Провадження 1-кс/193/14/25
У Х В А Л А

іменем України

16 січня 2025 року Софіївський районний суд Дніпропетровської області

у складі: слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

слідчого ОСОБА_4 ,

підозрюваного ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в сел. Софіївка Криворізького району Дніпропетровської області клопотання слідчого СВ відділення поліції №9 Криворізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області лейтенанта поліції ОСОБА_4 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно:

ОСОБА_5 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Розтання Солонянського району Дніпропетровської області, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, офіційно не працюючого, одруженого, маючому на утриманні двох малолітніх дітей, зареєстроване місце проживання по АДРЕСА_1 (фактичне місце проживання АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

підозрюваного у вчиненні злочину,

передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

В С Т А Н О В И В:

15.01.2025 до Софіївського районного суду надійшло клопотання слідчого СВ ВП №9 Криворізького РУП ГУ НП в Дніпропетровській області лейтенанта поліції ОСОБА_4 , погоджене з прокурором Криворізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 у зв`язку з досудовим розслідуванням кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000234 від 21.03.2024 за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Слідчим зазначено, що ОСОБА_5 підозрюється у тому, що він будучи військовослужбовцем військової служби військової частини НОМЕР_1 , яка дислокувалась за місцем тимчасової дислокації в населеному пункті АДРЕСА_3 , перебуваючи на посаді оператора 1-го відділення безпілотних авіаційних комплексів взводу розвідки та корегування роти ударних безпілотних авіаційних комплексів військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», діючи в умовах воєнного стану, з прямим умислом, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою тимчасово незаконно ухилитися від неї, маючи військовий обов`язок нести військову службу, 27.02.2024 року після проходження амбулаторного лікування при медичному пункті ВЧ НОМЕР_1 не прибув до розташування роти, тобто самовільно залишив військову частину, командуванню про причини свого вибуття не доповів, а став проводити час на власний розсуд повернувшись за місцем проживання.

Таким чином, ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, а саме у самовільному залишенні військової частини, вчиненому в умовах воєнного стану.

В судовому засіданні прокурор просив задовольнити клопотання та застосувати відносно підозрюваного запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, підтвердивши наявність ризиків, передбачених п. 1,3,4 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Слідчий вважає, що підозра оголошена ОСОБА_5 є обґрунтованою та достатньо ризиків для вирішення питання про обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Підозрюваний ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_6 у судовому засіданні погоджуючись зі змістом та аргументами пред`явленої підозри заперечували проти застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Запевнювали суд, що підозрюваний не має намірів ухилятися від слідства та суду, чи то впливати на свідків у цій справі, а також вчиняти інші кримінальні правопорушення. Тому просили застосувати до підозрюваного ОСОБА_5 більш м`який запобіжний захід, зокрема у вигляді особистого зобов`язання.

Дослідивши клопотання та надані сторонами докази, вислухавши думку учасників судового розгляду, слідчий суддя дійшов такого висновку.

Слідчим суддею встановлено, в провадженні СВ ВП № 9 Криворізького РУП ГУ НП в Дніпропетровській області перебувають матеріали досудового розслідування, які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000234 від 21.03.2024 за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Також встановлено, що подане слідчим клопотання відповідає вимогам ст. 183, 184 КПК України, а вручення письмового повідомлення про підозру у вчинені кримінального правопорушення та копії клопотання і матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу, здійснено з дотриманням строків і порядку, передбачених ч. 2 ст. 278 КПК України та ч. 2 ст. 184 КПК України відповідно.

15.01.2025 ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України. На час звернення до суду з відповідним клопотанням до підозрюваного заходи затримання, передбачені ст. 208 КПК України не застосовувалися.

Згідно з ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно зі ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків.

Як видно з клопотання та матеріалів кримінального провадження, сторона обвинувачення обґрунтовує підозру у самовільному залишенні військової частини, вчиненому в умовах воєнного стану, військовослужбовцем фактичними даними витягу із наказів командира військової частини НОМЕР_1 за № 144 від 24.05.2023 та № 146 від 27.02.2024, що сукупно з протоколами допитів свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та актом службового розслідування від 28.02.2024, викривають роль ОСОБА_5 у поставленому йому за вину злочині.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, крім випадків, передбачених ч.ч.6, 7 ст. 176 КПК України.

