В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.03.2025 року місто Львів

Галицький районний суд міста Львова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

його захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові обвинувальний акт у кримінальному провадженні про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Київ Київської області, громадянина України, непрацюючого, неодруженого, з середньою спеціальною освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого, востаннє вироком Деснянського районного суду м. Києва від 03.02.2025 за ч.4 ст.185 КК України засудженого до покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 307 Кримінального кодексу України,

встановив:

ОСОБА_4 , маючи єдиний умисел на незаконне збагачення шляхом придбання, зберігання з метою збуту особливо небезпечної психотропної речовини, обіг якої заборонено, в порушення вимог Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовин і прекурсори», використовуючи багатоплатформовий клауд-месенджер «Telegram», у невстановлений досудовим слідством дату та час, але не пізніше 12.12.2024, незаконно придбав у невстановленої досудовим розслідуванням особи особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - «PVP», та незаконно зберігав таку при собі у розфасованому вигляді з метою її подальшого збуту. Таким чином, свідомо придбав особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено та зберігав таку, що об`єктивно перевищує його потреби, тобто придбав її з метою збуту.

Так, 12.12.2024 року в період часу з 20:37 год. по 21:14 год., в ході проведення слідчої дії - огляду місця події на ділянці гаражного кооперативу за адресою: м. Львів, вул. Кримська, за координатами 49.8241443, 24.0414672, працівниками Львівського РУП №1 ГУНП у Львівській області виявлено та вилучено 3 прозорі зіп-пакети, в яких містилось 74 згортки, обмотаних клейкою стрічкою, з вмістом кристалоподібної речовини світло-зеленого кольору, яка є «PVP» та відноситься до особливо небезпечної психотропної речовини, обіг якої заборонено, загальною масою 28,4333 грами, які ОСОБА_4 попередньо кинув з рук, побачивши працівників поліції.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у інкримінованому йому злочині визнав повністю. Надав покази, які у повній мірі відповідають фабулі обвинувачення та вищенаведеним встановленим судом обставинам. Вказав, що у обвинувальному акті вірно відображено те, що він з метою незаконного збагачення, зберігання та збуту використовуючи месенджер «Telegram», не пізніше 12.12.2024, придбав психотропну речовину - «PVP», та зберігав таку при собі у розфасованому вигляді з метою її подальшого збуту. 12.12.2024 року в період часу з 20:37 год. по 21:14 год., в ході проведення огляду місця події на ділянці гаражного кооперативу за адресою: м. Львів, вул. Кримська, він, побачивши працівників поліції, попередньо викинув 3 прозорі зіп-пакети, в яких містилось 74 згортки, обмотаних клейкою стрічкою, яка є «PVP».

Пояснив, що події відбувались у період часу, у спосіб, за обставин, які зазначені в обвинувальному акті. Найменування та обсяг виявленої та вилученої у нього психотропної речовини, мотиви і мета скоєння ним злочину, а також спосіб його вчинення у обвинувальному акті відображені вірно.

У вчиненому щиро розкаюється, засуджує свою поведінку. Просить вибачення та суворо не карати.

Зважаючи на повне визнання обвинуваченим ОСОБА_4 своєї вини, суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, оскільки цього не заперечили учасники судового провадження і такі ніким не оспорюються.

При цьому, відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, суд з`ясував, чи правильно розуміють учасники судового провадження зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Оцінюючи покази обвинуваченого ОСОБА_4 , суд визнає їх правдивими і достовірними, оскільки вони є послідовними, об`єктивно і повно відображають обставини вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, надані обвинуваченим безпосередньо у судовому засіданні, у присутності захисника, підстав для самообмови або обставин які ставлять під сумнів добровільність позиції обвинуваченого, судом не встановлено.

Оцінюючі зібрані по справі докази у їх сукупності, суд вважає доведеним, що обвинувачений ОСОБА_4 своїми умисними діями вчинив незаконне придбання, зберігання з метою збуту особливо небезпечних психотропних речовин в особливо великих розмірах, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 307 КК України.

В ході судового розгляду судом детально проаналізовано поведінку обвинуваченого ОСОБА_4 після вчинення злочину, наслідки суспільно-небезпечного діяння останнього, дані про особу обвинуваченого, його спосіб життя, ймовірність вчинення ним нових злочинів, зважено на усі обставини кримінального провадження у їх сукупності.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує положення ст. 65 КК України, відповідно до яких, суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Також, суд враховує, що згідно зі статтями 50, 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

Отже, суд виходить з того, що положення Кримінального кодексу України наділяють його правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Таким чином, обираючи вид та міру покарання обвинуваченому, суд бере до уваги характер, стадію, спосіб та тяжкість вчиненого ним злочину, форму вини, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, відношення обвинуваченого до скоєного.

