Справа № 333/4210/24
Провадження № 1-кп/333/323/25
ВИРОК

Іменем України

20 січня 2025 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду м. Запоріжжя, кримінальне провадження № 0000102, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17 лютого 2024 року, відносно:

ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Новосілка, Ємільчинського району, Житомирської області, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, одруженого, який не має на утриманні малолітніх чи неповнолітніх дітей, пенсіонера, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого:

- за обвинуваченням у скоєнні кримінального правопорушення (проступку), відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 125 КК України,

учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_4 ,

захисник адвокат ОСОБА_5 ,

потерпіла ОСОБА_6 ,

обвинувачений ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

1.Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Судом визнано доведеним, що обвинувачений ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення при наступних обставинах.

16.02.2024 року, приблизно о 08 год. 00 хв., ОСОБА_3 , знаходячись за адресою: м. Запоріжжя, вул. Володимира Українця (до перейменування вул. Новокузнецька), неподалік від буд. № 31, маючи прямий умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, діючи умисно, з мотивів раптово виниклих, особисто неприязних відносин з потерпілою, з метою спричинення фізичного болю останній, наніс один удар кулаком правої руки в область лівого ока ОСОБА_6 , від чого потерпіла впала на землю, потім схопив дерев`яну палицю, яка знаходилася на землі та наніс нею не менше двох ударів по голові та рукам, яким потерпіла прикривала голову, в результаті чого у останньої утворилися тілесні ушкодження у вигляді синця у лобно-тем`яній ділянці зліва, синець у лівій навколо очній ділянці, що кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження та відрив нігтьової гористості дистальної фаланги ІV пальця з латеральним зміщенням, що кваліфікується як легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

2. Стаття (частина статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнаний обвинувачений.

Своїми умисними діями ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення (проступок), передбачене ч. 2 ст. 1125 КК України, що кваліфікуються як: легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

3.Позиція обвинуваченого.

Будучи допитаним в ході судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_3 вину у скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення визнав повністю, та пояснив, що дійсно за вказаних обставин в ході раптово виниклого конфлікту із ОСОБА_6 , наніс їй удар кулаком правої руки в область лівого ока, а після того як потерпіла впала на землю, схопив дерев`яну палицю, яка знаходилася на землі та наніс нею декілька ударів по голові та рукам потерпілої. До вчиненого обвинувачений ставиться критично, шкодує про вчинене та просить суд його суворо не карати, запевняючи, що такого більше не повториться.

4. Докази на підтвердження встановлених судом обставин вчинення кримінального правопорушення.

Потерпіла ОСОБА_6 пояснила, що внаслідок раптово виниклого конфлікту отримала легкі тілесні ушкодження, які їй наніс обвинувачений, просить суд визнати ОСОБА_7 винним та притягнути до відповідальності.

З`ясувавши думку учасників судового провадження про те, які докази потрібно дослідити, та порядок їх дослідження, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд вважав за недоцільне досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, оскільки про таке не заперечували всі учасники судового провадження, які пояснили, що правильно розуміють зміст цих обставин, така їх позиція є добровільною, вони розуміють, що будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Такий порядок судового розгляду повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно з яких суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Пунктом 6 розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету Міністрів Ради Європи «Стосовно спрощення кримінального правосуддя» визначено, що оскільки при процедурі «заява підсудного про визнання вини» від обвинуваченого вимагається явка до суду на ранній стадії провадження, щоб заявити в суді публічно чи приймає він чи спростовує обвинувачення проти себе, то суд в таких випадках має вирішувати, обійтися без всього процесу розслідування або його частини чи негайно перейти до розгляду особи правопорушника, ухвалення вироку та, по можливості, вирішення питання щодо компенсації.

Суд враховує, що відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини від 27.02.1980 року (скарга № 6903/75) «Девеер проти Бельгії» (Deweerv. Belgium) держава та її судові органи зобов`язані забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних справ шляхом спрощеного та скороченого розгляду, і суд має перевірити, чи не був такий вибір зумовлений виключно бажанням завершити справу швидко, без участі повної судової процедури та не привертаючи уваги громадськості та засобів масової інформації, чи бажанням бути обвинуваченим у вчиненні менш тяжких злочинів, заручившись підтримкою прокурора щодо отримання менш суворого покарання або взагалі звільнення від покарання за окремими епізодами справи.

Суд пересвідчився, що позиція обвинуваченого ОСОБА_3 щодо розгляду справи у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, є добровільною і не пов`язана з вищевказаними чинниками.

Відтак, за погодженням з усіма учасниками судового провадження, суд обмежив дослідження фактичних обставин справи допитом обвинуваченого, потерпілої та дослідженням матеріалів кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого.

5. Висновок суду щодо винуватості обвинуваченого.

Під час допиту обвинувачений не заперечував, що саме він наніс потерпілій тілесні ушкодження, за вказаних в обвинувальному акті обставинах, і беззаперечно визнав свою вину у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України. Покази обвинуваченого суд вважає такими, що повністю відповідають фактичним обставинам, встановленим судом, а також дослідженим матеріалам кримінального провадження, тому розцінює їх як достовірні, приймає як доказ його вини і вважає, що вони в сукупності з дослідженими в ході судового слідства доказами можуть бути покладені в основу обвинувального вироку.

За таких обставин, суд вважає доведеним пред`явлене ОСОБА_3 обвинувачення і кваліфікує дії останнього за ч. 2 ст. 125 КК України як: легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

6. Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання та дані, що характеризують особу обвинуваченого.

Обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_3 , відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_3 , відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Вивченням особи обвинуваченого ОСОБА_3 встановлено, що він має постійне місце реєстрації, яке співпадає з адресою його фактичного мешкання. До складу його сім`ї входить дружина, неповнолітніх чи малолітніх дітей на утриманні не має. Є пенсіонером. На обліку в психоневрологічному та наркологічному кабінетах КНП «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» ЗОР не знаходиться. Раніше не судимий.

7. Мотиви призначення покарання.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_3 покарання суд ураховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення.

Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.

За змістом ст. 50, 65 КК України, особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Тому суд враховує ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості кримінального правопорушення.

Покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинене кримінальне правопорушення, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим засудженим, так і іншими особами. Оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання виправлення засудженого.

З урахуванням викладеного, призначаючи покарання, судом враховується ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, який законом віднесено до кримінальних проступків, обставини його вчинення, особа винного та його ставлення до вчиненого, наявність обставини, яка пом`якшує покарання, відсутність обставин, які обтяжують покарання, його матеріальний та сімейний стан, стан здоров`я, а також те, що ОСОБА_3 є особою, яка досягла пенсійного віку, і вважає, що обвинуваченому ОСОБА_3 слід призначити покарання в межах санкції ч. 2 ст. 125 КК України у виді штрафу.

7. Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Запобіжний захід обвинуваченому не обирався.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Процесуальні витрати, речові докази у кримінальному провадженні

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 50, 56, 65-67, ч. 2 ст. 125 КК України, ст. ст. 100, 318, 322, ч. 3 ст. 349, 368, 371, ч. 2, 3 ст. 373, 374, 376, 392-395 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, на підставі якої призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1 700 (одна тисяча сімсот) грн. 00 коп.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому і прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя ОСОБА_1