Житомирський апеляційний суд
Справа №275/101/22 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/51/25
Категорія ч.2 ст.286 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
представника потерпілої ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
обвинуваченої ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції в м.Житомирі матеріали судового провадження №275/101/22 за апеляційними скаргами прокурора Попільнянського відділу Коростишівської окружної прокуратури ОСОБА_10 , потерпілої ОСОБА_11 та обвинуваченого ОСОБА_9 і його захисника ОСОБА_8 на вирок Брусилівського районного суду Житомирської області від 17.04.2024 відносно
ОСОБА_9 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,
в с т а н о в и в :
зазначеним вироком ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.
Початок строк відбуття покарання обраховано з моменту затримання ОСОБА_9 після набрання вироком законної сили.
Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_11 матеріальну шкоду в сумі 41356,96 грн. та моральну шкоду в сумі 200000 грн.
Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Брусилівського районного суду Житомирської області.
Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави витрати на проведення експертиз в розмірі 8020,90 грн.
Питання про речові докази вирішено у відповідності до норм ст.100 КПК України.
Згідно вироку суду, 13 січня 2021 року біля 18 години 30 хвилин водій ОСОБА_9 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керував технічно справним автомобілем марки "ВАЗ 21011" реєстраційний номер НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 належить ОСОБА_12 та рухався ним в межах населеного пункту смт. Брусилів по вулиці Шевченка, позначеного дорожнім знаком 5.45. ("Початок населеного пункту") Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року.
Продовжуючи рух та керуючи автомобілем марки "ВАЗ 21011" реєстраційний номер НОМЕР_1 водій ОСОБА_9 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, та проїжджаючи через вказаний вище населений пункт, будучи достовірно обізнаним про дорожню обстановку та проінформованим дорожніми знаками про організацію дорожнього руху на даній ділянці автодороги, проявив злочинну самовпевненість при керуванні транспортним засобом (джерелом підвищеної небезпеки).
Зокрема, в порушення вимог пункту 12.2. ПДР України, рухаючись в межах смт. Брусилів, водій ОСОБА_9 перевищив максимальну швидкість, зазначену в пункті 12.4. ПДР України ("у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год."), чим грубо порушив вимоги пункту 12.9.б) ПДР України ("водієві забороняється: перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4.-12.7.цих Правил"), таким чином в порушення вимог пункту 2.3.д ПДР України водій ОСОБА_9 створив загрозу безпеці дорожнього руху при керуванні ним транспортним засобом за вказаних умов.
Незважаючи на створену загрозу безпеці дорожнього руху, водій ОСОБА_9 свідомо ігноруючи загально прийняті правила поведінки на дорозі та зобов`язання виконувати вимоги ПДР України, у тому числі, ті, що носять характер заборони, перебуваючи в умовах створеної ним небезпечної обстановки, яка вимагала особливої уваги від нього як особи, яка керує транспортним засобом, діючи злочинно самовпевнено, продовжував порушувати вимоги пункту 12.3 ПДР України.
При цьому ж, в порушення вимог пункту 2.3.б) ПДР України, водій ОСОБА_9 проявив неуважність, не простежив за дорожньою обстановкою та її змінами, не врахував дорожні умови та обрану ним швидкість транспортного засобу, що призвело до наступного.
Рухаючись із перевищенням дозволеної швидкості у вказаний день та час транспортним засобом по вул. Шевченка в смт. Брусилів Житомирської області, в районі домоволодіння № 34 у напрямку с. Хомутець, водій ОСОБА_9 в порушення вимог п. 12.3. вказаних вище правил, проявив неуважність та безпечність до дорожньої обстановки і її змін, при виникненні небезпеки для руху або перешкоди, яку він об`єктивно спроможний був виявити з робочого місця водія, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки свого транспортного засобу в результаті чого скоїв зіткнення з велосипедом, яким попереду у попутному напрямку рухався ОСОБА_13 .
Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди велосипедист ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження та був госпіталізований до КНП "Брусилівська лікарня". В подальшому, ОСОБА_13 18.01.2021 від отриманих при дорожньо-транспртній пригоді травм помер.
Згідно висновку № 73 від 01.04.2021 у ОСОБА_13 виявлені тілесні ушкодження у вигляді садна обличчя, розлитого синця лівої гомілки та лівого стегна, рани лівого колінного суглобу (стан після первинної хірургічної обробки), крововиливів в м`які тканини лівої нижньої кінцівки, тулубу, крововиливи в м`які тканини голови (2), крововиливи під тверду мозкову оболонку(стан після видалення), крововиливи під м`яку мозкову оболонку головного мозку (4), та мозочка, геморагічний забій головного мозку, крововиливи в прикореневих ділянках легень, в навколо ниркову клітковину; а також сліди медичних маніпуляцій-зашиті рани волосистої частини голови, трепанаційні отвори кісток склепіння черепа, зашиту тверду мозкову оболонку, точкову рану згинальної поверхні правої ліктьової ділянки. Смерть ОСОБА_13 настала від закритої черепно-мозкової травми - крововиливів під оболонки та в речовину головного мозку, що ускладнились набряком набуханням головного мозку.
Порушення водієм ОСОБА_9 при керуванні ним транспортним засобом вимог пунктів 2.3.6). 2.3.д), 12.2,12.3, 12.4, 12.9 б), дорожнього знаку 5.45 Правил дорожнього руху України, знаходиться у прямому причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.
В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_10 , не оспорюючи кваліфікацію вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, просить скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, та ухвалити нове рішення, за яким вважати ОСОБА_9 засудженим за ч.2 ст.286 КК України з призначенням йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

При цьому, зазначає, що судом не в повній мірі враховано те, що ОСОБА_9 скоїв кримінальне правопорушення перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, не відшкодував потерпілій ОСОБА_11 матеріальних та моральних збитків, потерпіла ОСОБА_11 одна залишилась виховувати двох малолітніх дітей. Також, судом при винесенні вироку не було враховано позицію потерпілої ОСОБА_11 , яка просила суд призначити ОСОБА_9 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 років, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки. Звертає увагу, що кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_9 відповідно до вимог п.5 ст.12 КК України відноситься до тяжких злочинів.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_11 також просить скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку із невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, та ухвалити новий вирок яким визнати ОСОБА_9 засудженим за ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років з позбавленням права керування транспортним засобами на строк 3 роки. Стягнути з ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_11 понесені нею процесуальні витрати в розмірі 7000 грн.

При цьому, звертає увагу, що відповідно до ст.12 КК України кримінальне правопорушення вчинене ОСОБА_9 відноситься до тяжкого злочину. Внаслідок кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_9 її чоловік ОСОБА_13 був доставлений в КНП «Брусилівська лікарня» де перебував на лікуванні до 18.01.2021. 18.01.2021 року ОСОБА_14 помер. На лікування чоловіка за період з 13.01.2021 року по 18.01.2021 року нею були понесені матеріальні затрати , що пов`язане з придбанням ліків, у сумі 12906 грн 97 коп., що підтверджується фіскальними чеками. Також, понесені матеріальні витрати пов`язані з похованням чоловіка на суму 28,449 грн. Разом з цим, до даного часу обвинувачений ОСОБА_9 не відшкодував матеріальні затрати на лікування та на поховання чоловіка у сумі 41356 грн 96 коп. Крім того, обвинувачений ОСОБА_9 ні разу за весь час розгляду справи у суді не вибачився перед нею. Зазначає, що під час судового розгляду справи у суді намагався свою вину перекласти на її чоловіка. Звертає увагу, що у неї на утриманні залишилося двоє малолітніх дітей, яких виховує сама. Також, посилаючись на ст.118 КПК України, зазначає, що суд при ухваленні вироку не вирішив питання щодо стягнення на її користь з обвинуваченого ОСОБА_9 понесені нею та документально підтверджені процесуальні витрати - витрати на правову допомогу на суму 7000 грн.

