Номер провадження: 11-сс/813/1850/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 12.11.2024 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0001787, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30.09.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 12.11.2024 задоволено клопотання слідчого та накладено арешт із забороною розпорядження, відчуження та користування на:

- автомобіль марки Ford, моделі Focus, д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 , та який вилучено слідчим та поміщено на спецмайданчик №6 ГУНП в Одеській області, за адресою: м. Одеса, вул. Аеропортівська, 27-А.

Рішення мотивоване тим, що ОСОБА_8 перебуває у статусі підозрюваного у даному кримінальному провадженні. Обґрунтованість повідомленої ОСОБА_8 підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України підтверджується зібраними під час досудового розслідування доказами у їх сукупності. Санкцією ч. 3 ст. 332 КК України визначено обов`язковим додатковим покаранням конфіскацію майна, а тому вилучений автомобіль може бути конфіскований у подальшому у дохід держави.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді представник ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального закону.

Доводи обґрунтовує тим, що автомобіль не є знаряддям вчинення злочину та не зберіг на собі будь-яких слідів, які мають доказове значення.

Зазначає, що транспортний засіб був придбаний 24.02.2023 року подружжям ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за кошти із сімейного бюджету.

Даний автомобіль використовувався дружиною підзахисного, яка не має будь-якого статусу у кримінальному провадженні, з метою виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до спільної малолітньої доньки.

Просить ухвалу слідчого судді змінити та винести рішення з урахуванням ч. 4 ст. 173 КПК України із залишенням права користування майном (транспортним засобом) його законим володільцем.

Позиції учасників судового розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, представника власника майна, яка підтримала подану апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення : 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно зі Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Встановлено, що Другим слідчим відділом (з дислокацією у м. Одесі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001787від 30.09.2024 за підозрою ОСОБА_8 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва у кримінальному провадженні здійснюється прокурорами Одеської обласної прокуратури.

Досудовим розслідуванням встановлено, що наказом начальника Головного управління Національної поліції в Одеській області №1393 о/с від 18.08.2024 майора поліції ОСОБА_8 призначено на посаду начальника сектору водної поліції відділу превенції ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області.

У відповідності до указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022 та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №2102-ІX введено воєнний стан на всій території України, який неодноразово продовжувався, в останній раз Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 06.05.2024 №271/2024, затвердженого Законом України 08 травня 2024 року №3684-IX з 14 травня 2024 року строком на 90 діб.

Відтак, з 24.02.2022 по теперішній час на території України діє воєнний стан, про який ОСОБА_8 достовірно обізнаний.

Водночас, незважаючи на обізнаність з вимогами наведених вище нормативно-правових актів, ОСОБА_8 , будучи працівником правоохоронного органу співробітником Національної поліції України, усвідомлюючи, що на період дії правового режиму воєнного стану, згідно постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» №57 від 27.01.1995, (із змінами від 13 жовтня 2023 року №1081) виїзд за межі країни громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років забороняється, всупереч обов`язку їх неухильного дотримання, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно, за попередньою змовою з невстановленою групою осіб, керуючись злочинним умислом з корисливих мотивів, спрямованих на незаконне збагачення, став на шлях злочинної діяльності та умисно вчинив корисливий злочин, а саме: організацію незаконного переправлення осіб через державний кордон України, сприянні їх вчиненню порадами, вказівками, за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів.

Так, у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, у ОСОБА_8 разом з невстановленими на теперішній час особами, виник злочинний умисел спрямований на незаконне збагачення шляхом організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_8 , діючи умисно, за попередньою змовою з невстановленими досудовим розслідуванням особами, усвідомлюючи, що для досягнення їх кінцевої мети, яка полягає в отримані грошових коштів за організацію незаконного переправлення осіб через державний кордон України, наприкінці вересня поточного року, більш точний час у ході досудового розслідування встановити не виявилось можливим, при особистій зустрічі повідомив своєму знайомому ОСОБА_11 про те, що він може організувати переправляння через державний кордон України осіб, які є військовозобов`язаними, за грошову винагороду у розмірі 6500 доларів США.

