Номер провадження: 11-сс/813/1793/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 29.10.2024 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0001517 від 25.08.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 29.10.2024 задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на майно, яке було виявлено та вилучено 25.08.2024 року в ході проведення обшуку за фактичним місцем проживання ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення мотивоване тим, що вилучені під час обшуку мобільні телефони можуть містити у собі листування з приводу організації незаконного переправлення осіб через державний кордон, документи, які використовувалися для протиправної діяльності, а тому потребують детального огляду та дослідження з метою вилучення інформації, яка може мати значення для досудового розслідування, оскільки наразі триває досудове розслідування та встановлюються особи, які можуть бути причетні до вчинення кримінального правопорушення в рамках кримінального провадження, а тому вилучені під час обшуку носії інформації можуть бути речовими доказами в рамках кримінального провадження.

Також, імовірно вилученим під час обшуку автомобілем марки LEXUS RX350, 2021 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN- НОМЕР_2 користувалася особа, яка є підозрюваним в рамках кримінального провадження ОСОБА_9 , а тому вказаний транспортний засіб дійсно може містити у собі інформацію щодо організації незаконного перетину державного кордону, яка може бути використана в якості речових доказів в рамках кримінального провадження.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді представник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального закону.

Доводи обґрунтовує тим, що правові підстави на накладання арешту відсутні.

ОСОБА_8 , яка є колишньою дружиною ОСОБА_9 , не є підозрюваною у даному кримінальному провадженні.

Предмети, які були вилучені не відповідають критеріям зазначеним у ст. 98 КПК України.

Просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

Позиції учасників судового розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, представника власника майна, який підтримав подану апеляційну скаргу, прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Окрім того, ч. 2 ст. 328 ЦК України передбачає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Європейська конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (1950), учасником яких є Україна.

Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини.

Конвенція про захист прав і основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004 року).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України, захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

Згідно з положеннями ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за ціною, вищою чи нижчою за ринкову вартість, і знала або повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій з ознак, передбачених пунктами 1-4 частини першої статті 96-2 Кримінального кодексу України.

У випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Згідно ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 КПК України та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 КПК України.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Відповідно до ст. 173 ч.ч. 1, 2 п. 5 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен врахувати розумність та співрозумність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Апеляційний суд, дослідивши матеріали провадження та пояснення учасників апеляційного розгляду вважає, що слідчий суддя безпідставно задовольнив клопотання слідчого в частинні накладення арешту на автомобіль марки LEXUS RX350, 2021 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN- НОМЕР_2 та технічний паспорт на автомобіль LEXUS RX350, 2021 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN- НОМЕР_2 , серії та номеру НОМЕР_3 , так як при розгляді клопотання не були доведені підстави та мета для накладення арешту саме на це майно, передбачені зазначеними положеннями кримінального процесуального закону.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Разом з тим, у клопотанні прокурора не зазначено відповідність автомобіля та технічного паспорту до нього критеріям, передбаченим ч. 1 ст. 98 КПК України, тобто належним чином не вмотивовано, яке відношення вилучений автомобіль та технічний паспорт до нього має саме до цього кримінального провадження.

Зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що приймаючи рішення за результатами розгляду клопотання, слідчий суддя обмежився лише дублювання клопотання прокурора та перерахуванням в цій ухвалі встановлених під час досудового розслідування даних, проте не з`ясував правову підставу для арешту автомобіля автомобіль марки LEXUS RX350, 2021 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN- НОМЕР_2 , не надав відповідної правової оцінки клопотанню, яке в тому числі не містить належного обґрунтування мети, підстави накладення арешту на автомобіль марки LEXUS RX350, 2021 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN- НОМЕР_2 .

Апеляційний суд звертає увагу на те, що тягар доказування перед слідчим суддею, судом наявності підстав застосування заходів забезпечення кримінального провадження покладено на слідчого та прокурора, як на суб`єктів, які здійснюють кримінальне провадження.

Проте, стороною обвинувачення не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що вилучений транспортний засіб є знаряддям вчинення злочину.

Крім того, апеляційний суд зазначає, що власником вилученого транспортного засобу є ОСОБА_8 , яка не є підозрюваною у даному кримінальному провадженні та будь-якого відношення до скоєння кримінального правопорушення не має. Рішенням Фрунзівського районного суду Одеської області від 29.03.2024 шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 розірвано.

Органом досудового розслідування не надано жодного доказу, що вказаним автомобілем користувався підозрюваний ОСОБА_9 з метою скоєння злочину, в клопотанні прокурора та додатків до нього вказані зовсім інші автомобілі, які використовувалися для вчинення злочину, а тому висновок слідчого судді про можливе використання автомобілю марки LEXUS RX350, 2021 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN- НОМЕР_2 є безпідставним та необґрунтованим.

Будь-яких експертиз щодо вказаного транспортного засобу органом досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні не призначено.

Зазначене також було підтверджено прокурором ОСОБА_6 в суді апеляційної інстанції.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що вилучені під час обшуку мобільні телефони можуть містити у собі листування з приводу організації незаконного переправлення осіб через державний кордон, документи, які використовувалися для протиправної діяльності, а тому потребують детального огляду та дослідження з метою вилучення інформації, яка може мати значення для досудового розслідування, оскільки наразі триває досудове розслідування та встановлюються особи, які можуть бути причетні до вчинення кримінального правопорушення в рамках кримінального провадження, а тому вилучені під час обшуку носії інформації можуть бути речовими доказами в рамках кримінального провадження.

Окрім цього, вилучена під час обшуку картка-перепустка перетину державного кордону НОМЕР_4 Прикордонного загону ДПСУ №ID0025082 також могла використовуватися для незаконного перетину державного кордону, що потребує перевірки на даній стадії досудового розслідування, а тому відповідає критеріям речових доказів та потребує збереження.

А тому висновки слідчого судді є обґрунтованими та вмотивованими в частині накладання арешту на вилучені мобільні телефони та перепустки, існує наявність правових підстав для застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту вказаного майна з метою забезпечення збереження речових доказів в рамках кримінального провадження.

Згідно із п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Відповідно до п. 2 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

В свою чергу, п. 1 ч. 1 ст. 411 КПК України встановлює, що судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

За наведених обставин апеляційний суд вважає, що слідчий суддя допустив невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам справи, не звернувши увагу на необґрунтованість клопотання прокурора про накладення арешту на автомобіль та технічний паспорт до нього, що є підставою для часткового задоволення апеляційної скарги представника власника майна, скасування ухвали слідчого судді в частині накладання арешту на транспортний засіб та технічний паспорт до нього та постановлення нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна в частинні накладання арешту на автомобіль та технічний паспорт до нього. В іншій частині ухвалу слідчого судді слід залишити без змін.

Керуючись статтями 170-173, 376, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 задовільнити частково.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 29.10.2024 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0001517 від 25.08.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України скасувати в частині накладання арешту на автомобіль марки LEXUS RX350, 2021 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN- НОМЕР_2 та технічний паспорт на автомобіль LEXUS RX350, 2021 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN- НОМЕР_2 , серії та номеру НОМЕР_3 .

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволені клопотання прокурора Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_10 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001517 від 25.08.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України в частині накладання арешту на автомобіль марки LEXUS RX350, 2021 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN- НОМЕР_2 та технічний паспорт на автомобіль LEXUS RX350, 2021 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN- НОМЕР_2 , серії та номеру НОМЕР_3 .

В іншій частині ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4