Суд враховує фактичні обставини справи і тяжкість заподіяних злочином наслідків, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра.

Пом`якшуючою покарання ОСОБА_4 обставиною суд визнає щире каяття обвинуваченого. Так, зокрема в ході судового розгляду обвинувачений надав в судовому засіданні визнавальні покази щодо обставин вчинення ним кримінального правопорушення, зокрема фактів у справі, та засудив свою протиправну поведінку у присутності учасників процесу, повідомив про намір стати на шлях виправлення та піти служити до лав ЗСУ. При цьому суд виходить з того, що системне тлумачення законодавства та судової практики вказує на те, що щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Крім того, суд приймає до уваги те, що щире каяття можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (наприклад, при з`явленні із зізнанням), так і після їх внесення, на досудовому розслідуванні або під час розгляду справи у суді. Вирішальним є встановлення факторів, які б свідчили про справжність, щирість визнання вини, шляхом відповідного ставлення до скоєного, що передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, і має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації (постанова ККС ВС від 23.01.2024 у справі № 283/2169/19 (провадження № 51- 5093км23).

Обтяжуючих покарання обвинуваченого обставин судом не встановлено.

Відповідно до правових орієнтирів, визначених у ст.ст. 50, 65 КК України, метою покарання є як кара, так і виправлення засуджених та запобігання вчинення нових злочинів. Досягнення вказаної мети є однією з форм реалізації визначених у ч. 1 ст. 1 КК України, завдань Закону про кримінальну відповідальність, правового забезпечення охорони від злочинних посягань прав і свобод людини і громадянина, власності та інших охоронюваних законом цінностей, а також запобігання злочинам.

При цьому, суд враховує положення ч.ч.1,2 ст.50 КК України, згідно яких, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Визначаючи вид та розмір покарання, суд також, виходить з того, що каральна функція, тобто акт покарання від імені держави, як засіб запобігання нових правопорушень, що є уособленням негативної реакції держави на скоєне правопорушення, не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

Отже, покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки особи. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Беручи до уваги вказані обставини, а також дані про особу обвинуваченого, суд вважає, що його виправлення та перевиховання неможливе без ізоляції від суспільства, а тому обвинуваченому слід призначити покарання у виді позбавлення волі, тобто в межах санкції статті, за якою кваліфіковано його дії.

При призначенні покарання обвинуваченому, суд застосовує судову дискрецію (судовий розсуд), тобто поняття яке у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання.

На переконання суду, таке покарання для засудженого відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності. Таке покарання також перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.

Крім того, вирішуючи питання застосування додаткового покарання передбаченого санкцією ч. 3 ст. 307 КК України, суд виходить з наступного.

Статтями 51 та 52 КК України встановлено, що одним із додаткових покарань, яке може бути застосовано до осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, є конфіскація майна.

Відповідно до положень ст. 59 цього Кодексу покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості, і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині Кримінального кодексу.

Корисливим тяжким або особливо тяжким злочином може бути визнаний будь-який із злочинів, визначених у частинах 4 чи 5 ст. 12 КК України, якщо його вчинено з корисливих спонукань. Під корисливими спонуканнями потрібно розуміти бажання винного одержати внаслідок вчинення злочину матеріальні блага для себе або інших осіб, одержати чи зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків або досягти іншої матеріальної вигоди.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав та доцільності призначення засудженому додаткового покарання у виді конфіскації майна, суд має виходити з наявності чи відсутності у діях винного корисливого мотиву.

Також, відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. З метою ухвалення справедливого судового рішення, захисту прав людини та її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Як зазначено в обвинувальному акті, ОСОБА_4 , маючи єдиний умисел на незаконне збагачення шляхом придбання, зберігання з метою збуту особливо небезпечної психотропної речовини, обіг якої заборонено, в порушення вимог Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовин і прекурсори», використовуючи багатоплатформовий клауд-месенджер «Telegram», незаконно придбав у невстановленої досудовим розслідуванням особи особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - «PVP», та незаконно зберігав таку при собі у розфасованому вигляді з метою її подальшого збуту.

З наведеного вбачається, що наявність у обвинуваченого корисливого мотиву пов`язаного із збутом особливо небезпечної психотропної речовини обіг якої заборонено при кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 307 КК України прямо випливає зі змісту обвинувального акту та був встановлений органом досудового розслідування. Такий мотив також знайшов своє підтвердження в ході судового розгляду. Зокрема, обвинувачений вину у скоєнні інкримінованого йому правопорушення визнав повністю, вказавши, що обставини справи у обвинувальному акті наведено вірно.