Обвинувачений ОСОБА_9 і його захисник - адвокат ОСОБА_8 в апеляційній скарзі просять скасувати вирок суду, як незаконний, а своїм рішенням закрити кримінальне провадження на підставі п.5 ч.1 ст. 407, п.2 ч,1 ст.409 КПК України.

При цьому, зазначають, що згідно показань він - ОСОБА_9 , свою вину не визнав і показав, що «13.01.2021 в смт. Брусилів дійсно керував легковим автомобілем, але був тверезий. В матеріалах справи відсутні документи про те, що він 13.01.2021 р. був ознайомлений з результатами медичного огляду та аналізами на наявність в крові алкоголю. Про те, що в його крові знаходилося 0,60 проміле алкоголю слідча повідомила майже через рік після ДТП. Він не мав можливості в той же вечір, 13.01.2021, звернутися до іншої лікарні, щоб зробили аналіз на наявність (відсутність) алкоголю в крові. Під час обгону велосипедиста ОСОБА_15 він, ОСОБА_9 , керував автомобілем зі швидкістю приблизно 40 км/год, тобто не перевищував встановлену в смт. Брусилів швидкість руху 50 км/год. Велосипедист рухався у супутньому напрямку на відстані 0,3 м. від правого краю проїзної частини дороги по ходу руху. Відстань від правої частини мого автомобіля до велосипедиста під час обгону була 1,2 м Велосипедист рухався зі швидкістю 10-15 км/год. Під час обгону відстань від переднього бампера його автомобіля до заднього колеса велосипеда була близько 15,0 м. коли велосипедист несподівано вильнув перед автомобілем в сторону автомобіля, може об`їжджав камінець, або задрімав. Потерпілий знаходився в стані алкогольного сп`яніння 1,74 проміле. Він, ОСОБА_9 , натиснув на педаль гальма, але зупинити автомобіль не було можливості - сталося зіткнення з велосипедистом. Він проїхав на автомобілі приблизно 15-20,0 м., напрямок руху не змінював та зупинив автомобіль на відстані не менше 1,6 м. від правого краю автомобіля до краю проїзної частини. Під час ДТП свідків не було, крім таксиста ОСОБА_16 , який їхав на легковому автомобілі у зустрічному напрямку і знаходився на відстані приблизно 400-500 м. від місця ДТП. Допитаний у суді свідок ОСОБА_16 показав, що на місці ДТП було лише три людини: він, потерпілий та ОСОБА_16 . Позов потерпілої не визнає повністю, оскільки не вчиняв цього злочину. Разом з тим, безпосередньо після ДТП він намагався допомогти потерпілому передавав на лікування 10 000,00 грн., але родичі потерпілого відмовилися приймати від нього гроші. З самого початку досудового слідства слідча його не слухала та збирала надумані докази.

Зазначають, що ОСОБА_9 не порушив вимоги пунктів 12.2, 12.4, 12.9.6), 12.4-12.7 ПДР України, не перевищив швидкість руху автомобіля і його дії не є причинами ДТП, оскільки, фактично ніхто не вимірював швидкість руху автомобіля ОСОБА_9 під час ДТП, як і не бачив спідометр цього автомобіля крім водія ОСОБА_9 , свідки відсутні, а тому під час обгону велосипедиста швидкість його автомобіля була 40 км/год.

Наголошують, що ОСОБА_9 не порушив вимоги пунктів (п.2.3.д) ПДР України (створив загрозу безпеці дорожнього руху), п.2.3.6) ПДР України (повинен бути уважним), при цьому, судом не зазначено якими діями ОСОБА_9 «створив загрозу» і чому він був «не уважний». Фактично ОСОБА_9 не порушував Правила дорожнього руху і доказів, що він щось порушив при керуванні автомобілем не зібрано.

Також, не погоджуються з висновком суду, що ОСОБА_9 порушив вимоги п.12.3 ПДР України («у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди»). При цьому, сторона захисту намагалася зібрати докази, щоб відповісти на запитання: чи мав водій технічну можливість уникнути зіткнення автомобіля з велосипедистом у даній дорожній ситуації, однак, експерти в трьох висновках відмовилися відповідати на запитання про наявність або відсутність причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_9 та велосипедиста з виникненням дорожньо-транспортної пригоди, як і відмовилися відповідати на запитання: чи відповідають дії велосипедиста вимогам Правил дорожнього руху? Хоча велосипедист є учасником дорожнього руху і в розділі 6 ПДР означений перелік «Вимог для велосипедистів». 17.08.2023 сторона захисту заявила клопотання про призначення судової комісійної автотехнічної експертизи і просила доручити проведення експертизи ТОВ «Судова незалежна експертиза України», яка проводить десятки видів експертиз та досліджень на всій території України, тобто за межами Житомирської області - в місті Київ, однак, 22.01,2024 суддя своєю ухвалою залишила це клопотання без задоволення

Звертає увагу, що судом зазначено те, що вина обвинуваченого ОСОБА_9 доведена в ході судового розгляду показаннями потерпілої та свідків, разом з цим, зіткнення автомобіля з велосипедистом на відстані приблизно 500 м бачив лише таксист ОСОБА_16 . В свою чергу, показання потерпілої з чужих слів, тобто зі слів колишнього чоловіка ОСОБА_17 , можна визнати допустимими, але ОСОБА_17 не розповів по телефону потерпілій обставини зіткнення, оскільки ОСОБА_17 не було на місці ДТП під час зіткнення автомобіля з велосипедистом і він не бачив зіткнення. При цьому, ОСОБА_11 була допитана під час досудового розслідування і показала, що під час ДТП була не біля місця ДТП, а у себе вдома, 30.05.2022 при допиті у суді потерпіла ОСОБА_18 уточнила, що її дім знаходиться від місця ДТП на відстані приблизно 1 км.

Також, звертають увагу, що аналіз крові на наявність алкоголю у потерпілого ОСОБА_13 станом на 13.01.2021 експертом, слідчим на прокурором навмисно приховувався від сторони захисту. Так, згідно висновку судово-медичного експерта від 19.01,2021р., тобто через 6 днів після ДТП, алкоголь в крові ОСОБА_13 відсутній (т.1 арк. 62-64). Разом з цим, сторона захисту витребувала у лікаря-токсиколога Брусилівської центральної районній лікарні довідку №186 від 13.01.2021 про те, що в крові ОСОБА_13 13.01.2021 знаходилося 1,74 проміле етілового спирту. Тільки після цього, майже через рік після ДТП, 30.12.2021 слідчий зробила запит і отримала довідку про наявність в крові потерпілого 1,74 проміле етилового спирту (т.2 арк.108). 17.10.2022р. сторона захисту разом з клопотанням та іншими документами надала таку довідку до суду (т.2, арк.149-206). Посилаючись на зазначене, наголошують що потерпілий знаходився під час ДТП в стані алкогольного сп`яніння, з можливими, у тому числі, з сильними порушеннями моторних функцій організму.

Зазначають, що судом не повно відображено показання єдиного свідка ДТП, так, 24.06.2022 таксист ОСОБА_16 у суді показав, що рухався на легковому автомобілі в зустрічному з автомобілем ОСОБА_9 напрямку. На відстані приблизно 400-500 м. він бачив, як ОСОБА_9 наїхав на велосипедиста. Після зіткнення ОСОБА_9 не змінював напрямок руху - «їхав просто» і ОСОБА_16 в суді руками показав як їхав ОСОБА_9 до зупинки автомобіля, тобто не змінював напрямок руху. Таким чином, ОСОБА_16 підтвердив показання ОСОБА_9 , що після зіткнення з велосипедистом ОСОБА_9 зупинив свій автомобіль на відстані не менше 1,6 м. від правого краю автомобіля до краю дороги. ОСОБА_16 показав, що він зупинив свій автомобіль на відстані приблизно 50 метрів від потерпілого. На місці ДТП він, ОСОБА_16 був «приблизно 10 хвилин», «свідок на місці не було». Під час досудового розслідування з участю ОСОБА_16 був проведений слідчий експеримент, але показання ОСОБА_19 про те, де саме зупинився автомобіль ОСОБА_9 після зіткнення з велосипедистом перевірені не були (т.1, а.с. 199-203). Сторона захисту заявила клопотання про проведення додаткового слідчого експерименту за участю ОСОБА_16 , але це клопотання суд залишив без задоволення.

