та 1500 Євро є речовим доказом у даному кримінальному провадженні, і накладення арешту на майно у кримінальному провадженні, забезпечить справедливу рівновагу між суспільним інтересом та правомірною метою, оскільки існує обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються - арешт та метою, яку прагнуть досягти - збереження речових доказів, оскільки існують обставини, які підтверджують, що їхнє незастосування може призвести до незворотних наслідків.
В силу ст. 41 Конституції України, ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі "АГОСІ проти Об`єднаного Королівства"). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.
Відповідно до ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Як встановлено п. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України, арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Аналізуючи доводи клопотання про скасування арешту на майно, суд приходить до висновку, що означені в ньому доводи не вказують на необґрунтованість накладення арешту на майно, в контексті також того, що вказане питання було предметом перегляду ухвали слідчого судді про накладення арешту судом апеляційної інстанції і доводам заявника в цій частині було надано відповідну оцінку як судом першої, так і судом апеляційної інстанції. Запорізький апеляційний суд, вирішуючи питання про накладення арешту, оцінив підстави щодо накладення арешту на вилучені під обшуку речі і предмети (в тому числі і грошові кошти), було з`ясовано можливість використання вказаного майна як доказу у кримінальному провадженні.
Матеріали реєстру досудового розслідування не містить відомостей щодо звернення заявника під час досудового розлідування з клопотанням в порядку ст. 174 КПК України до слідчого судді.
Нових обставин, які не були предметом дослідження під час вирішення питання про накладення арешту на майно, клопотання не містить.
Станом на час вирішення даного клопотання відсутні будь-які підстави вважати, що в подальшому в застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження відпала потреба.
Грошові кошти, які вилучені під час обшуку за місцем проживання обвинуваченого, щодо якого порушено питання про скасування з них арешту, відповідають критерію речового доказу у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, де предметом злочинів є грошові кошти, визнані такими постановою слідчого в кримінальному провадженні. При постановленні ухвали про накладення арешту на майно враховано, що є всі обґрунтовані підстави для накладення арешту на таке майно саме у зв`язку з необхідністю досягнення мети, передбаченої ч. 2 ст. 170 КПК України забезпечення збереження речових доказів. Окрім того, питання наявності правових підстав для накладення арешту на значене в клопотанні майно було предметом розгляду апеляційної інстанції при вирішенні питання про накладення на нього арешту.
Суд враховує ту обставину, що майно, яке може мати ознаки речового доказу повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні. Тим більше, належність грошових коштів не є предметом розгляду питання про скасування арешту майна, накладеного в кримінальному провадженні на стадії підготовчого провадження і суд на стадії підготовчого провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті.
Також, суд вважає необґрунтованими посилання заявника на відсутність підстав для накладення арешту у зв`язку із тим, що заявник не має ніякого відношення до вчинення кримінального правопорушення, а тому, не є належним суб`єктом застосування таких заходів забезпечення кримінального провадження, оскільки, такий арешт по суті являє форму забезпечення доказів у кримінальному провадженні та не пов`язується з особою, підозрюваною у вчиненні кримінального провадження, а це, в свою чергу, не суперечить абз. 2 ч. 10 ст. 170 КПК України.
Враховуючи стадію судового провадження, коли свідки по справі судом ще не допитані, письмові докази, у тому числі і протокол обшуку, на зміст якого посилається заявник, судом не досліджувались, обвинувачені пояснення суду не надавали, суд позбавлений можливості прийняти законне та обґрунтоване рішення щодо розгляду клопотання представника особи, щодо майна якої вирішується питання про скасування арешту адвоката ОСОБА_5 .
Крім того, до завдань суду на даному етапі провадження (триває підготовче провадження) не належить оцінювати, наскільки повно органом досудового розслідування зібрано докази, що стосуються зазначеного кримінального провадження, а скасування арешту майна на стадії підготовчого судового провадження може призвести до знищення речових доказів, які ще не досліджені судом, що в свою чергу може перешкодити кримінальному провадженню, унеможливить виконання завдань кримінального провадження, яке відповідно до ст. 2 КПК України полягає, серед іншого, в забезпеченні повного судового розгляду, в зв`язку з чим приходить до висновку, що потреба в застосуванні заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна щодо них не відпала.
Протилежні позиції різних прокурорів з приводу вказаного питання, які приймають участь у судових засіданнях підготовчого провадження, з урахуванням стадії кримінального провадження (підготовче провадження), в якому досудове розслідування закінчене, клопотань про скасування арешту майна в порядку ст. 174 КПК України під час досудового розслідування стороною захисту не заявлялося, докази судом не досліджувалися, не свідчить про втрату вказаним майном статусу речового доказу у вказаному провадженні, як і не вказує на необґрунтованість накладення арешту на майно і не доводить, що в подальшому застосуванні арешту відпала потреба.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.
Також слід звернути увагу, що вирішення долі речових доказів здійснюється судом у відповідності до вимог ст. 100 КПК України під час ухвалення вироку.
Враховуючи наведене, доводи клопотання не вказують на необґрунтованість накладення арешту на майно, представником заявника не спростовано значення вказаних грошових коштів як речових доказів, і відповідно, не доведено, що в подальшому застосуванні арешту відпала потреба, вказане клопотання заявлено під час підготовчого провадження, до початку встановлення наявності чи відсутності підстав для прийняття рішень, передбачених пунктами 1-4 частини третьої статті 314 КПК України, до початку вирішення питань, пов`язаних з підготовкою до судового розгляду, передбачених ст. 315 КПК України, до призначення справи до судового розгляду, потреби кримінального процесуального характеру, для забезпечення яких накладено арешт не відпали, тому клопотання про скасування арешту з майна, про який зазначає в своєму клопотанні представник власника майна, заявлене передчасно.
Оскільки підстави для скасування арешту на майно на даній стадії процесу відсутні, вказане питання підлягає вирішенню одночасно з постановленням судового рішення, яким закінчується розгляд справи.
Керуючись ст. 174,372 КПК України, суд ,
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1