справа № 164/2563/24
п/с 1-в/164/123/2025
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2025 року Селище Маневичі

Маневицький районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю: секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

представника ДУ «Маневицька ВК (№ 42)» ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 , його захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селище Маневичі клопотання засудженого ОСОБА_6 про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, -

В С Т А Н О В И В:

До Маневицького районного суду Волинської області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_6 , відповідно до якого він просив застосувати до нього декриміналізацію діяння відповідно до ЗУ №3886-ІХ, оскільки відбуває покарання за ч.4 ст. 185 КК України за вироком Галицького районного суду м.Львова.

У судовому засіданні засуджений та його захисник, кожен зокрема, підтримали клопотання із наведених у ньому підстав.

Прокурор та представник ДУ «Маневицька ВК (№42)», кожен зокрема, не заперечували щодо задоволення клопотання.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали клопотання та особову справу засудженого №117-С-24, проаналізувавши їх у сукупності, суд приходить наступного висновку.

Пунктом 1 частини 2 статі 539 КПК України передбачено, що клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 10 (у частині клопотань про заміну покарання відповідно до частини третьої статті 57, частини першої статті 58, частини першої статті 62 Кримінального кодексу України), 11, 13, 13-2 частини першої статті 537 цього Кодексу.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України.

Частинами 2 і 3 статті 74 КК України передбачено, що особа, засуджена за діяння, караність якого законом усунена, підлягає негайному звільненню від призначеного судом покарання. Призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону. У разі якщо така межа передбачає більш м`який вид покарання, відбуте засудженим покарання зараховується з перерахуванням за правилами, встановленими частиною першою статті 72 цього Кодексу.

Положеннями частини 1 статті 3 КК України встановлено, що законодавство України про кримінальну відповідальність становить КК України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. При цьому зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення (частина 6 статті 3 КК України).

Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18 липня 2024 року, який набрав чинності 09 серпня 2024 року, до ст. 51 КУпАП «Дрібне викрадення чужого майна» були внесені зміни та передбачено адміністративну відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподаткованого мінімуму доходів громадян за ч. 1 ст. 51 КУпАП, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподаткованих мінімумів доходів громадян за ч. 2 ст. 51 КУпАП.

Верховний Суд у постанові від 23 травня 2023 року у справі № 940/225/21 вказав, що для відмежування таємного викрадення чужого майна (крадіжки) як кримінального проступку від дрібного викрадення чужого майна шляхом крадіжки, яке є адміністративним правопорушенням (ст. 51 КУпАП), вирішальною є вартість викраденого майна.

Неоподаткований мінімум доходів громадян у частині злочинів або кваліфікації правопорушень встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розділу ІV Податкового кодексу України, у розмірі, що дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» установлено у 2018 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 1 762 гривні.

Згідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум для працездатної особи станом на 1 січня 2019 року становив 1 921 гривню.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2 270 гривень.

Таким чином, з огляду на зміст положень Податкового кодексу України, Закону № 3886-IX та ст. 5 КК України, розмір вартості майна у 2018 році, за яке настає кримінальна відповідальність за ст. 185 КК України, становить 1 762 гривні, у 2019 році становить 1 921 гривню, у 2021 році становить 2 270 гривень.

Отже, для кваліфікації викрадення майна за нормами відповідних статтей КК України, його вартість, у відповідності до чинних норм законодавства, для 2018 року має перевищувати 1 7662 гривні, для 2019 року має перевищувати 1 921 гривню, для 2021 року має перевищувати 2 270 гривень.

З огляду на наведене суд вважає необхідним застосувати у даній справі зворотну дію у часі Закону України №3886-ІХ від 18 липня 2024 року, яким внесені зміни до законодавства в частині розмежування відповідальності за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати від кримінально караного діяння, відповідальність за яке передбачена відповідними статтями Кримінального кодексуУкраїни за принципом визначення граничного розміру викраденого майна у розмірі до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, за вчинення якого особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності.