Вважають врахування судом показань свідка ОСОБА_17 безпідставними. Так, як зазначено судом ОСОБА_17 нібито бачив обставини ДТП, однак, цього свідка не було на місці події. 08.12.2021 ОСОБА_17 був допитаний під час досудового розслідування (т.1 арк.234-239) і за його участю був проведений слідчий експеримент (т.1 арк.241-245). ОСОБА_17 показав, що швидкість автомобіля ОСОБА_9 , який рухався по вул. Шевченка в смт. Брусилів складала « 65 км/год». Разом з цим, ніхто, крім водія ОСОБА_9 не мав можливості визначити швидкість руху автомобіля, оскільки тільки водій автомобіля бачив перед собою спідометр. 24.06.2022 допитаний у суді ОСОБА_17 показав, що за кілька секунд до ДТП він їхав на велосипеді за потерпілим. Його, ОСОБА_17 , обігнав автомобіль під керуванням ОСОБА_9 і через 30 секунд після обгону сталася ДТП. Він, ОСОБА_17 не надавав допомогу потерпілому, оскільки злякався та залишив місце ДТП. Разом з цим, залишено поза увагою суду те, де саме обігнав автомобіль ОСОБА_9 велосипедиста ОСОБА_17 , оскільки за 30 секунд при швидкості 65 км/год. автомобіль проїжджає більше 541 метра. Крім того, допитані у суді 05.10.2022 обвинувачений ОСОБА_9 та 24.06.2022 свідок водій таксі ОСОБА_16 показали, що на місці ДТП під час зіткнення автомобіля з велосипедистом були лише обвинувачений, потерпілий та свідок ОСОБА_16 .

Також, звертають увагу, що жодний із свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 не бачили момент ДТП. При цьому, 26.08.2022 у суді ОСОБА_22 показала, що 13.01,2021, у Брусилівський центральній районній лікарні вона, як черговий лікар, оглянула обвинуваченого ОСОБА_9 та потерпілого, який був непритомний. Вона взяла кров на аналіз алкоголю у ОСОБА_9 і ОСОБА_9 дихав в два прилади під назвою «Алкотестер». Прилад показав наявність в крові ОСОБА_9 0,70 проміле алкоголю. Вона, ОСОБА_22 , не пам`ятає чи давала ОСОБА_9 копії Акту медичного огляду і Висновку щодо перевірки на наявність алкоголю в його крові та результати перевірки за допомогою «Алкотестера». Разом з цим, ОСОБА_9 наполягає на тому, що кров на аналіз в лікарні у нього не брали і копій означених документів, тобто Акту медичного огляду та Висновку щодо результатів медичного огляду від 13.01.2021 р він не отримував і його підпис в цих документах відсутній (т.2 арк.74-76). Це підтверджується перевіреними у суді документами: - в рядках 21,22,23 Акту медичного огляду ОСОБА_9 від 13.01.2021р. повинна бути інформація про дослідження крові, дата і час відбіру крові та результат лабораторних тестів (аналізів) за підписом лікаря - означена інформація відсутня (т.2 арк.76). Це означає, що кров ОСОБА_9 на наявність алкоголю не досліджувалася і прокурор аналіз крові ОСОБА_9 станом на 13.01.2021 в суд не надав; - в рядку 11 Висновку щодо результатів медичного огляду ОСОБА_9 від 13.01.2021р. має бути підпис ОСОБА_9 про ознайомлення з результатами медичного огляду - підпис відсутній (т.2 арк.75).

Наголошують, що слідчий експеримент за участю ОСОБА_9 та адвоката ОСОБА_8 був проведений старшим слідчим з порушенням ч.6 ст.223 КПК України, а тому під час експерименту були лише частково перевірені на місці події показання обвинуваченого та свідка ОСОБА_16 у суді. Також, вважають хибними і висновки суду щодо визнання належними та допустимими доказами судові автотехнічні експертизи, проведені під час досудового розслідування та в суді. Так, під час досудового розслідування були призначені та проведені дві судові автотехнічні експертизи 13.12.2021р. № 2767/21-25 і 01.02.2022р. № 392/22-25, які проводив судовий експерт ОСОБА_23 . Експертизи були проведені лише на підставі двох не належних вихідних даних - показань потерпілої ОСОБА_11 і свідка ОСОБА_17 , хоча фактично, цих осіб не було на місці ДТП під час зіткнення автомобіля з велосипедистом, про що свідчать показання у суді обвинуваченого, потерпілої ОСОБА_11 та свідка таксиста ОСОБА_16 . Разом з цим, експерт не зміг відповісти на головне запитання - про наявність або відсутність причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_9 та велосипедиста з виникненням дорожньо-транспортної пригоди. 01.05.2023 за клопотанням сторони захисту у суді була призначена та проведена третя судова автотехнічна експертиза N2 СЕ-19/106-23/3480-1Г, яку провів судовий експерт ОСОБА_24 . Знову ж таки, експерт не зміг встановити наявність або відсутність причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_9 та велосипедиста з виникненням ДТП і записав в висновку: «невідповідність дії кого з учасників ДТП вимогам ПДР України з технічної точки зору стала причиною виникнення даної ДТП не виявилось можливим». 30.10.2023 допитаний у суді експерт ОСОБА_25 показав, що доповнень та змін до свого висновку № СЕ-19/106-23/3480-ІТ від 01.05.2023р. він не має. Таким чином, експерти в трьох означених висновках 13.12.2021р., 01.02.2022р., 01 05.2023р. і допитаний у суді 30.10.2023р. експерт ОСОБА_25 не змогли відповісти на запитання про наявність або відсутність причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_9 та велосипедиста з виникненням дорожньо-транспортної пригоди. Саме тому сторона захисту наполягала на проведенні судової комісійної авто- технічної експертизи за межами Житомирської області - в Києві.

Одночасно, звертає увагу на документи, які характеризують обвинуваченого: - ОСОБА_9 постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2 (копії паспорту з довідкою про реєстрацію місця проживання - т.1 189-191); одружений (копія свідоцтва -т.1 арк. 194); має сина ОСОБА_26 , 2017 р.н. (копія свідоцтва - т.1 арк.195); на протязі трьох років (2020 - 09.11.2022р., тобто до смерті батька) дбав про свого лежачого хворого батька ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 інваліда 1 групи (т.1. арк.196-197); працює як фізична особа-підприємець - витяг з Реєстру платників єдиного податку - т.1 арк. 193). Крім того, з 07.12.2022р. по 11.04.2024р., тобто на день підписання довідки працює на посаді машиніста екскаватора в Представництві «Онур Тааххут Ташима- джилик Іншат»; характеризується з місця проживання позитивно (т.1 арк.192); з 21.04.2022 приймає участь у добровольчому формуванні територіальної оборони Брусилівської селищної територіальної громади; раніше не судимий (т.2 арк.58) Разом з цим, суд безпідставно зазначив, що обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_9 , у суді не встановлені.

