Дата документу 06.01.2025 Справа № 335/2109/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/2109/24 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/300/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 4 ст. 186 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 січня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 7 серпня 2024 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, громадянин України, маючий базову загальну середню освіту, не працюючий, не одружений, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

1) 16 жовтня 2013 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у вигляді 1 року обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік;

2) 26 березня 2014 року Заводським районним судом м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185, ст. 69, ст. 71 КК України до покарання у вигляді 1 року 1 місяця позбавлення волі;

3) 11 грудня 2015 року Заводським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 1 року обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік;

4) 12 січня 2018 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у вигляді 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік;

5) 12 червня 2018 року Заводським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 186, ст. 71 КК України до покарання у вигляді 4 років 1 місяця позбавлення волі;

6) 11 вересня 2023 року Заводським районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 7 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2023 року та призначено остаточне покарання у вигляді 7 років 1 місяця позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не обирався.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання.

Зараховано у строк покарання термін застосування запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту з 19 січня 2024 року по 16 березня 2024 року, з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту за один день позбавлення волі.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, за наступних обставин.

2 січня 2024 року, приблизно о 15.30 годині, ОСОБА_8 , маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, діючи повторно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, підійшов до потерпілого ОСОБА_9 , який перебував біля під`їзду за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, буд. 20.

Під час розмови ОСОБА_8 , діючи з метою особистого збагачення, із застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, за допомогою власної фізичної сили, наніс декілька ударів правою рукою по обличчю та тулубу потерпілого, чим відповідно до висновку судово-медичного експерта спричинив ОСОБА_9 синець в правій скроневій ділянці з переходом на лобову ділянку справа, на виличну ділянку справа, на нижню повіку правого ока, садна в поперековій ділянці зліва, в області обох колінних суглобів у потерпілого, які в сукупності, так і окремо кваліфікуються, як легкі тілесні ушкодження та відкрито викрав мобільний телефон потерпілого марки «Samsung Galaxy A14», вартість якого складає 6079,05 грн.

Після чого, усвідомлюючи, що його злочинні дії мають відкрий характер та розуміючи настання наслідків, ОСОБА_8 з викраденим майном побіг у сторону вул. Перемоги в м. Запоріжжя, тим самим зник з місця вчинення кримінального правопорушення.

Своїми умисними діями, ОСОБА_8 спричинив потерпілому ОСОБА_9 матеріальний збиток на загальну суму 6079,05 грн.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_7 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом дій ОСОБА_8 , вважає вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок своєї суворості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ОСОБА_8 має постійне місце проживання та реєстрації, батьків пенсіонерів, з якими проживає разом, які є інвалідами, що свідчить про стійкі соціальні зв`язки.

Крім того, ОСОБА_8 має проблеми зі здоров`ям, і хоча медичні документи на підтвердження цього відсутні, проте це помітно за його зовнішнім виглядом.

До того, ОСОБА_8 як на досудовому розслідування так і під час судового розгляду визнавав свою провину в повному обсязі, засуджує свій вчинок та критично ставиться до скоєного злочину.

Також зазначає, що він щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, відшкодував матеріальну шкоду шляхом самостійного викупу мобільного телефону з ломбарду та повернення викраденого майна потерпілому.

Вважає, що з урахуванням викладеного вище та відсутністю обтяжуючих покарання обставин, суд мав усі підстави для застосування до ОСОБА_8 положень ст. 69 КК України.

Просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити, призначити ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 186 КК України покарання із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді 4 років позбавлення волі, на підставі ч. 1 ст. 71 КК України частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2023 року та призначити остаточне покарання у вигляді 4 років 1 місяця позбавлення волі, а в решті вирок залишити без змін.

Обвинувачений ОСОБА_8 до судового засідання апеляційного суду не з`явився, із клопотаннями про відкладення розгляду справи не звертався. Захисник обвинуваченого повідомила суд, що обвинувачений ОСОБА_8 обізнаний про розгляд апеляційної скарги та не заперечувала проти проведення судового засідання без його участі.

