УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 березня 2025 року

м. Київ

справа № 194/1037/24

провадження № 51-224 ск 25

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянула касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року й

установила:

Як убачається зі змісту касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень, за вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2024 року, залишеним без змін 17 грудня 2024 року Дніпровським апеляційним судом, ОСОБА_5 було засуджено за ч. 1 ст. 164 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.

Суд визнав ОСОБА_5 винуватим у злісному ухиленні від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини, вчиненому за обставин, детально викладених у вироку.

Як установив суд, ОСОБА_5 , достовірно знаючи про рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 28 квітня 2011 року, на підставі якого був виданий виконавчий лист № 2-320/11, не виконав покладеного на нього обов`язку щодо виплати аліментів на утримання малолітньої ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 , у зв`язку з чим 14 серпня 2019 року був притягнутий до відповідальності за ч. 1 ст. 1831 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Не зважаючи на це, надалі він не виплачував аліментів, іншої матеріальної допомоги дитині не надавав, до центру зайнятості з метою постановки на облік по безробіттю не звертався, хоча об`єктивно мав таку змогу, на попередження державного виконавця про необхідність сплатити аліменти не реагував. Крім того, попри офіційне працевлаштування з грудня 2019 року по червень 2020 року, із квітня по вересень 2023 року, про таке засуджений не повідомив державного виконавця і продовжив ухилятися від сплати аліментів. Унаслідок злісного ухилення в період із 8 серпня 2019 року по 2 квітня 2024 року утворилася заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 195 090,31 грн.

Судовий розгляд кримінального провадження здійснювався за процедурою, передбаченою ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить на підставі п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК скасувати ухвалу апеляційного суду тазмінити вирок місцевого суду і застосувати до ОСОБА_5 ст. 75 КК або ж більш м`яке покарання, не пов`язане з обмеженням волі. Суть доводів скаржниці зводиться до того, що суди попередніх інстанцій всупереч законодавчим приписам не врахували всіх пом`якшуючих обставин та даних про особу засудженого, котрий вперше притягається до кримінальної відповідальності, на спеціальних обліках не перебуває, повністю визнав свою вину, щиро розкаявся й активно сприяв розкриттю злочину. На думку авторки скарги, сукупність наведених обставин доводить явну несправедливість призначеного в максимальних межах санкції ч. 1 ст. 164 КК заходу примусу та зумовлює необхідність його пом`якшення.

Перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та копії оскаржених рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити на таких підставах.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінально караного діяння, правильність юридичної оцінки за ч. 1 ст. 164 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Аргументи захисника про несправедливість призначеного засудженому покарання не можна визнати прийнятними.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення/ проступок, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, ступеню їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання враховуються обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

За змістом ст. 75 КК застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з огляду на тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи виправлення засудженого можливе без ізоляції від суспільства.

Таким чином, справедливість покарання законодавець пов`язує не тільки з даними про особу винуватця, пом`якшуючими обставинами та класифікацією злочинів (ст. 12 КК), а й з обставинами кримінального провадження і суспільною небезпечністю конкретного діяння, а також із метою попередження вчинення засудженим та іншими особами нових кримінальних правопорушень.

Цих законодавчих приписів у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_5 не було порушено.

Як убачається з копії вироку, суд відповідно до ст. 65 КК урахував ступінь тяжкості вчиненого діяння, яке згідно зі ст. 12 цього Кодексу є кримінальним проступком; особу ОСОБА_5 , котрий раніше не судимий, на спеціальних обліках не перебуває, визнав свою провину.

Водночас суд узяв до уваги, що засуджений свідомо не бажав сплачувати аліментів, не вжив заходів для погашення утвореної значної суми заборгованості та умисно не сплачував її тривалий період (більше ніж чотири роки). Не встановивши обтяжуючих покарання обставин, суд також зважив на те, що ОСОБА_5 після притягнення до адміністративної відповідальності належних висновків не зробив і знехтував своїм обов`язком батька утримувати дитину. З огляду на конкретні обставини справи, суспільну небезпечність порушення майнових інтересів неповнолітньої дитини, звідси, - права на повноцінне життя та всебічний розвиток, суд дійшов переконання про неможливість досягти визначеної в ст. 50 КК мети без ізоляції винуватця від суспільства, а отже, й відсутність підстав для застосування інституту умовного звільнення - ст. 75 КК.

Таким чином, оцінивши всі обставини, які мають правове значення при виборі заходу примусу й способу його відбування, дотримуючись принципу індивідуалізації, суд першої інстанції призначив ОСОБА_5 співмірне з учиненим покарання, що не в максимальних межах санкції ч. 1 ст. 164 КК, а твердження в скарзі про протилежне є хибним.

Щододоводів захисника про активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, то вони непереконливі. У юридичному аспекті згаданаобставина, як пом`якшуюча, означає активну добровільну допомогу слідству. Натомість визнання засудженим провини та надання згоди на розгляд справи в порядку ст. 349 КПК ще не свідчать про наявність такої обставини в розумінні п. 1 ч. 1 ст. 66 КК.

Отже, підстав вважати, що застосоване до ОСОБА_5 за вироком суду обмеження прав і свобод є явно несправедливим через суворість, не вбачається.

Крім того, подібні за суттю доводи про надмірну суворість покарання були предметом перевірки суду апеляційної інстанції. Цей суд у змагальній процедурі належно розглянув апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 і вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених вимог. За змістом копії ухвали апеляційного суду від 17 грудня 2024 року, у ній із посиланням на фактичні дані в матеріалах кримінального провадження та норми права, котрими врегульовано порядок, мету й загальні засади призначення покарання, надано відповіді на аргументи сторони захисту.

Достатніх, переконливих доводів на спростування висновків судів попередніх інстанцій та незаконності оспорюваних судових рішень у поданій касаційній скарзі не наведено.

До того ж заявлена захисником вимога про зміну вироку й водночас скасування ухвали через суворість покарання суперечать приписам ст. 436, ч. 2 ст. 437 КПК, котрими визначено повноваження суду за наслідками розгляду касаційної скарги та випадки, за яких оспорюване рішення може бути скасовано.

Оскільки з касаційної скарги та доданих до неї судових рішень не вбачається підстав для її задоволення, немає потреби в перевірці матеріалів кримінального провадження.

Тому згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 .

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів

постановила:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року стосовно ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3