Підсумовуючи свої вимоги, вважають, що в справі по обвинуваченню ОСОБА_9 вина велосипедиста є очевидною. Потерпілий в Старий Новий рік, в темну частину доби, на практично не освітленій вулиці (це зафіксовано на відео під час проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_9 ) їде, петляє, під снігом, по засніженій слизький дорозі, на велосипеді без фар та світлоповертачей, в стані алкогольного сп`яніння 1,74 проміле, при якому навіть пішки пересуватися важко.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку прокурора ОСОБА_6 , представника потерпілої ОСОБА_7 , які підтримали подані апеляційні скарги прокурора та потерпілої та заперечили проти апеляційної скарги сторони захисту, пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 , які просили задовольнити апеляційну скаргу останніх та відмовити в задоволенні апеляційних скарг прокурора та потерпілої, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого і захисника слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу потерпілої необхідно задовольнити частково з таких підстав.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року: «Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Згідно зі статтею 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст.94 КПК України на предмет належності, допустимості, достовірності та не викликають у суду сумнівів.

Місцевий суд з достатньою повнотою перевірив всі доводи сторін в судовому засіданні, виклав критичний аналіз окремих доказів. У своїх висновках суд першої інстанції навів мотиви, з яких взяв до уваги одні докази та відкинув інші, доводи сторін, під час судового розгляду отримали об`єктивну та належну оцінку в судовому рішенні, з якою погоджується колегія суддів апеляційного суду.

В ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_9 свою вину в інкримінованому йому злочині не визнав та пояснив, що 13.01.2021 року близько 17 год 45 хв він їхав на автомобілі ВАЗ -21011, д.н.з. НОМЕР_3 по вул.Шевченка в смт.Брусилів в сторону с.Хомутець, рухався зі швидкістю 45-50 км/год. Йшов сніг, проїзна частина була чорною, без сніжних наметів, асфальтована, слизька, температура повітря була близько -2, був темний час доби. Дорога була з двостороннім рухом, мала по одній смузі руху в кожному напрямку, які були розділені переривчатою лінією дорожньої розмітки та мали штучне освітлення. По ходу руху його автомобіля на відстані приблизно 50 метрів він побачив, що їде в попутному напрямку велосипедист, який їхав на відстані 0,5 м. від правого краю проїзної частини дороги зі швидкістю 10-15 км/год. Він приготувався для здійснення обгону велосипедиста, знизив швидкість до 40 км/год. Назустріч їхав автомобіль. Ширина дороги була більше 6 метрів, що дозволяло без перешкод роз`їхатися його автомобілю, велосипедисту та автомобілю, що рухався назустріч. Велосипедист їхав без ліхтаря та позаду на велосипеді не було червоного світлоповертача. Біля будинку № 34 він від`їхав трохи вліво, лівою частиною автомобіля приблизно до рівня переривчатої лінії дорожньої розмітки, яка розділяла смуги руху дороги, велосипедист знаходився на відстані приблизно одного метра від правого боку його автомобіля. Коли автомобіль наблизився до заднього колеса велосипеда приблизно на 15 метрів, то він роз`їхався з зустрічним автомобілем і в цей час велосипедист несподівано змінив напрямок руху, вильнув вліво. Він натиснув на педаль гальма, але зупинити автомобіль не встиг та правою передньою частиною вдарив велосипед в заднє колесо. Від удару велосипедист вдарився в лобове скло його автомобіля. Скло від удару потріскалося і приблизно через 20-30 метрів після наїзду він зупинив автомобіль. Коли підійшов до велосипедиста, то побачив, шо він лежить на відстані 1,5 м. від правого краю проїзної частини дороги, заднє колесо велосипеда знаходилось також на відстані приблизно 1.5 м. від правого краю дороги. У велосипедиста з носа йшла кров і він повернув його голову на бік. Через декілька секунд на місце ДТП під`їхав таксист, як пізніше взнав ОСОБА_16 , і він з ним почали допомагати велосипедисту. Він викликав швидку допомогу та поліцію. Свідків ДТП він не бачив, тому вважає, що свідок ОСОБА_17 дав не правдиві покази в суді. Він не вживав алкоголь . В лікарні він здавав кров на алкоголь та продував алкотестер. Алкотестер не показував, що в нього в крові є алкоголь. Через рік він взнав, що результати аналізів показали, що він вживав алкоголь. Вважає, що ці результати були сфальсифіковані. Просив його виправдати, так як винним в ДТП вважає велосипедиста.

Колегія суддів зазначає, що невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_9 є його правом та способом захисту, при цьому апеляційний суд критично оцінює покази останнього та вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги такі показання обвинуваченого, виходячи з того, що вони не узгоджуються, суперечать та спростовуються сукупністю наявних доказів у даному кримінальному провадженні, які належним чином досліджені та оцінені судом.

При цьому з позиції сторони захисту слідує, що обвинувачений фактично не заперечує, місце і час даної дорожньо-транспортної пригоди, його присутність на місці події, тяжкі наслідки, що настали у виді настання смерті потерпілого ОСОБА_13 . В той же час, як убачається зі змісту поданої апеляційної скарги обвинуваченого та його захисника, стороною захисту ставиться під сумнів доведеність стороною обвинувачення винуватості ОСОБА_9 у вказаній ДТП та її наслідках, при цьому позиція сторони захисту зводиться до того, що як стверджує обвинувачений винним у даній дорожньо-транспортній пригоді є саме потерпілий ОСОБА_13 , який несподівано вильнув перед автомобілем обвинуваченого в сторону автомобіля.

Дослідивши фактичні обставини справи та доводи сторін, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає позицію сторони захисту хибною, а наведені ними доводи щодо не доведення стороною обвинувачення наявності у діях обвинуваченого всіх ознак об`єктивної сторони інкримінованого злочину такими, що не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Диспозиція ст.286 КК сформульована законодавцем як бланкетна, тому для встановлення ознак об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого цією статтею, потрібно проаналізувати ті нормативно-правові акти, які унормовують правила безпеки руху й експлуатації транспорту, насамперед ПДР, для з`ясування, які саме порушення цих правил були допущені особою, котра керувала транспортним засобом у момент ДТП.

При цьому належить враховувати, що злочин, передбачений ст.286 КК України, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 ст.286 КК України, тобто тільки такі порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків і, отже, перебувають із ними у причинному зв`язку. Таким чином, об`єктивна сторона даного складу злочину включає такі обов`язкові елементи: діяння (дія або бездіяльність); обстановка; суспільно-небезпечні наслідки (середньої тяжкості тілесне ушкодження ч. 1, смерть потерпілого або тяжке тілесне ушкодження ч.2, загибель кількох осіб ч. 3); причинний зв`язок між суспільно небезпечним діянням та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.

Допущені особою, яка керує транспортним засобом, порушення ПДР можуть бути умовно поділені на дві групи: а) порушення, які самі собою (без порушення інших правил ПДР) не здатні викликати суспільно небезпечні наслідки, зазначені у ст. 286 КК; б) порушення, які самі собою (навіть без будь-яких інших додаткових факторів) містять реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і тим самим є головною, вирішальною умовою, без якої наслідки не настали б і яка з неминучістю викликає (породжує) їх у конкретній ДТП, що мала місце.

Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити, встановити і вказати в мотивувальній частині вироку порушення ПДР, які мали місце під час конкретної ДТП, але водночас він повинен чітко зазначати у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст.286 КК України, тобто знаходилися у причинному зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли.

Тільки порушення ПДР, які містять у собі реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і виступають безпосередньою причиною їх настання у кожному конкретному випадку ДТП, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст.286 КК.

Як вважає апеляційний суд, вина обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, ґрунтується на зібраних у справі й детально досліджених в судовому засіданні доказах в їх сукупності та взаємозв`язку.

Так, потерпіла ОСОБА_11 надала показання, що 13 січня 2021 року ввечері їй зателефонував чоловік і сказав, що їде на велосипеді з роботи додому. Через декілька хвилин їй зателефонував колишній її чоловік ОСОБА_17 і повідомив, що по вул. Шевченка сталася ДТП, машина збила велосипедиста і велосипед похожий на її велосипед. Потім їй подзвонила ОСОБА_27 та повідомила, що біля будинку, де вона проживає, машина збила її чоловіка. Вона згодом приїхала на місце події, а потім у лікарню. Чоловік був без свідомості. В той же день його прооперували, стан його був важкий. 18.01.2021 року її чоловік помер в лікарні. Від шлюбу вони мають двох малолітніх дітей, яких вона тепер виховує одна.

