Справа № 732/512/17 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/993/24
Категорія - продовження строків тримання під вартою. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

19 грудня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участі сторін кримінального провадження

обвинуваченого ОСОБА_6

його захисника адвоката ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

Розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Чернігові, одночасно в режимі відео конференцій із захисником та прокурором, апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27 листопада 2024 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Київ, громадянину України, з вищою освітою, розлученому, який має на утриманні неповнолітню дитину, зареєстрованому фізичною особою-підприємцем, проживаючому по АДРЕСА_1 , продовжений строк тримання під вартою до 26 січня 2025 року включно.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд першої інстанції вказав на те, що розгляд кримінального провадження не завершений, а підстав для скасування запобіжного заходу або заміни його на більш м`який суд не встановив, ризики, що були враховані під час обрання запобіжного заходу на даний час не зникли, не зменшилися та продовжують існувати.

В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_7 просить ухвалу суду в частині задоволення клопотання прокурора та продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 скасувати, постановити нову ухвалу у цій частині, якою обрати його підзахисному більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Вказує на те, що суддя ОСОБА_1 , перевищуючи свої повноваження обрала запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_9 , чим порушила висновок, викладений в п. 23 постанові Верховного Суду у складі Першої палати Касаційного кримінального суду від 17 жовтня 2024 року у справі №732/512/17, де вказано «Не вирішуючи наперед питання про винуватість чи невинуватість обвинуваченого, з метою попередження ризику його переховування від суду, беручи до уваги вимоги ч. 3 ст. 433 КПК України, Верховний Суд вважає за необхідне обрати ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк, мінімально необхідний для вирішення вказаного питання судом апеляційної інстанції, який у будь-якому разі не може перевищувати 60 днів». У зв`язку з викладеним вважає ухвалу суду першої інстанції незаконною та такою, що підлягає скасуванню в повному обсязі.

Звертає увагу на те, що на порушення ч. 2 ст. 184 КПК України, копія клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу, не пізніше ніж за три години до початку розгляду клопотання не були надана ні обвинуваченому, ні його захиснику, що позбавило сторону захисту здійснювати належний захист.

При цьому, переконаний у тому, що судом першої інстанції порушено підсудність по розгляду справи, оскільки кримінальне правопорушення було вчинене в м. Городня, отже, справа підсудна Городнянському районному суду Чернігівської області.

Безпідставними вважає висновки суду про неможливість застосування до ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу, оскільки ці твердження не підтверджуються відповідними доказами. Зі слів свідків ОСОБА_6 постійно проживав та знаходився в АДРЕСА_1 , а правоохоронні не зверталися до них з метою розшуку обвинуваченого, тобто, фактично розшукові дії не вчинялись, повістки не надходили та нікому з рідних не вручались, про наступні судові засідання не повідомлялось.

При зверненні до суду з клопотанням про продовження строку тримання під вартою, прокурором не виконано вимоги ст. 199 КПК України та не викладені обставини щодо ризику або перешкоджанню завершенню досудового розслідування, якими прокурор обґрунтовує доводи клопотання, а судом не надано належної оцінки, що призвело до прийняття рішення, яке не відповідає вимогам КПК України.

Наявність спроб впливу на свідка/потерпілого, яким слід запобігти шляхом обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути підтверджена доказами. Припущення суду про їх наявність, якщо вони не ґрунтуються на доказах, визначених у ст. 84 КПК, не може вважатися належною метою обрання запобіжного заходу у розумінні ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки по суті є припущенням.

Безпідставним вважає звернення прокурора з клопотанням про продовження строку тримання під вартою, оскільки ним не надано жодного доказу ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Відсутність заявлених ризиків обґрунтовує тим, що поведінка обвинуваченого в повній мірі спростовує доводи сторони обвинувачення про існування заявлених ризиків, адже їх існування не було підтверджене доказами та долученими до клопотання матеріалами.

При цьому, вказує на те, що досудове розслідування здійснювалося з 2015 року, отже, відсутні підстави вважати, що ОСОБА_6 може чимось перешкодити, знищити, сховати чи спотворити речові докази, документи, тощо. Сама лише тяжкість покарання яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, не може бути єдиною підставою для застосування найбільш обтяжуючого запобіжного заходу. Під час досудового розслідування не було зафіксовано жодного факту вчинення обвинуваченим впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста, що свідчить про відсутність такого ризику.

Як убачається із тексту оскаржуваної ухвали, судом взагалі не досліджувались докази, що призвело до постановлення ухвали, яка не відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства. Всупереч закону, судом проігноровано ст. 178 КПК України та не досліджено досить міцні соціальні зв`язки обвинуваченого, що підтверджується його позитивною характеристикою з місця проживання, свідоцтвами про шлюб, про народження дитини та про реєстрацію його як особи підприємця, податковими деклараціями, а також документами про проживання обвинуваченого разом з батьком, який є інвалідом 3 групи та проходить періодичне лікування після перенесеної операції.