Також, у ході вказаної розмови ОСОБА_8 повідомив ОСОБА_11 про те, що у випадку, якщо такі особи знайдуться, то подальшу координацію дій таких осіб він та інші невстановлені слідством особи, будуть здійснювати через месенджер Telegram.

У свою чергу, ОСОБА_11 необхідно буде передати ОСОБА_8 нікнейм такої особи, для подальшого зв`язку.

Надалі, на виконання раніше укладених домовленостей, 18.10.2024 ОСОБА_11 приблизно о 13 год 40 хв скинув ОСОБА_8 у месенджері Whatsappнікнейм «@wolf2020200».

У той же час, ОСОБА_11 повідомив, що указаний нікнейм належить особі, що виявила бажання перетнути державний кордон України, а саме військовозобов`язаному - ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Надалі, узгодивши час і місце зустрічі, продовжуючи свої злочинні дії направлені на отримання неправомірної вигоди, діючи з корисливих мотивів ОСОБА_8 зустрівся із ОСОБА_11 у провулку Чорновола в м. Одесі приблизно о 14 год. 00 хв.

У ході вказаної зустрічі ОСОБА_11 передав за організацію незаконного переправлення осіб через державний кордон України ОСОБА_8 грошові кошти у сумі 6500 доларів США, що станом на 18.10.2024 складало 268 028 гривень 15 копійок.

Після отримання грошових коштів, ОСОБА_8 повідомив ОСОБА_11 про те, що особі, яка буде виїжджати, необхідно буде мати із собою мінімум речей та закордонний паспорт.

Також, ОСОБА_8 попросив ОСОБА_11 скинути йому на телефон ім`я людини, яка планує виїхати за кордон, та її номер телефону.

Діючи на виконання вимоги ОСОБА_8 , ОСОБА_11 надіслав останньому у месенджері Whatsapp дані, які останній просив, а саме ім`я ОСОБА_13 , та номер телефону НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_12 .

Продовжуючи свій злочинний умисел, направлений на особисте протиправне збагачення, діючи за попередньою змовою з невстановленими на теперішній час особами, ОСОБА_8 переслав вказаним особам контактні дані ОСОБА_12 у месенджері Telegram, та розподілив отримані грошові кошти від ОСОБА_11 у розмірі 6500 доларів США між невстановленими на теперішній час учасниками протиправної схеми.

Діючи на виконання заздалегідь розробленого плану, направленого на особисте протиправне збагачення шляхом організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України за грошову винагороду, невстановлені на теперішній час особи створили у месенджері Telegram аккаунт « ОСОБА_14 », який не був зареєстрований за номером мобільного телефону, з якого почали координувати дії військовозобов`язаних осіб, які сплатили грошові кошти та мали намір незаконного перетину державного кордону України.

Так, 22.10.2024 ОСОБА_12 отримав від контакту, записаного у месенджері Telegram як « ОСОБА_14 » на номер мобільного телефону, вказівку прибути до 18 год. 00 хв. 22.10.2024 до готелю «Стайні Богнатово», розташованого у с. Багнатово, Роздільнянського району Одеської області, та чекати подальших вказівок.

Надалі, виконуючи вказівки вказаного контакту, що діяв за попередньою змовою з ОСОБА_8 , ОСОБА_12 прибув до вказаного готелю, в якому вже перебували інші військовозобов`язані особи, які мали намір незаконного перетину державного кордону - ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ,

У подальшому, на виконання отриманих у месенджері вказівок від контакту « ОСОБА_14 », ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , 23.10.2024 приблизно о 04 год. 00 хв. вийшли з готелю та сіли в автомобіль марки ДеуЛанос, реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням громадянина Республіка Вірменії ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та виїхали у бік державного кордону України з невизнаною Придністровською Молдавською Республікою.

Надалі, у межах контрольованого прикордонного району, а саме біля с. Савчинське Роздільнянського району Одеської області автомобіль марки ДеуЛанос, реєстраційний номер НОМЕР_3 був зупинений працівниками правоохоронних органів, а намір ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 щодо незаконного перетину державного кордону України поза меж пункту пропуску був пресічений.

Таким чином, в ході досудового розслідування виникла необхідність у проведенні слідчих (розшукових) дій в тому числі затримань і обшуків з метою відшукання речей та документів, що мають значення для досудового розслідування грошових коштів здобутих злочинним шляхом, документів, що сприяли вчиненню злочину, комп`ютерної техніки тощо.

Слідчим в ході проведення комплексу слідчих (розшукових) дій в рамках кримінального провадження №0001787 від 30.09.2024на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 21.10.2024 у справі №947/33757/24 провадження №1-кс/947/14486/24, проведено 23.10.2024 обшук автомобіля марки Ford моделі Focus, д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 , та який знаходився поруч з домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, в ході проведення обшуку старшим слідчим ОСОБА_19 встановлено та вилучено наступні речі та документи, що мають значення для досудового розслідування, а саме:

Автомобіль марки Ford,моделі Focus,д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 , та який вилучено слідчим та поміщено на спецмайданчик №6 ГУНП в Одеській області, за адресою: м. Одеса, вул. Аеропортівська, 27-А.

Постановою слідчого від 23.10.2024 вище перелічене, вилучене в ході обшуку майно, у відповідності до ст. 98 КПК України, визнано речовими доказами.

Виходячи із зазначених у клопотанні фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, наданих матеріалів, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновку, що арешт майна необхідний з метою збереження речових доказів, які мають значення для встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному проваджені, а також швидкого, повного та неупередженого розслідування.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність накладення арешту на майно для забезпечення збереження речових доказів.

Апеляційний суд зазначає, що арешт майна є виправданим на даному етапі, оскільки не виключає того факту, що вилучений автомобіль марки Ford, моделі Focus, д.н.з. НОМЕР_1 міг використовуватися для реалізації злочинної схеми, зокрема для незаконного перевезення осіб призивного віку через державний кордон України, а від так міг зберегти на собі сліди вчинення злочину. У зв`язку з чим зазначений автомобіль можу бути знаряддям злочину та відповідає категорії речових доказів, що власне підтверджується долученою до клопотання постановою про визнання речових доказів від, а отже, воно потребує збереження, в цілях його подальшого дослідження.

З матеріалів клопотання вбачається, що 23.10.2024 року ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 затримано в порядку ст. 208 КПК України за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Санкція ч. 3 ст. 332 КК України передбачає позбавленням волі на строк від семи до дев`яти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років з конфіскацією майна.

Пункт 3 ч. 2 ст. 170 КПК України передбачає, що арешт майна допускається з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи.

Оскільки санкцією ч. 3 ст. 332 КК України визначено обов`язковим додатковим покаранням конфіскацію майна, апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді, що на даному етапі існують реальні підстави, для накладення арешту на зазначене майно, які виправдовують таке втручання у право власності та є співрозмірним із завданнями кримінального провадження.

Представником власника майна не надано жодного доказу до суду, що вказаний автомобіль придбаний під час перебування у шлюбі ОСОБА_8 з Гавриліною, а навпаки матеріалами справи підтверджується та представником не оспорюється, що єдиним власником арештованого майна є підозрюваний ОСОБА_8 .

Таким чином, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, оскільки вони недоведені та спростовуються матеріалами справи.

Будь яких даних, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, колегія суддів суд не вбачає та стороною захисту надано не було.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слідчого судді постановлене у відповідності до положень кримінального процесуального закону, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала без змін.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (ст. 174 КПК України).

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 12.11.2024 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0001787, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30.09.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4