Допитаний в суді свідок ОСОБА_17 повідомив, що 13.01.2021 року після 18 години він їхав з роботи на велосипеді і його обігнав автомобіль, який їхав швидко, назустріч рухався інший автомобіль і він мабуть хотів проскочити. В той день, дорога була притрушена снігом, слизько не було. Коли його обігнав автомобіль, то він побачив як автомобіль збив велосипедиста, який їхав попереду. Він впізнав велосипед, який належав його колишній дружині ОСОБА_11 та зателефонував їй і повідомив про це. Він бачив, що удар був сильний так, як тіло перелетіло через машину. Водій автомобіля був на місці дорожньо-транспортної пригоди, хвилювався, бігав з телефоном і питав що робити. Зупинялися інші машини. Він підходив до велосипедиста, який лежав, але не впізнав його. Після цього він поїхав, так як дуже злякався, так як міг бути на його місці.

Свідок ОСОБА_16 в суді показав, що 13.01.2021 року приблизно о 18 годині 15-20 хв. він їхав на автомобілі по вулиці Шевченка в смт. Брусилові, яка частково освітлювалася вуличними ліхтарями, їхав із с.Хомутець. Швидкість автомобіля була приблизно 55-65 км/год. Перед ним в попутному напрямку рухався автомобіль, а назустріч їхав автомобіль, як пізніше взнав під керуванням водія ОСОБА_28 , він бачив, що тіло людини перелетіло через автомобіль Березюка. Автомобіль Березюка зупинився приблизно через 50 метрів від тіла потерпілого. Він на місці ДТП був приблизно 10 хв., пошкоджень на автомобілі та велосипеді не бачив, а бачив постраждалого, який лежав на спині, був без свідомості.

Свідок ОСОБА_20 в суді засвідчила, що 13 січня 2021 року після 18 години їхала з чоловіком додому і біля її будинку були сусіди та інші люди, так як сталася ДТП Вона впізнала потерпілого ОСОБА_29 , який лежав без свідомості. Велосипед знаходися на асфальті ближче до обочини по ходу руху. Вулиця освітлювалася вуличними ліхтарями. Після побаченого вона зателефонувала ОСОБА_11 і розповіла, що її чоловіка збила машина.

Свідок ОСОБА_21 суду показала, що вона працює фельдшером в Брусилівський районній лікарні. 13.01.2021 року ввечері поступив виклик і вона в складі бригади швидкої допомоги виїздила на місце ДТП в смт. Брусилові. Пам`ятає, що потерпілим був чоловік, що лежав на проїзній частині дороги ближче до обочині без свідомості. Водій авто підсвічував ліхтариком, так як було погано видно, та просив врятувати потерпілого.

З показань свідка ОСОБА_22 вбачається, що вона працює лікарем в Брусилівській районній лікарні і 13.01.2021 року була на чергуванні. Після дорожньо-транспортної пригоди в лікарню привезли потерпілого чоловіка, що був у важкому стані, його відвезли відразу в реанімацію і вона його не оглядала, так як він був без свідомості. Потім привезли обвинуваченого, якого вона оглядала, у якого медсестра при свідках брала кров для аналізу на алкоголь. Вона особисто давала обвинуваченому алкотестер для продувки. Обвинувачений поводився стримано, запаху алкоголю вона не відчувала. Вона не пам`ятає чи повідомляла обвинуваченого про результати алкотестера.

Свідок ОСОБА_30 надала показання, що працює лікарем анестезіологом в Брусилівській районній лікарні. 13.01.2021 року вона була вихідна. На наступний день була на роботі і бачила потерпілого ОСОБА_29 , якого вже прооперували, він знаходився у важкому стані , в комі, на апараті штучного дихання. Обвинуваченого не знає, побачила перший раз в залі судових засідань.

За змістом показань свідка ОСОБА_31 слідує, що вона була понятою під час слідчого експерименту, дорога була нормальна, не слизька, асфальтне покриття було чисте та обочина дороги була чиста. Слідчий експеримент не було проведено тому, що обвинувачений відмовився від проведення слідчих дій.

На переконання апеляційного суду, підстав сумніватись у показаннях потерпілих та свідків немає, оскільки як потерпіла була попереджена про кримінальну відповідальність за ст.384 КК України, так і свідки, в тому числі свідок ОСОБА_17 були попереджені про кримінальну відповідальність за ст.384, 385 КК, а їх пояснення є чіткими, логічними та послідовними, повністю узгоджуються між собою та не суперечать один одному, а також узгоджуються із письмовими доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження, а незгода сторони захисту із правовою оцінкою судом показань, не є підставою для визнання їх неналежними чи недопустимими.

Твердження сторони захисту про те, що свідка ОСОБА_17 не було на місці події не підтверджені жодним доказом. При цьому в ході апеляційного розгляду не встановлено причин для обмови даним свідком обвинуваченого, враховуючи і той факт, що жодних неприязних стосунків у даного свідка із обвинуваченим до моменту вчинення злочину не було, і не могло бути, враховуючи ту обставину, що вони до події, що сталася навіть не були знайомі. Потерпіла в судовому засіданні підтвердила, що через декілька хвилин як їй зателефонував чоловік і повідомив, що їде додому, їй зателефонував колишній її чоловік ОСОБА_17 і повідомив, що по вул.Шевченка сталася ДТП, машина збила велосипедиста і велосипед похожий на її велосипед, що додатково підтверджує показання даного свідка про те, що він особисто сприймав обставини дорожньо-транспортної пригоди. Повідомлення свідком ОСОБА_16 в судовому засіданні, що окрім обвинуваченого, він ні кого на місці ДТП не бачив, не свідчить про те, що на момент ДТП свідок ОСОБА_17 там не проїжджав, оскільки сам свідок повідомив, що він їхав на велосипеді позаду автомобіля обвинуваченого, який його обігнав, а під`їхавши на місце ДТП, лише підійшов до потерпілого і відразу поїхав далі, так як дуже злякався, оскільки міг бути на його місці, тобто він там перебував короткий проміжок часу.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції вважає ОСОБА_11 , нібито свідком у справі є очевидно надуманими, оскільки показання ОСОБА_11 оцінені і покладені в основу доказової бази саме як показання потерпілої. Та обставина, що вона не була безпосереднім очевидцем події апеляційним судом відхиляється, оскільки показання потерпілої стосуються обставин, що мали місце безпосередньо до вчинення та після вчинення злочину, відповідають показанням інших свідків, письмовим доказам, а тому визнаються непрямим доказом вини обвинуваченого, який доповнює інші докази провадження.