Із мотивувальної частини ухвали суду, не видно виконання зобов`язання передбаченого ст. 370 КПК України, що призвело до постановлення ухвали, яка не відповідає вимогам КПК України, а тому підлягає скасуванню в частині застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та постановлення нової ухвали, якою необхідно змінити запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.

Заслухавши доповідача, захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти доводів сторони захисту, вказуючи, що підсудність кримінального провадження за Чернігівським апеляційним судом була визначена апеляційним судом ще в 2017 році, скасовуючи ухвалу апеляційного суду і суду першої інстанції, касаційний суд повернув кримінальне провадження на новий судовий розгляд суду, який ухвалив вирок суду, звернув увагу на тяжкість обвинувачення та характер діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , факт порушення ним обраного раніше запобіжного заходу у виді домашнього арешту, позицію Верховного Суду, який вважав за необхідне обрати саме такий вид запобіжного заходу, що унеможливлює обрання більш м`якого запобіжного заходу, як про це просить сторона захисту, дослідивши матеріали провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Вирішення питання щодо порушень правил територіальної підсудності розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 не входить до переліку питань які підлягають апеляційному оскарженню в даному провадженні, коли вирішується питання про продовження строку запобіжного заходу.

Разом з тим колегія суддів звертає увагу захисника на той факт, що підсудність кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 та особи, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, була визначена за Чернігівським районним судом Чернігівської області ухвалою колегії суддів апеляційного суду Чернігівської області від 04 квітня 2017 року. Спори про підсудність не допускаються.

Твердження захисника про порушення головуючою у суді першої інстанції вимог п. 23 постанови Верховного Суду в рамках даного кримінального провадження є безпідставними та не свідчать про порушення суддею жодних норм кримінального процесуального закону, як намагається довести захисник.

По-перше, судом першої інстанції 27 листопада 2024 року ОСОБА_6 запобіжний захід не обирався, як про це вказав захисник в апеляційній скарзі. Саме постановою Верховного Суду обвинуваченому був обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою.

По-друге, цією ж постановою Верховного Суду, на яку посилається захисник, був призначений новий судовий розгляд в суді першої інстанції, а не в суді апеляційної інстанції, тому вирішення питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою не могло бути предметом вирішення апеляційним судом.

По-третє, клопотання про продовження строку тримання під вартою подається до того суду, яким здійснюється судовий розгляд на час звернення з таким клопотанням.

Таким чином, судом першої інстанції клопотання прокурора про продовження строків тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 прийнято до розгляду та розглянуто в рамках повноважень, які визначені кримінальним процесуальним законом.

Обрання, скасування або зміна запобіжного заходу в суді під час судового розгляду регламентується положеннями статті 331 КПК України, у порядку передбаченому главою 18 цього Кодексу. Проте, це не означає, що прокурор і суд дублюють повністю положення процесуального закону, які застосовуються під час досудового розслідування, враховують особливості судового розгляду кримінального провадження.

При цьому, статтею 199 КПК України,положеннями якої регламентується порядок продовження строку тримання під вартою, не передбачений обов`язок сторони обвинувачення вручати обвинуваченому та його захиснику копію клопотання про продовження строку тримання під вартою. Цією ж нормою кримінального Закону не передбачений обов`язок прокурора долучати до клопотання матеріали, які підтверджують обґрунтованість раніше встановлених ризиків.

Так, частиною 3 вказаної статті визначено, що клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Усі ці відомості містяться у клопотанні прокурора про продовження строків тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 .

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні нападу з метою заволодіння майном потерпілого ОСОБА_10 , поєднаного із насильством, небезпечним для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбої), вчиненого за попередньою змовою групою осіб, спрямованого на заволодіння майном у особливо великих розмірах, тобто у вчиненні умисного злочину, який відноситься до категорії особливо тяжких та за який передбачене безальтернативне покарання у виді позбавлення волі до 15 років з конфіскацією майна.

У статті 5 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи R(80) 11 від 27.06.1980 «Про взяття під варту до суду» зауважується, що при розгляді питання про необхідність тримання під вартою, судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи, у тому числі характер та тяжкість інкримінованого злочину.

Водночас, відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Ризик це ймовірність того, що підозрюваний/обвинувачений може ухилитися від кримінальної відповідальності та незаконно впливати на свідків.

Особливість запобіжних заходів полягає у тому, що вони застосовуються не за конкретну недобросовісну поведінку підозрюваного/обвинуваченого, а превентивно, як гарантія настання правосуддя в майбутньому. При цьому слід враховувати, що якась ймовірність того, що підозрюваний/обвинувачений зможе спробувати ухилитись від відповідальності, існує завжди.