Слідчий суддя приймає до уваги, що ризики, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний може здійснити спроби протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності здійснення підозрюваним зазначених дій.

Разом з тим слідчим та прокурором ні до клопотання, ні в судовому засіданні не надано доказів на підтвердження заявлених ним ризиків, передбачених пунктами 1, 3, 4, 5 ч.1 ст.177 КПК України.

Так, зі змісту повідомлення про підозру видно, що сторона обвинувачення стверджує, що підозрюваний самовільно залишив військову частину 27.02.2024 та 15.01.2025 добровільно і з власної ініціативи прибув до ВП № 9 Криворізького РУП ГУНП Дніпропетровської області, чим припинив вчиняти вказане правопорушення.

Зі слів слідчого, які підтвердив у судовому засіданні сам підозрюваний, судом з`ясовано, що у травні 2024 року до ВП № 9 надійшло доручення від ДБР, яке на той час розслідувало це кримінальне провадження, про виявлення причетного до скоєння цього злочину ОСОБА_5 . Невідкладно працівниками поліції було розшукано вказану особу за місцем його постійного проживання по АДРЕСА_2 , де він постійно проживав разом зі своєю родиною та було доставлено його до відділення поліції № 9. Про факт виявлення ОСОБА_5 було повідомлено відповідних співробітників ДБР, але оскільки на той час він не був у статусі підозрюваного та строк його затримання у три години сплив й жоден з працівників ДБР за цей час до відділення поліції так і не прибув, ОСОБА_5 відпустили. Як повідомив у судовому засіданні ОСОБА_5 , саме тоді йому стало відомо про порушення відносно нього кримінального провадження за ч. 5 ст. 407 КК України.

Проте з 27.02.2024 жодних повісток ОСОБА_5 не надсилалося, інших слідчих дій за участі ОСОБА_5 органом досудового розслідування протягом майже року не проводилося, а останній з часу самовільного залишення військової частини, як видно з самих доводів повідомлення про підозру, постійно мешкав за місцем постійного проживання разом зі своєю дружиною та двома неповнолітніми дітьми і жодних доказів переховування від органів досудового розслідування прокурором до клопотання не долучено та в судовому засіданні не наведено, тому, враховуючи, те що останній раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки, за місцем мешкання згідно долученої характеристики характеризується винятково позитивно, не змінював місце свого постійного проживання, сам звернувся до правоохоронних органів та до слідчого судді для розгляду відповідного клопотання, слідчий суддя дійшов висновку про недоведеність прокурором ризику переховування від слідчого, прокурора чи суду, а обґрунтування прокурором існування ризику переховування лише тяжкістю покарання вважає формальним без підтвердження доказами та безвідносно до інших встановлених в судовому засіданні обставин.

Ризик того, що у зв`язку з введенням на території України воєнного стану, підозрюваний, який є діючим військовослужбовцем і, повернувшись до військової служби, може змінити місце дислокації у складі військових формувань та підрозділів ЗСУ, що унеможливить його явку до органу досудового розслідування чи суду, слідчий суддя знаходить беззмістовним, оскільки навпаки, вчинення військовослужбовцем ОСОБА_5 дій з повернення на військову службу буде свідчити про його виправлення і матиме наслідком взагалі припинення цього кримінального переслідування. Більш того, під час розгляду справи підозрюваний наголосив, що бажає повернутися до військової служби, але до іншої військової частини, з представниками якої він вже розпочав проводити перемовини.