Крім того, в основу свого висновку про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, суд першої інстанції обґрунтовано поклав зібрані в ході досудового розслідування та досліджені в судовому засіданні письмові докази, які в сукупності з вищенаведеними показаннями потерпілих та свідків, підтверджують винуватість обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч.2 ст.286 КК України, а саме дані:

- протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 13.01.2021 року із схемою та фототаблицями до нього, який розпочато о 19 годині 01 хв, в присутності водія ОСОБА_9 , яким зафіксовано місце події за адресою: смт. Брусилів, вул.Шевченка, обстановка на місці дорожньо-транспортної пригоди, в тому числі пошкодження на автомобілі та велосипеді (а.п.1-27 т.2);

- протоколу огляду трупа ОСОБА_29 та фототаблицями до нього від 18.01.2021 року, в ході проведення якого в реанімаційному відділенні КНП «Брусилівська лікарня» проведено огляд трупа ОСОБА_13 (а.п.243-249 т.1);

- протоколу огляду предмету від 23.01.2021 року з фототаблицями до нього, в ході якого оглянуто велосипед та зафіксовано пошкодження на ньому (а.п.109-118 т. 2);

- протоколу огляду речей з ілюстративними таблицями до нього, а саме взуття та одягу ОСОБА_29 , які були на ньому під час ДТП від 22.02.2021 року (а.п.35-52 т.2);

- протоколу проведення слідчого експерименту за участі потерпілої ОСОБА_11 від 08.12.2021 року з схемою та ілюстративними таблицями, в ході проведення якого було відтворено обставини події за вихідними даними обвинуваченого, який відмовився від проведення слідчого експерименту (а.п.206-214 том.1);

- протоколу проведення слідчого експерименту від 08.12.2021 року із схемою та ілюстративними таблицями до нього, проведеного за участю свідка ОСОБА_17 по вул. Шевченка в смт.Брусилів, під час якого останній показав на місці та розповів свідком чого він був 13.01.2021 року під час ДТП (а.п.258-268 т.1,);

- протоколу проведення слідчого експерименту від 11.03.2021 року, схемою до нього, проведеного за участю свідка ОСОБА_16 по вулиці Шевченка в смт.Брусилів, під час якого свідок продемонстрував місці та розповів про обставини вчинення даної дорожньо-транспортної пригоди 13.01.2021 року (а.п.66-70 т.2);

- протоколу проведення слідчого експерименту від 12.03.2021 року та від 02.12.2022 року за участі ОСОБА_9 , з якого слідує що ОСОБА_9 відмовився від проведення слідчих експериментів, так як погодні умови не співпадають з тими, що були на момент ДТП (а.п.72-75, 230-235 т.2);

- протоколу проведення слідчого експерименту від 19.01.2023 року за участю обвинуваченого ОСОБА_9 , з якого слідує, що обвинувачений та його захисник відмовилися від проведення слідчого експерименту так як погодні умови, не ті, що були на момент ДТП (а.п.30-39 т.3);

- протоколу проведення слідчого експерименту від 26.01.2023 року, схемою до протоколу слідчого експерименту від 26.01.2023 року та ілюстративними таблицями до нього за участю водія ОСОБА_9 та потерпілої ОСОБА_11 , в ході якого було відтворено обставини дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 13.01.2021 року, зроблено відповідні заміри, взаємне розташування автомобіля і велосипеда в момент обгону (а.п.41-48 т.3).

- картки виїзду медичної допомоги № 329 від 13.01.2021 року на ДТП по АДРЕСА_3 , з якої слідує, що виклик поступив о 18 год 30 хв, прибуття відбулося о 18 год 38 хв, в лікарню було доставлено ОСОБА_13 з діагнозом: забій головного мозку, церебральна кома, закритий перелом ребер справа та ін. (а.п.107 т.2);

- медкартки стаціонарного хворого ОСОБА_13 №57 від 13.01.2021 року, згідно якої, ОСОБА_13 поступив після ДТП у важкому стані (забій головного мозку, набряк, набухання головного мозку та ін.), в той же день о 22 годині 30 хвилин була проведена операція та він проходив лікування, стан якого визначався як вкрай важкий, помер ІНФОРМАЦІЯ_3 о 14 год 30 хв (а.п.119-157 т.2);

- копії свідоцтва про смерть ОСОБА_13 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.п.100 т.2);

- листа директора КНП" Центр екстреної медичної допомоги та медичних катастроф" Житомирської обласної ради від 21.05.2021 року № 01-067/581, відповідно до якого повідомляється, що бригадою екстреної медичної допомоги дійсно здійснювався виїзд 13.01.2021 року о 18 годині 30 хвилин на ДТП за адресою: смт. Брусилів, вул. Шевченка, 32 . Виклик здійснювався від невідомої особи за телефоном НОМЕР_4 (а.п.105 т.2);

- результатів токсикологічного дослідження крові №185 від 19.01.2021 року стосовно ОСОБА_9 , відповідно до якого в крові виявлено 0,60 пром. алкоголю (а.п.99 т.2);

- результатами токсикологічного дослідження крові №186 від 19.01.2021 року стосовно ОСОБА_13 , відповідно до якого в крові виявлено 1,74 пром. алкоголю (а.п.108 т.2);

- висновку судово - медичної експертизи трупа ОСОБА_13 №73 від 18.01.2021 року, відповідно до якого виявлено наступні тілесні ушкодження: садна обличчя, розлитий синець лівої гомілки та лівого стегна, рана лівого колінного суглобу (стан після первинної хірургічної обробки), крововиливи в м`які тканини лівої нижньої кінцівки, тулуба, крововиливи в м`які тканини голови(2), крововиливи під тверду мозкову оболонку(стан після видалення ), крововиливи під м`яку мозкову оболонку головного мозку(4), та мозочка, геморагічний забій головного мозку, крововиливи в прикореневих ділянках легень, в навколо ниркову клітковину; а також сліди медичних маніпуляцій - зашиті рани волосистої частини голови, трепанаційні отвори кісток склепіння черепа, зашита тверда мозкова оболонка, точкова рана згинальної поверхні правої ліктьової ділянки. Виявлені тілесні ушкодження (окрім слідів медичних маніпуляцій) утворились від дії тупих твердих предметів з достатньою силою прикладання, що могло бути при обставинах та в термін вказаних в медичних документах та описовій частині постанови про призначення експертизи, мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя в момент їх спричинення, знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Смерть його настала від закритої черепно-мозкової травми - крововиливів під оболонки та в речовину головного мозку, що ускладнились набряком набуханням головного мозку. Враховуючи характер та локалізацію тілесних ушкоджень, слід рахувати, що в момент дорожньо-транспортної пригоди напрямок дії сили на тіло було ззаду наперед, встановити точно положення тіла без додаткових даних (пошкодження велосипеда та автомобіля) не можливо (а.п.254-256 т.1);

- висновку експерта №89-МК від 01.06.2021 року, відповідно до якого на одязі та на правому черевику ОСОБА_13 не виявлено будь-яких пошкоджень, характерних для ДТП, встановити в якому положенні і якою частиною тіла був повернутий постраждалий ОСОБА_13 до травмуючого фактору в момент первинного контакту не представляється можливим (а.п.61-65 т.2);

- висновку експерта № СЕ-19/106-21/1440-ІТ від 18.02.2021 року, згідно якого на момент ДТП робоча гальмівна система, рульове керування, ходова частина автомобіля ВАЗ-21011 р/н НОМЕР_5 знаходилися в технічно працездатному стані. На момент огляду, зовнішні світлові прилади автомобіля ВАЗ-21011 р/н НОМЕР_5 (окрім правої фари головного світла в режимі дальнього світла) знаходились в технічно працездатному стані. Встановити час та причини непрацездатності правої фари головного світла в режимі дальнього світла не представилось можливим. В процесі дослідження технічного стану автомобіля ВАЗ-21011 р/н НОМЕР_5 не встановлено яких-небудь характерних ознак раптової відмови або технічних непрацездатностей систем, вузлів, агрегатів і деталей, що впливають на безпеку дорожнього руху, які могли б знаходитися в прямому причинному зв`язку з виникненням аварійної обстановки і даної дорожньо-транспортної пригоди (а.п.255-257 т.1);

- висновку експерта №СЕ-19/106-21/1442-ІТ від 03.03.2021 року, відповідно до якого первинний контакт досліджуваних транспортних засобів відбувся між передньою частиною автомобіля ВАЗ-21011 р/н НОМЕР_1 (передній бампер, панель передка, решітка радіатора) з задньою частиною велосипеда (заднє колесо, задній брудозахисний щиток, багажник). В момент первинного контакту кут між поздовжньою віссю автомобіля ВАЗ-21011 р/н НОМЕР_1 та поздовжньою віссю велосипеда визначається рівним близько 5±5°. З технічної точки зору, місце наїзду автомобіля ВАЗ-21011 р/н НОМЕР_1 на велосипед розташоване в повздовжньому напрямку на деякій відстані перед розташуванням скла від правого покажчика повороту автомобіля ВАЗ-21011 р/н НОМЕР_1 (позначений на схемі під №6), більш точніше вказати місце наїзду не представляється можливим в зв`язку з відсутністю характерної слідової інформації, на підставі якої можливо надати категоричний висновок (а.п.215-230 т.1);