Більш того, ОСОБА_6 раніше допускав порушення застосованого до нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту. При цьому, не приймаються до уваги твердження захисника про те, що обвинувачений не отримував викликів та судових повісток, адже він знав про існування кримінального провадження, про час та місце наступного судового засідання повідомлявся безпосередньо в судовому засіданні належним чином, ухвала суду про його привід виконана не була, у зв`язку з чим він був оголошений у розшук та судом був наданий дозвіл на його затримання.

Тобто, фактично, своєю процесуальною поведінкою під час здійснення судового розгляду кримінального провадження, ОСОБА_6 довів, що обрання запобіжного заходу не пов`язаного із позбавленням волі не забезпечить його належної процесуальної поведінки та виконання покладених на нього процесуальних обов`язків.

Продовжуючи строк тримання під вартою, суд вірно врахував, що кримінальне провадження перебуває на розгляді в суді, на час розгляду клопотання прокурора судовий розгляд не розпочатий, отже, усвідомлюючи тяжкість та невідворотність покарання ризик можливості ОСОБА_6 ухилитися від суду, є високим та достатньо обґрунтованим.

Відповідно до пункту 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовується відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Оскільки в даному кримінальному провадженні ОСОБА_6 обвинувачується в скоєнні особливо тяжкого кримінального правопорушення, із погрозою застосування насильства до іншої особи, саме цим виправдовується відповідний відступ, коли інтереси суспільства переважають над правами і свободами окремого громадянина, задля зменшення можливості обвинуваченого вчинити інше кримінальне правопорушення та довести, що за кримінально карні діяння особа може понести справедливе покарання.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення дійсно не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Наявність вказаних прокурором ризиків була підтверджена під час обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу під час досудового розслідування, продовження строків тримання під варто, а також обрання обвинуваченому запобіжного заходу судом касаційної інстанції, який обрав саме такий вид запобіжного заходу, з метою попередження ризику переховування обвинуваченого від суду. Безпідставність та необґрунтованість цих ризиків стороною захисту доведена не була.

Під час розгляду клопотання про продовження строків тримання обвинуваченого під вартою в ході судового розгляду, який триває, прокурор не має доводити наявність усіх вказаних раніше ним ризиків, в той же час він має довести, що раніше заявлені ризики не зменшилися та не зникли. При цьому, сторона захисту має довести протилежне факт зменшення раніше заявлених ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого або зникнення встановлених ризиків.

Апеляційна скарга захисника, яка значною мірою складається з цитування кримінального процесуального закону та рішень Європейського суду з прав людини, а також висловлені стороною захисту доводи під час апеляційного розгляду не містять ні об`єктивно підтверджених відомостей, ні доказів того, що заявлені стороною обвинувачення ризики, наявність яких була встановлена під час обрання запобіжного заходу та його продовження під час судового розгляду, зменшилися або зникли з плином часу.

Зокрема, касаційним судом був призначений новий судовий розгляд в суді першої інстанції, отже, потерпілий, свідки у кримінальному провадженні не допитані, що з урахуванням характеру обвинувачення та обставин вчинення кримінального правопорушення, не виключає можливість здійснення тиску на цих осіб з боку обвинуваченого, цей ризик залишається на тому ж рівні, на якому був встановлений при застосуванні до ОСОБА_6 саме такого виду запобіжного заходу.

Відповідно до ч. 3 ст. 199 КПК України при продовженні строку тримання під вартою суд враховує наявність обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, а також наявність обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою, у даному випадку касаційною інстанцією призначений новий судовий розгляд в суді першої інстанції через те, що обвинуваченому не було забезпечене право на ознайомлення з матеріалами справи, розгляд кримінального провадження розпочинається спочатку і суд у новому складі безпосередньо буде допитувати потерпілого, свідків, досліджувати письмові та речові докази.

Заява ОСОБА_6 в апеляційному суді, що він визнає провину повністю в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, бажає співпрацювати із судом, що він фактично відбув покарання, яке визначив суд за скасованим вироком, оскільки на час вчинення правопорушення і обрання йому запобіжного заходу діяв закон ОСОБА_11 про подвійне зарахування строку попереднього ув`язнення у строк відбування покарання, не може бути підставою для пом`якшення запобіжного заходу, оскільки новий судовий розгляд у місцевому суді не розпочатий, і ризик ухилення від явки до суду залишається досить високим з огляду як на характер обвинувачення, віддаленість місця проживання обвинуваченого від місця, де розглядається справа, відсутність у нього доходів, а також наявність іншого кримінального провадження, в якому ОСОБА_6 проходить в якості обвинуваченого.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 422-1, 424 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Чернігівського районного суду Чернігівської області від 27 листопада 2024 року, якою обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, ОСОБА_6 були продовжені строки тримання під вартою, без змін.

Ухвала набуває законної сили після її проголошення й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_12 ОСОБА_13 ОСОБА_14