Викладена позиція узгоджується з практикою ККС ВС, зокрема викладеною у постановах від 07 грудня 2022 року (справа № 180/620/20, провадження № 51- 2977 км 22) та від 21 лютого 2024 року (справа № 686/11385/21, провадження № 51- 6471 км 23).

Таким чином, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для застосування до обвинуваченого додаткового покарання передбаченого санкцією частини 3 статті 307 КК України у виді конфіскації майна.

Також, в ході розгляду справи встановлено, що обвинувачений засуджений вироком Деснянського районного суду м. Києва від 03.02.2025 за ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі.

Як наведено у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01 червня 2020 року у справі № 766/39/17 (провадження № 51-8867кмо18), виконуючи приписи ст. 442 КПК, об`єднана палата робить такі висновки щодо застосування норм права:

При визначенні того, які з правил призначення остаточного покарання (за сукупністю злочинів чи за сукупністю вироків) підлягають застосуванню за наявності іншого обвинувального вироку (вироків) щодо цієї ж особи, слід керуватися саме часом постановлення попереднього вироку, а не часом набрання ним законної сили:

а) якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особу в цьому кримінальному провадженні, було вчинено до постановлення попереднього вироку, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими ч. 4 ст.70 КК (за сукупністю злочинів);

б) якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особу в цьому кримінальному провадженні було вчинено після постановлення попереднього вироку, але до повного відбуття покарання, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими ст. 71 КК (за сукупністю вироків).

При цьому скасування судом апеляційної інстанції такого попереднього вироку в частині покарання з підстав неправильного звільнення від відбування покарання або у зв`язку з необхідністю призначити більш суворе покарання не перешкоджає застосуванню ст. 71 КК, оскільки в такому разі апеляційний суд не спростовує висновків суду першої інстанції щодо винуватості особи у вчиненні злочину і не скасовує вироку в цій частині, а навпаки посилює покарання чи вказує на необхідність його відбування реально.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 засуджено вироком Деснянського районного суду м. Києва від 03.02.2025 року за вчинення злочину передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та на підставі ч. 1 ст. 71 КК України призначено остаточне покарання визначено у виді п`яти років одного місяця позбавлення волі. У даному кримінальному провадженні ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення яке вчинено не пізніше 12.12.2024.

Отже, інкримінований у даному кримінальному провадженні злочин вчинено ОСОБА_6 до постановлення попереднього вироку. Таким чином, остаточне покарання ОСОБА_6 повинно бути призначено за правилами, передбаченими ч. 4 ст.70 КК (за сукупністю злочинів).

З врахуванням наведених вище обставин та даних про особу обвинуваченого, суд приходить до висновку, що на підставі ч.ч. 1, 4 ст. 70 КК України, обвинуваченому слід частково приєднати покарання за попереднім вироком до покарання за даним вироком.

Суд також виходить з того, що згідно ч.ч. 2, 3 ст. 70 КК України, при складанні покарань остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень визначається в межах, встановлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає більш суворе покарання. Якщо хоча б одне із кримінальних правопорушень є умисним тяжким або особливо тяжким злочином, суд може призначити остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у межах максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. Якщо хоча б за один із вчинених кримінальних правопорушень призначено довічне позбавлення волі, то остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень визначається шляхом поглинення будь-яких менш суворих покарань довічним позбавленням волі. До основного покарання, призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, можуть бути приєднані додаткові покарання, призначені судом за кримінальні правопорушення, у вчиненні яких особу було визнано винною.

В межах даного кримінального провадження ОСОБА_4 затриманий 12.12.2024 року та у цей же день щодо нього застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, який на даний час є чинним. За наведеним вище вироком Деснянського районного суду м. Києва від 03.02.2025 року ОСОБА_4 зараховано у строк відбування покарання перебування під вартою з 12.12.2024 року у межах кримінального провадження №0003414 від 12.12.2024, тобто даного кримінального провадження.

Таким чином, суд приходить до висновку, що застосований щодо ОСОБА_4 запобіжний захід - тримання під вартою, до набрання цим вироком законної сили слід залишити без змін. Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 слід рахувати з моменту фактичного затримання - 12.12.2024.

Застосовані в межах даної справи заходи забезпечення кримінального провадження у виді арештів на майно (речові докази), після набрання даним вироком законної сили слід скасувати.

Судові витрати на проведення експертизи у кримінальному провадженні у розмірі 15520 гривень 05 копійок, слід стягнути з обвинуваченого на користь держави.