- висновку експерта №2767/21-25 від 13.12.2021 року, відповідно до якого допустима швидкість руху автомобіля «ВАЗ-21011» р/н НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_9 за умов видимості елементів проїзної частини 36 м, приблизно складає 53...63 км/год. З технічної точки зору, в даній дорожній обстановці, згідно заданих вихідних даних, водій автомобіля «ВАЗ-21011» р/н НОМЕР_1 ОСОБА_9 мав технічну можливість уникнути наїзду велосипедиста, шляхом застосування термінового гальмування, з моменту виникнення небезпеки для його руху та повинен був діяти відповідно до вимог пунктів 12.2., 12.3. та 12.4. Правил дорожнього руху України. З технічної точки зору в діях водія ОСОБА_9 вбачається невідповідність технічним вимогам вищезазначених пунктів Правил дорожнього руху України. З технічної точки зору та згідно проведеного дослідження причиною виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди, в наведених умовах дорожнього руху, слід вважати невідповідність дій водія ОСОБА_9 , які суперечили вимогам пункту 12.3. Правил дорожнього руху України (а.п.273-277 т.1).

- висновку експерта за результатами проведення судової автотехнічної експертизи №392/22-25 від 01.02.2022 року, згідно якого з технічної точки зору, в даній дорожній обстановці, згідно заданих вихідних даних, водій автомобіля «ВАЗ-21011» р/н НОМЕР_1 ОСОБА_9 мав технічну можливість уникнути наїзду на велосипедиста, шляхом застосування термінового гальмування, з моменту виникнення небезпеки для його руху. В даній дорожній обстановці водій автомобіля «ВАЗ-21011» р/н НОМЕР_1 ОСОБА_9 повинен був діяти відповідно до вимог пунктів 12.2, 12.3. та 12.4. Правил дорожнього руху України та його діях вбачається невідповідність технічним вимогам пункту 12.3. Правил дорожнього руху України. З технічної точки зору та згідно проведеного дослідження причиною виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди в наведених умовах дорожнього руху, слід вважати невідповідність дій водія ОСОБА_9 , які суперечили вимогам пункту 12.3. Правил дорожнього руху України (а.п.55-59 т.2);

В судовому засіданні експерт ОСОБА_32 підтвердив висновки експертизи та пояснив, що висновки складено ним на основі вихідних даних, наданих слідством та матеріалів справи. Відповідно до вихідних даних та матеріалів справи, винним в ДТП є водій ОСОБА_9

- висновку експерта №СЕ-19/106-23/3480-ІТ від 01.05.2023 року, відповідно до якого в наведеній дорожній обстановці водієві автомобіля ВАЗ 2101 р.н. НОМЕР_6 ОСОБА_9 необхідно було діяти відповідно до вимог пп.12.2, 12.3, 12.4, 12.9 (б) Правил дорожнього руху України (а.п.100-103 т.3).

Експерт ОСОБА_33 в суді першої інстанції підтвердив висновки експертизи та пояснив, що вони зроблені ним на підставі вихідних даних та матеріалів справи.

Зібрані у справі докази, на які послався суд у вироку, повністю узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності та у своїй сукупності в достатній мірі підтверджують фактичні обставини кримінального правопорушення, які викладені при формулюванні обвинувачення, а саме те, що порушення водієм ОСОБА_9 пунктів 2.3. б). 2.3.д), 12.2,12.3, 12.4, 12.9 б), дорожнього знаку 5.45 Правил дорожнього руху України, знаходиться у прямому причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Посилання обвинуваченого та його захисника про те, що експерти не змогли дати відповідь на головне питання про наявність або відсутність причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_9 та потерпілого ОСОБА_13 з виникненням ДТП та не змогли відповісти чи мав ОСОБА_9 технічну можливість уникнути зіткнення автомобіля з велосипедистом повністю спростовуються висновками судово-автотехнічних експертиз №2767/21-25 від 13.12.2021 року, №392/22-25 від 01.02.2022 року, у яких чітко зазначено, що саме водій ОСОБА_9 повинен був діяти відповідно до п.12.2, 12.3 та 12.4 ПДР та мав технічну можливість уникнути наїзду на велосипедиста, шляхом застосування термінового гальмування з моменту виникнення небезпеки для його руху, з технічної точки зору причиною виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди є невідповідність дій водія ОСОБА_9 , які суперечили вимогам п.12.3 Правил дорожнього руху.

Та обставина, що експерт ОСОБА_33 при складанні висновку експерта №СЕ-19/106-23/3480-ІТ від 01.05.2023 року не зміг відповісти на поставлене запитання щодо наявності технічної можливості запобігти зіткненню та причинно-наслідкового зв`язку пов`язана виключно з тим, що у вихідних даних ухвали суду були відсутні відомості стосовно моменту виникнення та часу існування небезпеки. В той же час, неможливість експерта надати відповіді на поставлені запитання не спростовують чи суперечать висновкам попередніх автотехнічних експертиз, в яких ці питання висвітлені повністю і на них дані чіткі відповіді, без подвійного тлумачення.

Враховуючи викладене, погоджується колегія суддів із висновками суду першої інстанції про відсутність необхідності у призначенні комісійної автотехнічної експертизи. Із апеляційних доводів обвинуваченого та його захисника слідує, що останні фактично не погоджується із зазначеними вище висновками автотехнічних експертиз. При цьому варто також зазначити, що колегією суддів не встановлено очевидних протиріч, невідповідностей та розбіжностей між вказаним висновками експертиз та дослідженими в ході судового розгляду іншими доказами. Не встановлено колегією суддів і порушень процесуальних норм при призначенні даних експертиз та їх проведенні.

Сам факт перебування потерпілого в стані алкогольного сп`яніння у момент ДТП, на що вказує сторона захисту, не свідчить про наявність причинного зв`язку між його станом та дорожньо-транспортною пригодою, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду у справі № 654/4434/18, постанова від 15 вересня 2022 року.

Безпідставними є і апеляційні доводи про можливість настання смерті потерпілого внаслідок порушень правил надання медичної допомоги співробітниками Брусилівської центральної районної лікарні, оскільки згідно висновку судово - медичної експертизи трупа ОСОБА_13 №73 від 18.01.2021 року встановлено, що смерть його настала від закритої черепно-мозкової травми - крововиливів під оболонки та в речовину головного мозку, що ускладнились набряком набуханням головного мозку. При цьому як вірно врахував суд першої інстанції відповідно до картки виїзду медичної допомоги, медкартки хворого ОСОБА_13 , та листа КНП "Центру екстреної медичної допомоги та медичних катастроф", через 8 хвилин після повідомлення про ДТП, медичні працівники прибули на місце та вже о 19 годині доставили потерпілого до лікарні, де надавали йому необхідну медичну допомогу.

Таким чином, суд першої інстанції ґрунтовно дослідив причинно-наслідкові зв`язки між діями водіїв транспортних засобів з наслідками, що настали.

Тому, оспорювання захисником встановлених за результатами судового розгляду фактів із викладенням власної версії обставин дорожньо-транспортної пригоди, причин і механізму ОСОБА_9 з посиланням на власну оцінку, є непереконливими.

Відхиляє апеляційний суд як безпідставні і доводи сторони захисту на порушення старшим слідчим вимог ч.6 ст.223 КПК України при проведенні слідчого експерименту за участю ОСОБА_9 .