Також слідчий суддя приходить до висновку про недоведеність прокурором існування ризику впливу на свідків, оскільки з плином часу, майже рік з часу, коли ОСОБА_5 самовільно залишив ВЧ, свідки події не тільки могли змінити місце служби, а і посади, що навіть на час їх допиту у травні 2024 року були вищі ніж у підозрюваного, та саме він перебував у їх підпорядкуванні, відповідно, його вплив на них малоймовірний, а за відсутності доказів спроб підозрюваного контактувати з цими особами з травня 2024 року, тобто з часу, коли ОСОБА_5 стало відомо про кримінальне правопорушення, що розслідується за фактом його СЗ ВЧ, такий ризик взагалі відсутній.

Визначення слідчим ризику перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, через те, що підозрюваний являючись військовослужбовцем може бути обізнаний про форми та методи роботи органів досудового розслідування, слідчий суддя знаходить ні чим іншим як припущення, яке ним не конкретизоване та жодним чином не мотивоване.

Так, само недоведений ризик вчинення іншого злочину та продовження вчинення ним цього злочину, оскільки як вже встановлено, підозрюваний раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, до цього дій щодо самовільного залишення військової частини, дезертирства чи ухилення від військової служби шляхом самокалічення не вчиняв, а у повідомленні про підозру сам слідчий виснував, що у зв`язку з самостійним прибуттям 15.01.2025 до відділення поліції ОСОБА_5 припинив вчиняти кримінальне правопорушення у якому він підозрюється.

Таким чином, враховуючи стан здоров`я підозрюваного (артроз суглобів кінцівок), у зв`язку з чим до суду прибув на милицях, його сімейний стан, наявність постійного місця проживання, відсутність судимостей, його позитивні характеристику за постійним місцем проживання та за місцем несення ним військової служби ще під час дії АТО у 2019 році, а також фактичні обставини кримінального провадження, слідчий суддя вважає, що за доведеності обґрунтованості підозри, наведені прокурором доводи та долучені до клопотання докази не свідчать про наявність визначених ст.177 КПК України ризиків такого ступеня, які б зумовлювали необхідність застосування відносно підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (із застосуванням альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави чи без такої), тобто пов`язаного з виключними запобіжниками у пересуванні та комунікації, тому в задоволенні клопотання належить відмовити.

Стосовно посилання слідчого на положення ч. 8 ст. 176 КПК України, в якій зазначено, що під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто тримання під вартою, слід зазначити таке.

У рішенні Конституційного Суду України (Велика палата) від 25 червня 2019 року № 7-р/2019, у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення частини п`ятої статті 176 Кримінального процесуального кодексу України, акцентовано увагу на такому.

Конституційний Суд України виходячи з положень частин першої, другої статті 29 Основного Закону України та сформульованих ним юридичних позицій, а також беручи до уваги положення міжнародних правових актів щодо захисту права людини на свободу та особисту недоторканність, вважає, що право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, визначених законами України; обмеження конституційного права на свободу та особисту недоторканність має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина та виключно на підставі вмотивованого рішення суду (абзац тринадцятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2017 року № 1-р/2017).

У рішенні у справі Харченко проти України від 10 лютого 2011 року Європейський суд з прав людини зазначив, що при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (§ 80).

У рішенні у справі Хайредінов проти України від 14 жовтня 2010 року вказаний суд, зокрема, дійшов висновку, що національні суди порушили статті 5 Конвенції, оскільки при ухваленні рішень не було розглянуто можливості застосування менш суворих запобіжних заходів, ніж тримання під вартою (§ 29, § 31).

Таким чином, слідчий суддя користуючись дискреційними повноваженнями, дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до підозрюваного ОСОБА_5 найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а також відсутності жодних з ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, для застосування до останнього інших, більш м`ких запобіжних заходів.

Керуючись ст. 131 , 176-178 , 193 -197, 199 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В:

Клопотання слідчого СВ відділення поліції №9 Криворізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області лейтенанта поліції ОСОБА_4 про застосування запобіжного заходу у кримінальному провадженні № 0000234 від 21.03.2024 за ознаками злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_5 , залишити без задоволення.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

У зв`язку з неявкою усіх учасників судового провадження, фіксація оголошення повного тексту цієї ухвали 17.01.2025 звукозаписувальними технічними пристроями не здійснювалася.

Суддя ОСОБА_1