Питання речових доказів по справі слід вирішити у відповідності до положень ст.100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 368, 370, 374 КПК України,

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання у виді дев`яти років шести місяців позбавлення волі з конфіскацією майна.

На підставі ч.ч.1-4 ст. 70 КК України, шляхом часткового приєднання до покарання за даним вироком невідбутої частини покарання за вироком Деснянського районного суду м. Києва від 03.02.2025 року, остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді дев`яти років дев`яти місяців позбавлення волі з конфіскацією майна.

Початок строку відбування покарання засудженому ОСОБА_4 рахувати з моменту фактичного затримання, тобто з 12.12 2024 року.

До набрання цим вироком законної сили застосований до ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судові витрати за проведення експертиз у кримінальному провадженні у розмірі 15520 гривень 05 копійок.

Арешт, накладений ухвалами слідчого судді Личаківського районного суду міста Львова від 16.12.2024 на наступне майно:

- електронні ваги сірого кольору, які поміщено в сейфпакет НПУ PSP2153316;

- електронні ваги сірого кольору, які поміщено в сейфпакет НПУ RIC2189674;

- три трубки із нашаруванням речовини невідомого походження та фрагмент скла із нашаруванням речовини невідомого походження, які поміщено в сейфпакет НПУ KIV1129943;

- ковпак із залишками речовини невідомого походження, який поміщено в сейфпакет НПУ KIV1129944;

- коробку чорного кольору всередині якої містяться залишки ізоленти різних кольорів, яку поміщено в сейфпакет НПУ RIC2189675;

- три фрагменти пляшок із нашаруванням речовини невідомого походження, які поміщено в сейфпакет НПУ HYQ0054361;

- чотири пустих зіп-пакета, які поміщено в сейфпакет НПУ CRI 1095599;

- два зіп-пакета з кристалічною речовиною світло-зеленого кольору, які поміщено в сейфпакет НПУ CRI 1095606;

- 29 згортків обмотаних клейкою стрічкою синього кольору із речовиною невідомого походження, які поміщено в сейфпакет НПУ CRI 1095607;

- 43 згортка обмотаних клейкою стрічкою чорного кольору із речовиною невідомого походження, які поміщено в сейфпакет НПУ CRI 1095598;

- флакон із маркуванням «aPVP» із речовиною блакитного кольору, який поміщено в сейфпакет НПУ CRI 1095604;

- мобільний термінал марки «Redmi 5G» із абонентськими номерами НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , який поміщено в сейфпакет НПУ CRI 1095600;

- мобільний термінал марки «Redmi 13С» із абонентським номером НОМЕР_3 , який поміщено в сейфпакет НПУ CRI 1095608,

після набрання вироком законної сили, скасувати.

Речові докази, після набрання вироком законної сили:

- електронні ваги сірого кольору, які поміщено в сейфпакет НПУ PSP2153316; електронні ваги сірого кольору, які поміщено в сейфпакет НПУ RIC2189674; мобільний термінал марки «Redmi 5G» із абонентськими номерами НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , який поміщено в сейфпакет НПУ CRI 1095600; мобільний термінал марки «Redmi 13С» із абонентським номером НОМЕР_3 , який поміщено в сейфпакет НПУ CRI 1095608 - конфіскувати в дохід держави;

- три трубки із нашаруванням речовини невідомого походження та фрагмент скла із нашаруванням речовини невідомого походження, які поміщено в сейфпакет НПУ KIV1129943; ковпак із залишками речовини невідомого походження, який поміщено в сейфпакет НПУ KIV1129944; коробку чорного кольору всередині якої містяться залишки ізоленти різних кольорів, яку поміщено в сейфпакет НПУ RIC2189675; три фрагменти пляшок із нашаруванням речовини невідомого походження, які поміщено в сейфпакет НПУ HYQ0054361; чотири пустих зіп-пакета, які поміщено в сейфпакет НПУ CRI 1095599; два зіп-пакета з кристалічною речовиною світло-зеленого кольору, які поміщено в сейфпакет НПУ CRI 1095606; 29 згортків обмотаних клейкою стрічкою синього кольору із речовиною невідомого походження, які поміщено в сейфпакет НПУ CRI 1095607; 43 згортка обмотаних клейкою стрічкою чорного кольору із речовиною невідомого походження, які поміщено в сейфпакет НПУ CRI 1095598; флакон із маркуванням «aPVP» із речовиною блакитного кольору, який поміщено в сейфпакет НПУ CRI 1095604 - знищити.

Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 цього Кодексу.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд міста Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Головуючий суддя ОСОБА_1