Колегія суддів зазначає, що слідчий експеримент від 26.01.2023 року за участю обвинуваченого ОСОБА_9 проведено з дотриманням вимог ст.240 КПК України, а за результатами цієї слідчої дії складено відповідний протокол, зміст якого відповідає положенням ст.104 цього Кодексу. Під час цієї слідчої дії ОСОБА_9 була надана можливість висловити свою власну точку зору з питань, які ставила сторона захисту та які були визначені ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області суду від 04 січня 2023 року, а саме: на якій відстані від потерпілого знаходився автомобіль обвинуваченого в той момент, коли ОСОБА_9 почав робити обгін велосипедиста; на якій відстані від правого краю проїзної частини дороги по ходу руху велосипедиста безпосередньо перед ДТП їхав на велосипеді потерпілий; на якій відстані від потерпілого під час обгону знаходилася права частина автомобіля обвинуваченого; на якій відстані від правого краю проїзної частини дороги під час обгону потерпілого знаходилася права частина автомобіля обвинуваченого. У матеріалах кримінального провадження відсутні дані, які би давали підстави вважати, що при проведенні цього слідчого експерименту слідчим були вчинені діяння, якими були б порушені права чи свободи ОСОБА_9 або слідчий у будь-якій формі примушував його надати недостовірні показання щодо ДТП.

Слідчу дію проведено за умов, наближених до умов події 13.01.2021 року, при слідчому експерименті використані аналогічні транспортні засоби автомобіль ВАЗ та велосипед, зі встановленими результатами, як вбачається із заключної частини протоколу, погодились всі учасники слідчої дії, у тому числі й сам обвинувачений та його захисник, без будь-яких зауважень чи заперечень, при цьому слідчим на виконання п.6 ст.223 КПК України слідчим було забезпечено право ОСОБА_9 висловити свої пропозиції, і він цим правом скористався, власноручно виклавши свої доповнення.

Погоджується колегія суддів із висновками суду першої інстанції, що підстав проведення даного слідчого експерименту повторно за участю свідка ОСОБА_16 в ході судового розгляду не встановлено, оскільки з даним свідком слідчий експеримент проводився на стадії досудового розслідування, результати якого стороною захисту не оспорювалися, більше того будучи допитаним в суді першої інстанції свідок ОСОБА_16 підтвердив його результати та нових відомостей, даних про обставини ДТП не повідомляв.

Варто також зауважити, що твердження обвинуваченого і захисника про не бажання слідчих виконувати ухвалу суду про проведення слідчого експерименту є голослівними, спростовуються матеріалами кримінального провадження, за якими слідчий експеримент відкладався саме у зв`язку із відмовою обвинуваченого та його захисника від його проведення в той день, обґрунтовуючи того, що погодні умови не відповідають тим, які були на момент ДТП.

Аналогічна відмова від проведення слідчого експерименту від обвинуваченого була і на стадії досудового розслідування, у зв`язку з чим він за його участю проведений не був, а був проведений у зв`язку із такою відмовою із залученням потерпілої ОСОБА_11 , яка в ході проведення слідчого експерименту будь-яких особистих показань не надавала, а брала участь у відтворенні обставин ДТП за вихідними даними, наданим обвинуваченим, а тому сумніви сторони захисту у тому, що могла повідомити потерпіла в ході слідчого експерименту, коли її не було під час зіткнення транспортних засобів є неприйнятими.

Заперечення обвинуваченим про перебування його під час вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння та твердження про те, що в нього в лікарні крові не відбирали, були предметом розгляду місцевого суду та спростовуються детально наведеними в оскарженому вироку доказами, попри показання обвинуваченого, що на момент дорожньо-транспортної пригоди він був тверезий, а саме результатами токсикологічного дослідження крові №185 від 19.01.2021 року стосовно ОСОБА_9 , відповідно до якого в його крові виявлено 0,60 пром. алкоголю, а також показаннями свідка ОСОБА_22 , яка працює лікарем в Брусилівській районній лікарні та підтвердила, що після дорожньо-транспортної пригоди в лікарню привезли, окрім потерпілого, привезли обвинуваченого, якого вона особисто оглядала та у якого медсестра при свідках брала кров для аналізу на алкоголь.

Що стосується апеляційних доводів прокурора та представника потерпілого про призначення обвинуваченого надто м`якого покарання, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінальних покарань», передбачено, що, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_9 в повній мірі дотримався вище наведених вимог закону.

Згідно зі ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Відповідно до змісту оскарженого вироку, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_9 покарання врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до положень ст.12 КК України є тяжким злочином, особу винного, який характеризується позитивно за місцем проживання, одружений, на утриманні має малолітню дитину, є ФОП, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.

Врахував суд першої інстанції і відсутність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_9 та наявність обставини, що обтяжує покарання відповідно до ст. 66 КК України, а саме вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Згідно санкції ч.2 ст.286 КК України встановлено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Колегія суддів зазначає, що кримінальне правопорушення ОСОБА_9 вчинив з необережності, та додатково враховує, що обвинувачений брав участь у добровольчому формування територіальної оборони та здійснює догляд за хворим батьком протягом трьох років, на що звертає увагу сторона захисту.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 років, визначеного санкцією ч.2 ст.286 КК України, - відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Крім того, перевіряючи вирок суду в межах апеляційних вимог представника потерпілої в частині вирішення судом першої інстанції у даному кримінальному провадженні процесуальних витрат, колегія суддів визнає їх слушними з таких підстав.

Так, процесуальні витрати - це визначені у законі грошові витрати, які понесли сторони та інші учасники кримінального провадження у зв`язку із здійсненням провадження, які можуть бути стягнуті з обвинуваченого, на розслідування справи якого були затрачені, або звернені на рахунок держави.

Процесуальні витрати, понесені, зокрема, у кримінальному провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову до обвинуваченого. Такі витрати, розподіляються виключно за правилами, встановленими главою 8 КПК України.

Положеннями ч.1 ст.124 КПК установлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

До таких витрат в силу п.1, 3 ч.1 ст.118 КПК України, належать витрати на правову допомогу.

Згідно п. 2 ч. 4 ст. 373 КПК України у разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку зазначається рішення про відшкодування процесуальних витрат.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» № 5076-VI від 5 липня 2012 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до правового висновку, який міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382 цс19), для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, між потерпілою ОСОБА_11 і адвокатом ОСОБА_7 було укладено договір про надання останнім правової допомоги №1-К від 14.02.2022 року та долучено до провадження матеріали, що підтверджують витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 7000 грн, а саме: акт прийому передачі грошових коштів за виконані роботи по наданню професійної правової допомоги із детальним описом виконаної роботи по наданню правової роботи та квитанцію до прибуткового касового ордеру №2 від 26.09.2022 року про сплату потерпілою вартості послуг адвоката у сумі 7 000 грн.

Отже, документально підтвердженими є здійснені потерпілою витрати на правову допомогу у розмірі 7 000 грн, а тому така сума підлягає, відповідно до вимог ч.1 ст.124 КПК України, стягненню із обвинуваченого на користь потерпілої ОСОБА_11 .

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги прокурора та сторони захисту задоволенню не підлягають, тоді як апеляційна скарга потерпілої підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції в частині вирішення питання процесуальних витрат в порядку п.3 ч.1 ст.409 КПК України зміні.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 615 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційні скарги прокурора Попільнянського відділу Коростишівської окружної прокуратури ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_9 і його захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_11 задовольнити частково.
Вирок Брусилівського районного суду Житомирської області від 17.04.2024 року в частині вирішення питання відшкодування потерпілій витрат на правову допомогу змінити.
Стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_11 на відшкодування витрат на правову допомогу (надану адвокатом ОСОБА_7 ) в розмірі 7000 (сім тисяч) грн.
В решті вирок суду першої інстанції залишити без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді :