Справа № 129/322/23
Провадження №11-кп/801/485/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 в режимі відеоконференції ,

захисниці ОСОБА_8 в режимі відеоконференції ,

представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000012 від 14.01.2023,

за апеляційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 на ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 25 лютого 2025 року,

якою звільнено обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та закрито кримінальне провадження стосовно нього,

Короткий зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

Оскаржуваною ухвалою задоволено клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 . Звільнено ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000012 від 14.01.2023 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, закрито. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 залишено без розгляду.

Ухвалене рішення мотивовано тим, що кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_7 , було вчинено 14.01.2023. Відомостей про наявність підстав для переривання перебігу давності, визначених ч.3 ст.49 КК України, матеріали справи не містять. Таким чином, станом на день розгляду даного кримінального провадження в Ладижинському міському суді закінчилися строки давності притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності, визначені ст. 49 КК України.

Із змісту ухвали суду першої інстанції убачається, що ОСОБА_7 органом досудового розслідування обвинувачувався в тому, що 14.01.2023 приблизно о 11 год. 30 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи біля домогосподарства АДРЕСА_1 , під час суперечки із ОСОБА_9 , діючи умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , на грунті раптово виниклих неприязних відносин, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, обома руками вхопив ОСОБА_9 за ліву ногу, зваливши його на землю, та обхопив ОСОБА_9 обома руками за шию. В подальшому, ОСОБА_9 піднявся із землі, однак ОСОБА_7 , продовжуючи тримати його руками за шию, знову звалив ОСОБА_9 на землю, внаслідок чого останній впав на спину, а ОСОБА_7 в цей час сів на грудну клітину ОСОБА_9 та кулаком правої руки наніс останньому близько чотирьох ударів в обличчя.

Своїми умисними діями ОСОБА_7 спричинив ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді саден в ділянці обличчя та шиї зліва, синця в ділянці верхньої повіки лівого ока, які відповідно до висновку експерта №4 від 16.01.2023 відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що не спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Вказані дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.1 ст.125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 просив скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нову, якою призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції передчасно звільнено обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності, оскільки останній ухилявся від суду, зокрема на нього судом неодноразово накладалися грошові стягнення та застосовувалися приводи. У матеріалах кримінального провадження відсутні поважні причини неявки обвинуваченого в судові засідання. З огляду на це, представник потерпілого вважає, що перебіг давності для обвинуваченого ОСОБА_7 відповідно до ч.2 ст.49 КК України становить п`ять років, а не три роки.

Звертає увагу, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що ОСОБА_7 є суспільно небезпечним, оскільки разом зі своєю спільницею ОСОБА_11 фігурує в інших кримінальних провадженнях проти подружжя ОСОБА_12 , що підтверджується відповідними зверненнями в поліцію.

Також звертає увагу на те, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, проте суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про повернення обвинувального акта прокурору.

Позиції сторін кримінального провадження

У судовому засіданні представник потерпілого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити. Не заперечував щодо проведення судового розгляду у відсутність потерпілого.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисниця ОСОБА_8 заперечували щодо задоволення апеляційної скарги представника потерпілого, просили залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

Прокурор ОСОБА_6 також заперечував щодо задоволення апеляційної скарги представника потерпілого, просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Мотиви і висновки апеляційного суду

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, позиції сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання колегії суддів, при ухваленні оскаржуваної ухвали зазначені вимоги закону судом першої інстанції були дотримані в повному обсязі. Натомість доводи представника потерпілого про необхідність скасування оскаржуваної ухвали та призначення нового розгляду в суді першої інстанції є необґрунтованими.

Виходячи з приписів п.1 ч.2 ст. 284, ч.3 ст.285, ч.4 ст.286, ч.3 ст.288 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження за обвинувальним актом сторона кримінального провадження звертається до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання й, у випадку встановлення передбачених у ст.49 КК України підстав закрити кримінальне провадження, звільнивши останнього від кримінальної відповідальності.

Тобто суд повинен звільнити особу від кримінальної відповідальності за цією підставою незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження, але до набрання вироком суду законної сили.

Санкцією ч.1 ст.125 КК України в редакції, яка діяла на час інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбачено покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк до двохсот годин, або виправні роботи на строк до одного року.

Таким чином, кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України, згідно з ч.2 ст.12 КК України є кримінальним проступком.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.49 КК України в редакції, яка діяла на час інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Наведений вище диференційований строк давності застосовуються за умови, що протягом цього строку особа не вчинила нового кримінального правопорушення, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років (перебіг давності не перерваний); не ухилялась від досудового слідства або суду (перебіг давності не зупинявся), законом не встановлено заборону щодо застосування давності до вчиненого особою кримінального правопорушення.

У суді першої інстанції установлено, що інкриміноване ОСОБА_7 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України, останній вчинив 14 січня 2023 року, тобто станом на 25.02.2025 (день розгляду клопотання) сплинули строки притягнення особи до кримінальної відповідальності. Строк давності притягнення обвинуваченого ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності не зупинявся, не переривався і станом на час розгляду провадження судом першої інстанції закінчився.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.125 КК України через закінчення строку давності, визначеного в п.1 ч.1 ст.49 КК України, та закриття кримінального провадження щодо нього, є правильним.

Натомість, посилання представника потерпілого на ухилення обвинуваченого ОСОБА_7 від суду в контексті необґрунтованого застосування до нього п.1 ч.1 ст.49 КК України є неспроможними.

Згідно з ч. 1 ст. 323 КПК України, якщо обвинувачений, до якого не застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, не прибув за викликом у судове засідання, суд відкладає судовий розгляд, призначає дату нового засідання і вживає заходів до забезпечення його прибуття до суду. Суд також має право постановити ухвалу про привід обвинуваченого та/або ухвалу про накладення на нього грошового стягнення в порядку, передбаченому главами 11 та 12 цього Кодексу.

Стаття 335 КПК України передбачає, що у разі якщо обвинувачений ухилився від явки до суду або захворів на психічну чи іншу тяжку тривалу хворобу, яка виключає його участь у судовому провадженні, або був призваний для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, суд зупиняє судове провадження стосовно такого обвинуваченого до його розшуку, видужання або звільнення з військової служби і продовжує судове провадження стосовно інших обвинувачених, якщо воно здійснюється щодо декількох осіб. Розшук обвинуваченого, який ухилився від суду, оголошується ухвалою суду, організація виконання якої доручається слідчому та/або прокурору.

Відповідно до усталеної практики суду касаційної інстанції (зокрема, у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2015 року у справі №5-1кс15), Верховного Суду від 17 листопада 2022 року у справі №305/2064/19, 11 січня 2024 року у справі №186/1405/17) для застосування ч.2 ст.49 КК України обов`язково має бути підтверджено факт ухилення особи від досудового слідства або суду, що є обставиною, яка виключає благополучне закінчення строків давності, і зупиняє диференційований строк, передбачений ч.1 ст. 49 КК України. Під ухиленням від слідства або суду з погляду застосування ст.49 КК України слід розуміти умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, що змушує правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання цієї особи. Більше того, суду належить з`ясувати, які дії особи мають визнаватись юридично значущим (а не просто фактичним) ухиленням від слідства або суду.

Тобто мають бути наявні дві обставини: 1) доведений факт ухилення особи від слідства чи суду; 2) наявність процесуального рішення, у якому цей факт зафіксовано, про зупинення провадження і вжиття відповідних заходів.

Разом з тим, матеріали кримінального провадження не містять даних на підтвердження факту умисного юридично значущого ухилення ОСОБА_7 від органу досудового розслідування чи суду, зафіксованого в передбачений КПК України спосіб. Процесуальне рішення про зупинення провадження та оголошення розшуку обвинуваченого в справі не приймалось.

Справді, матеріали провадження свідчать, що судовий розгляд щодо ОСОБА_7 , був неодноразово відкладений з різних причин, а не лише з причини неявки обвинуваченого в судове засідання, як про це стверджує представник потерпілого.

Стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 дійсно були винесені ухвали про накладення грошового стягнення та приводи у судове засідання. При цьому підстав для оголошення його в розшук та зупинення розгляду судом не було встановлено. Надалі ОСОБА_7 самостійно з`являвся у судові засідання, місця проживання не змінював, від явки до суду не ухилявся.

Таким чином, суд першої інстанції не вбачав ознак ухилення від суду у процесуальній поведінці обвинуваченого ОСОБА_7 під час судового розгляду, унаслідок якої відкладалися судові засідання. Будь-які дані про оголошення у розшук ОСОБА_7 під час розгляду провадження у суді першої інстанції, так і обрання останньому запобіжного заходу, у матеріалах кримінального провадження відсутні.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що матеріали кримінального провадження не містять даних на підтвердження факту умисного вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 будь-яких дій, спрямованих на ухилення від суду, а застосування до нього приводу та накладення грошового стягнення само по собі не свідчить про таке ухилення. Зрештою процесуальне рішення про зупинення провадження та оголошення розшуку у справі не приймалось.

Також позбавлені підстав доводи апеляційної скарги в аспекті передчасного закриття провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 з посиланням на те, що обвинувачений є суспільно небезпечним, оскільки разом зі своєю спільницею ОСОБА_11 фігурує в інших кримінальних провадженнях проти подружжя ОСОБА_12 , що підтверджується відповідними зверненнями в поліцію.

Частиною 3 ст.49 КК України регламентовано, що перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Факт вчинення особою нового кримінального правопорушення має бути підтверджений вироком суду, що набрав законної сили.

Особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому КПК України, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили (ст.62 Конституції України, ч.1 ст.17 КПК України).

Колегією суддів під час апеляційного розгляду кримінального провадження не встановлено обставин, які би стверджували про існування вироку суду, що набрав законної сили, про вчинення ОСОБА_7 нового кримінального правопорушення. Не наведено таких відомостей і представником потерпілого в апеляційній скарзі, натомість його посилання на подані заяви про вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень, процесуальні документи в імовірному кримінальному провадженні, яке перебуває на стадії досудового розслідування та в якому жодній особі не повідомлено про підозру, самі по собі не утворюють підставу для переривання строку давності.

Водночас слід зазначити, що думка потерпілої особи про звільнення від кримінальної відповідальності особи у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності сама по собі не має впливу на прийняття такого рішення, оскільки прийняття судом рішення про звільнення від кримінальної відповідальності особи через закінчення строку давності, передбаченого ст.49 КК України, є не правом суду, а його обов`язком, має безумовний характер і здійснюється судом незалежно від згоди потерпілого на таке звільнення.

Колегія суддів також наголошує, що звільнення від кримінальної відповідальності за ст.49 КК України (спливом строку давності) є безумовним і здійснюється судом незалежно від факту щирого каяття обвинуваченого, його примирення з потерпілим, відшкодування ним шкоди потерпілому тощо.

Разом з тим, ухвалюючи рішення про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності, суд першої інстанції правильно залишив без розгляду цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 . Проте таке рішення не перешкоджає потерпілому ОСОБА_9 звернутись із аналогічним позовом до обвинуваченого ОСОБА_7 в порядку цивільного судочинства, оскільки закриття справи на нереабілітуючій підставі у зв`язку із закінченням строків давності не звільняє ОСОБА_7 від обов`язку відшкодувати заподіяні його діями витрати, збитки, шкоду тощо.

Що стосується доводів про те, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, проте суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про повернення прокурору обвинувального акта, то колегія суддів зауважує наступне.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні містить відомості, які передбачені ч. 2 ст. 291 КПК України, підписаний прокурором, який його затвердив, і до нього додано передбачені кримінальним процесуальним законом додатки. Таким чином, обвинувальний акт повністю відповідає вимогам ст.291 КПК України. Окрім того, визначення способу та обсягу викладу фактичних обставин кримінального правопорушення в обвинувальному акті належить до дискреційних повноважень прокурора. Виключно прокурор уповноважений підтримувати державне обвинувачення в суді, відмовлятися від підтримання державного обвинувачення, змінювати його або висувати додаткове обвинувачення у порядку, встановленому КПК України. При цьому кримінальний процесуальний закон не надає повноважень суду до ухвалення вироку чи іншого рішення по суті справи перевіряти правильність визначення прокурором обсягу обвинувачення, кваліфікацій дій особи, зобов`язувати його змінювати цей обсяг та/або статтю Закону України про кримінальну відповідальність.

Вказана позиція кореспондується з правовою позицією Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, яка висловлена у постанові від 03.07.2019 по справі № 273/1053/17 провадження № 51-8914км18. Відповідно до цієї позиції кримінальний процесуальний закон не надає повноважень суду до ухвалення вироку чи іншого рішення по суті справи перевіряти правильність визначення прокурором обсягу обвинувачення, зобов`язувати його змінювати цей обсяг, у тому числі й у сторону збільшення, повертати за наслідком підготовчого судового засідання обвинувальний акт у зв`язку з неправильною кваліфікацією дій обвинуваченого тощо. Визначення обсягу обвинувачення при направленні обвинувального акта до суду належить виключно до повноважень прокурора.

Зрештою у цьому провадженні строк давності для притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.125 КК України сплинув, іншого рішення у справі, відмінного від оскаржуваного, прийнято бути не може. Анулювання результатів судового розгляду шляхом скасування ухвали суду першої інстанції за апеляційною скаргою представника потерпілого не призведе до зникнення підстав для задоволення клопотання сторони захисту, оскільки при новому розгляді суд першої інстанції все одно повинен буде в силу імперативних положень КПК України повторно вирішити питання заявленого клопотання про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строку давності та закрити кримінальне провадження.

Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування судового рішення, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги представника потерпілого немає.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 - залишити без задоволення.

Ухвалу Ладижинського міського суду Вінницької області від 25 лютого 2025 року стосовно ОСОБА_7 - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до суду Касаційної інстанції (Касаційного кримінального Суду в складі Верховного Суду) протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3