Заслухавши доповідь судді по справі, захисника обвинуваченого, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, прокурора, який рішення суду першої інстанції вважав законним, обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі і провівши судові дебати, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 4 ст. 186 КК України є обґрунтованими, відповідають обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі обвинуваченого ОСОБА_8 у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що захисник обвинуваченого фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), зміст та суть яких викладено в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17), які враховуються колегією суддів під час перегляду вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_8 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів; визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та добровільне відшкодування матеріальної шкоди за обставини, що пом`якшують покарання; встановив відсутність обставин, що обтяжують покарання; дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення у період іспитового строку, не працює, не одружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, має батьків, які є пенсіонерами та інвалідами, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, проте з 2009 року неодноразово оглядався лікарем наркологом (востаннє 26 березня 2017 року) з діагнозом «Психічні та поведінкові розлади внаслідок поєднаного вживання алкоголю, канабіноїдів. Вживання зі шкідливими наслідками».

Колегія суддів також враховує те, що обвинувачений раніше 6 разів притягався до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, у тому числі, умисних корисливих тяжких злочинів, має не зняті та не погашені в установленому законом порядку судимості, раніше неодноразово відбував покарання в місцях позбавлення волі, вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення в період іспитового строку, раніше 4 рази звільнявся від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості й не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві, що свідчить про те, що належних висновків він для себе не зробив та на шлях виправлення ставати не бажає, що у сукупності свідчить про його підвищену суспільну небезпеку.

Крім того, колегія суддів враховує, що обвинувачений не працює, суспільно-корисною працею не займається, стабільного джерела доходу не має, а попередній кримінальний досвід свідчить про те, що він заробляє на життя шляхом вчинення кримінальних правопорушень.

До того ж, він не має стійких соціальних зв`язків, не одружений, неповнолітніх чи малолітніх дітей на утриманні не має.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим можливо лише з призначенням ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 186 КК України покарання у вигляді 7 років позбавлення волі і підстави для застосування ст. 69 КК України до вказаного покарання відсутні.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що розмір призначеного ОСОБА_8 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

При цьому, як вбачається з вироку суду, за ч. 4 ст. 186 КК України ОСОБА_8 було призначено покарання в мінімальних межах санкції статті, а призначаючи остаточне покарання на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, суд застосував принцип часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком, приєднавши до покарання за новим вироком лише 1 місяць позбавлення волі, що також не свідчить про несправедливість призначеного остаточного покарання через його суворість.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 1 листопада 2018 року у справі № 51-2776км18 (єдиний унікальний номер 524/5999/17), термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

З огляду на попередній кримінальний досвід обвинуваченого, наявність у нього не знятих та не погашених судимостей, факт неодноразових звільнень від відбування покарання з випробуванням у минулому, а також дані про особу обвинуваченого, у суду першої інстанції не було правових підстав для призначення ОСОБА_8 більш м`якого остаточного покарання, ніж у виді 7 року 1 місяця позбавлення волі, яке, на переконання колегії суддів, не є явно несправедливим через суворість.

На переконання колегії суддів, підстави для призначення ОСОБА_8 покарання на підставі ст. 69 КК України відсутні, оскільки обставини справи та дані про особу обвинуваченого не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і впливають на пом`якшення покарання.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги з приводу неналежного врахування судом першої інстанції повного визнання вини, щирого каяття, активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення та відшкодування потерпілому завданих збитків, оскільки як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд врахував вказані обставини при призначенні обвинуваченому покарання та прийшов до висновку про можливість призначення йому за ч. 4 ст. 186 КК України покарання в мінімальних межах санкції.

На переконання колегії суддів, наявність постійного місця проживання та реєстрації, батьків пенсіонерів та інвалідів, з якими він проживає разом, не можуть бути підставами для призначення більш м`якого покарання, оскільки ці обставини не утримали обвинуваченого від вчинення тяжкого корисливого кримінального правопорушення.

Інші доводи апеляційної скарги, зокрема з приводу поганого стану здоров`я обвинуваченого (що не підтверджується матеріалами кримінального провадження) вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 7 серпня 2024 року відносно ОСОБА_8 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4