Судом установлено, що засуджений ОСОБА_6 відбуває покарання за вироком Галицького районного суду м.Львова від 11 листопада 2019 року, яким його засуджено за ч.2 ст. 185 КК України до 1 року позбавлення волі та на підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Галицького районного суду м.Львова від 21 листопада 2018 року та остаточно призначено покарання у виді 2 років 3 місяців позбавлення волі. Кримінальне правопорушення було вчинене 16 лютого 2019 року, вартість викраденого становила 1 648 гривень 83 копійки.

Галицьким районним судом м.Львова вироком від 21 листопада 2018 року ОСОБА_6 засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України, до покарання у виді одного року позбавлення волі. На підставі ч.1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Шевченківського районного суду м.Львова від 10 жовтня 2018 року та остаточно визначено покарання у виді двох років двох місяців позбавлення волі. Кримінальне правопорушення було вчинене 11 жовтня 2018 року, матеріальна шкода, завдана крадіжкою, становила 359 гривень 50 копійок.

Відповідно до вироку Шевченківського районного суду м.Львова від 10 жовтня 2018 року ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом одного року іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки. Злочин вчинено 10 вересня 2018 року, вартість викраденого становить 5 500 гривень.

Вимогою про судимість від 08 вересня 2023 року підтверджується те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є однією тією ж самою особою (арк.22 особової справи №117-С-24).

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 16 лютого 2024 року постановлено привести вирок Галицького районного суду м.Львова від 11 листопада 2019 року, за яким ОСОБА_6 засуджений за ч.2 ст. 185, ч.1 ст. 71 КК України на 2 роки 3 місяці позбавлення, шляхом часткового складання невідбутої частини покарання за вироком Залізничного районного суду м.Львова від 4 червня 2019 року та визначено остаточне покарання за сукупністю злочинів у виді 2 років 4 місяців позбавлення волі (арк.39 особової справи).

Відповідно до вироку Залізничного районного суду м.Львова від 4 червня 2019 року ОСОБА_6 засуджено за ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України, призначено покарання у виді 1 року позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання за попереднім вироком Галицького районного суду м.Львова від 21 листопада 2018 року, остаточна міра покарання - 2 роки 3 місяці позбавлення волі. Злочин вчинено 15 грудня 2018 року, сума завданих збитків згідно з вироком становить 347 гривень 40 копійок.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що вартість викраденого майна на час вчинення правопорушення була меншою за розмір, з якого відповідно до закону №3886-ІХ та Положень Податкового Кодексу України настає кримінальна відповідальність, суд приходить висновку про наявність законних підстав для часткового задоволення клопотання, оскільки кримінальне правопорушення за ч.2 ст. 185 КК України, згідно з вироком Шевченківського районного суду м.Львова від 10 жовтня 2018 року щодо ОСОБА_8 не підпадає під дію вказаного закону.

Керуючись ст.ст.2, 537- 539 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково.

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі ч. 2 ст. 74 КК України звільнити від відбування покарання, призначеного йому вироком Галицького районного суду м.Львова від 11 листопада 2019 року, за яким він засуджений за ч.2 ст. 185, ч.1 ст. 71 КК України на 2 роки 3 місяці позбавлення волі, шляхом часткового складання невідбутої частини покарання за вироком Залізничного районного суду м.Львова від 4 червня 2019 року, остаточне покарання визначене ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 16 лютого 2024 року 2 роки 4 місяці позбавлення волі, у зв`язку з усуненням караності діяння відповідно до Закону України № 3886-ІХ від 18 липня 2024 року.

Виключити з резолютивної частини вироку посилання на призначення ОСОБА_6 покарання з застосуванням положень ст. 71 КК України.

Вважати засудженим ОСОБА_9 вироком Шевченківського районного суду м.Львова від 10 жовтня 2018 року за ч.2 ст. 185 КК України.

Копію ухвали направити у Державну установу «Маневицька виправна колонія (№ 42)» для виконання та засудженому для відому.

Ухвала в частині звільнення засудженого з установи виконання покарань підлягає до негайного виконання.

Ухвала може бути оскаржена до Волинського апеляційного суду через Маневицький районний суд Волинської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя

Маневицького районного суду ОСОБА_1