КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/6757/2024 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2024 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2024 року про арешт майна,

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2024 року задоволено клопотання начальника третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення першого управління Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000482 від 22.03.2023 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 114-1 КК України.

Накладено арешт на майно, яке вилучене 19.09.2024 року під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме, на: мобільний телефон марки «iPhone», модель «11», в корпусі білого кольору та в чохлі розового кольору, номер моделі: MWLU2FS/A, серійний номер НОМЕР_4, ІМЕІ: НОМЕР_1 ; ІМЕІ2: НОМЕР_2 .

Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_6 , подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржувану ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання начальника третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення першого управління Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про накладення арешту у кримінальному провадженні №0000482 від 22.03.2023 року на майно ОСОБА_6 .

Обгрунтовуючи скаргу, захисник посилається на те, що не погоджується із ухвалою слідчої судді та вважає її такою, що не відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства.

Скаржник вважає, що ухвала слідчої судді Шевченківського районного суду м. Києва від 02.10.2024 року підлягає скасуванню через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а також неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

У поданих доповненнях, які надійшли до Київського апеляційного суду 05.11.2024 року, адвокат ОСОБА_7 посилається на те, що ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 02.10.2024 року є незаконною, необґрунтованою та належним чином невмотивованою, при цьому істотно порушує конституційні права володільця майна, а відтак підлягає скасуванню.

Зазначає, що відповідно до встановлених слідчою суддею обставин вчинення кримінального правопорушення, відсутні будь-які підстави, які б вказували на ймовірну причетність ОСОБА_6 до розслідуваного кримінального правопорушення.

Скаржник зазначає, що з наведених в ухвалі тверджень не зрозуміло: які реальні підстави та мета накладення арешту на майно ОСОБА_6 ; на підставі яких фактичних даних встановлено, що мобільні телефони відповідають ознакам речових доказів; у зв`язку з чим слідчим суддею розглянуто клопотання про арешт, скероване неуповноваженою особою; чи відповідає засадам розумності та співрозмірності обмеження права власності, права на особисте (сімейне) життя та права на таємницю листування; чи може слідча суддя виходити за межі повноважень, передбачених ст.ст. 170-173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна.

Водночас, доводи, які вказували б на сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що майно на яке накладається арешт є доказом у кримінальному провадженні - відсутні, клопотання прокурора не обґрунтоване та базується на припущеннях.

Також вказує, що слідча суддя залишила поза увагою ряд обставин, які підлягають встановленню, в тому числі щодо фактичного складу кримінального правопорушення, причетності ОСОБА_6 до кримінального правопорушення, тощо.

Захисник вказує, що ч.2 ст. 64-2 КПК України прямо вказує на покладення обов`язку звернення з клопотанням про арешт майна третьої особи виключно на прокурора, при цьому процесуальне законодавство не містить такого суб`єкта як начальник відділу.

Адвокат вказує, що наявні підстави, які вказують, що клопотання про арешт майна скероване не прокурором, а слідчим Головного слідчого управління Служби безпеки України, оскільки: клопотання та додатки, скеровані до слідчого судді, зшиті, пронумеровані та скріплені печаткою №10 ГСУ СБ України, а також містять власноручний підпис слідчого 2 відділення 5 відділу 1 управління Головного слідчого управління Служби безпеки України ОСОБА_9 ; опис вкладення до листа 30, містить підпис відправника, який є аналогічним до підпису слідчого ГСУ СБУ ОСОБА_9 , що в свою чергу вказує на скерування клопотання неуповноваженою особою.

Враховуючи вище вказане, фактично до суду із клопотанням звертався слідчий, що підтверджується матеріалами судової справи.

Відтак, наявні порушення імперативних вимог ч. 2 ст. 64-2 КПК України, що виразилось у недотриманні безумовного обов`язку прокурора на звернення до слідчого судді із клопотанням про арешт майна третьої особи.

Вказаний обов`язок прокурором не виконано.

Таким чином, із клопотанням про арешт майна третьої особи у розумінні статті 64-2 КПК України звернулася неуповноважена посадова особа, що є підставою для відмови у його задоволенні, однак слідчим суддею вказаний факт залишено поза увагою.

Адвокат зауважує, що відповідно до абз. 2 ст. 168 КПК України, арешт на комп`ютерні системи чи їх частини накладається лише у випадках, якщо вони отримані внаслідок вчинення кримінального правопорушення або є засобом чи знаряддям його вчинення, або зберегли на собі сліди кримінального правопорушення, або у випадках, передбачених пунктами 2, 3, 4 частини другою цієї статті, або якщо їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, а також якщо доступ до комп`ютерних систем чи їх частин обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням системи логічного захисту.

Посилається на те, що доступ до мобільного телефону власником не обмежувався, а тому були відсутні підстави для подолання систем логічного захисту або отримання доступу до будь-яких частин системи.

Більше того, слідчими ГСУ Служби безпеки України вже було проведено огляд мобільного телефону з безперешкодним доступом до всіх меседжерів (WhatsApp, Viber, Telegram). За результатом проведення вказаної слідчої розшукової дії було складено протокол огляду від 20.09.2024 року, в якому відсутня інформація про неможливість отримати доступ до додатків або будь-яких інших систем технічного пристрою.

Водночас, постановою ГСУ Служби безпеки України від 20.09.2024 року, на підставі ст. 98 КПК України вилучений мобільний телефон визнано речовим доказом.

При цьому, виникають розумні сумніви чи дійсно дане майно є матеріальними об`єктами, які зберегли на собі сліди кримінального правопорушення та містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

На думку апелянта, зазначений мобільний телефон не відповідає критеріям ст. 98 КПК України, оскільки доказом є не мобільний телефон, а наявна на ньому інформація (електронні файли), що виключає можливість накладення арешту на даний технічний пристрій. При цьому, в арешті мобільного телефону як носія інформації відсутня потреба, оскільки орган досудового розслідування має доступ до подолання систем логічного захисту, а слідчі (розшукові) дії з телефоном уже були проведені.

Посилається на те, що жодних реальних обставин, які б вказували на наявність складу кримінального правопорушення передбаченого статтею 114-1 КК України (перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань) сторона обвинувачення не наводить.

Вказані факти свідчать про зловживання органом досудового розслідування процесуальними правами, маніпулювання фактами з метою визначення підслідності за органами служби безпеки, вчинення дій спрямованих на навмисне обмеження права власності ряду суб`єктів господарювання та фізичних осіб, в тому числі ОСОБА_6 , а також здійснення тиску на останню і її трудову діяльність.

На думку апелянта, слідчим суддею не досліджено відповідність вилученого під час обшуку майна ознакам речового доказу, передбаченого ст. 98 КПК України, можливість використання такого майна в процесі доказування у кримінальному провадженні та «процесуальну потребу» в накладенні арешту на дане майно, що вказує на необґрунтованість ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 02.10.2024 року.

Вказує, що враховуючи завдання кримінального провадження, проведені слідчі дії та значні негативні наслідки для власників майна, можна стверджувати, що накладення арешту на майно ОСОБА_6 не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи зазначених осіб потребам досудового розслідування і при вказаних обставинах явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження.

В судове засідання власник майна та її представник не з`явились, про дату, час та місце судового засідання їх повідомлено у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності власника майна та її представника, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку прокурора ОСОБА_8 , який проти задоволення скарги заперечив та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, як законну та обґрунтовану, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням Служби безпеки України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000482 від 22.03.2023 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 114-1 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що у 2022 році у громадян України ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та інших невстановлених осіб виник злочинний умисел, спрямований на перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань, виконання ними завдань за призначенням, покладених на них Конституцією України - стримування та відсічі збройної агресії російської федерації проти України.

На виконання злочинного умислу, ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та інші невстановлені особи, розробили план злочинних дій, згідно якого вони, з метою зниження обороноздатності та військового потенціалу України, послаблюючи фінансову стійкість Збройних сил України та інших військових формувань, маючи намір власного збагачення, повинні були діючи у тому числі як фізичні особи - підприємці, використовуючи підконтрольні суб`єкти господарювання, а також військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань, шляхом використання підроблених документів та за сприяння зацікавлених осіб замовника, забезпечити участь та перемогу у публічних закупівлях замовниками якими є, у томі числі, Державна прикордонна служба України, Національна гвардія України, Державна кримінально-виконавча служби України.

В подальшому, відповідно до плану злочинних дій, після перемоги у публічних закупівлях, діючи за попередньою змовою забезпечити укладення договорів та постачання майна та продуктів харчування замовнику неналежної якості (тобто такої, що не відповідає державним та військовим стандартам та технічним умовам, а також створює реальну небезпеку життю та здоров`ю військовослужбовців, які їх використовуватимуть, та як наслідок, унеможливлює виконання ними завдань за призначенням) та за завищеними цінами, при цьому отримати відповідні грошові кошти та використовуючи незаконні схеми мінімізації податків, розподілити їх між учасниками.

Для реалізації злочинного плану зазначеними особами були розподілені злочинні ролі та дії кожного, у томі числі інших учасників злочину.

Так, протягом 2022 - 2024 років ОСОБА_14 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та інші, діючи умисно, протиправно, реалізуючи спільний умисел спрямований на перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань, з метою зниження обороноздатності та військового потенціалу України, послаблюючи фінансову стійкість Збройних сил України та інших військових формувань, маючи намір власного збагачення, шляхом використання підроблених документів та за сприяння зацікавлених осіб замовника, приймали участь у публічних закупівлях, за результатами яких, з замовниками - Державною прикордонною службою України, Національною гвардією України, Державною кримінально-виконавчою служби України укладались відповідні договори про закупівлі.

Однак, на виконання свого злочинного умислу, фактично товари та продукти придбавались низької якості у фізичних осіб, а інша група товарів і продуктів підроблялась, шляхом використання обладнання для його виготовлення, заміни бірок і етикеток щодо виробника та дати виготовлення товару.

Таким чином, у період 2022 - 2024 роки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та іншими суб`єктами господарювання, задіяними у злочині, з метою перешкоджання законній діяльності Збройних сил України та інших військових формувань в особливий період та власного збагачення, здійснено поставку підроблених та неякісних товарів на суму понад 500 млн. грн.

В ході досудового розслідування встановлено, що за місцями проживання, офісних приміщеннях, складських приміщеннях, об`єктах нерухомості, транспортних засобах та іншому рухомому та нерухомому майні ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , а також інших осіб, причетних до вчинення злочинів, можуть зберігатись речі та документи, які містять в собі відомості про обставини вчинення кримінального правопорушення, а також відображають діяльність вищевказаних суб`єктів господарської діяльності з підприємствами-замовниками Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Національної гвардії України та Державної кримінально-виконавчої служби України.

19.09.2024 року на виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Києва проведено обшук за місцем фактичного проживання ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 .

В ході проведення обшуку виявлено та вилучено мобільний телефон марки «iPhone», модель «11», в корпусі білого кольору та в чохлі розового кольору, номер моделі: MWLU2FS/A, серійний номер НОМЕР_4, ІМЕІ: НОМЕР_1 ; ІМЕІ2: НОМЕР_2 .

20.09.2024 року постановою слідчого ГСУ СБ України ОСОБА_15 вищезазначене майно визнано речовим доказом.

24.09.2024 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшло клопотання начальника третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення першого управління Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000482 від 22.03.2023 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 114-1 КК України.

В обґрунтування вказаного клопотання прокурор зазначив, що у вилученому телефоні міститься інформація, переписка в месенджерах, що має значення для з`ясування обставин кримінального правопорушення, яка може бути використана як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального правопорушення.

Таким чином, у сторони обвинувачення є достатні підстави вважати, що матеріальні об`єкти, предмети, речі документи, вилучені в ході обшуку зберегли на собі сліди кримінального правопорушення або містять інші відомості, що можуть бути використані як докази, а саме обставин, що підтверджують зв`язок, спілкування, ієрархічну підпорядкованість осіб, причетних до вчинення кримінального правопорушення, мають значення доказів у кримінальному провадженні, підтверджують вчинення кримінального правопорушення.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2024 року задоволено клопотання начальника третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення першого управління Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000482 від 22.03.2023 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 114-1 КК України.

Накладено арешт на майно, яке вилучене 19.09.2024 року під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме, на: мобільний телефон марки «iPhone», модель «11», в корпусі білого кольору та в чохлі розового кольору, номер моделі: MWLU2FS/A, серійний номер НОМЕР_4, ІМЕІ: НОМЕР_1 ; ІМЕІ2: НОМЕР_2 .

Задовольняючи дане клопотання, подане в межах кримінального провадження №0000482 від 22.03.2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 114-1 КК України, слідчий суддя виходив з наявності передбачених ст. 170 КПК України підстав для накладення арешту на вказане майно, з метою збереження речових доказів та запобігання їх приховуванню, пошкодженню, знищенню, перетворенню, відчуженню.

З таким рішенням слідчого судді колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою, зокрема, і збереження речових доказів.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладено у встановленому цим КПК порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Приймаючи рішення, слідчий суддя місцевого суду зазначених вимог закону дотримався.

На переконання колегії суддів, задовольняючи дане клопотання, слідчий суддя прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав, передбачених ст. 170 КПК України, для накладення арешту на: мобільний телефон марки «iPhone», модель «11», в корпусі білого кольору та в чохлі розового кольору, номер моделі: MWLU2FS/A, серійний номер НОМЕР_3 , ІМЕІ: НОМЕР_1 ; ІМЕІ2: НОМЕР_2 , оскільки вказане майно в даному кримінальному провадженні відповідає критеріям, визначеним в ст. 98 КПК України та визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні постановою слідчого від 20.09.2024 року.

При винесенні ухвали судом, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні слідчого правові підстави для арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому слідчим суддею обґрунтовано задоволено клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнано речовим доказом в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права особи з потребами кримінального провадження.

Крім того, ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

З огляду на наведене та враховуючи, що судом першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, та враховано, що для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні цього майна до встановлення фактичних обставин вчинення злочину, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, всупереч доводам захисника підозрюваного, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на майно, з метою забезпечення його збереження, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Беззаперечних доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

При цьому, незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

Що стосується доводів апелянта про те, що в ухвалі про арешт майна не доведено можливість використання арештованого майна, як доказу у кримінальному провадженні, то такі доводи є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Так, дослідивши доводи клопотання прокурора та матеріали провадження, колегія суддів вважає, що встановлені у даному кримінальному провадженні фактичні обставини кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 114-1 КК України, за яким здійснюється досудове розслідування, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку про те, що вилучений мобільний телефон марки «iPhone», модель «11», в корпусі білого кольору та в чохлі розового кольору, відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, оскільки вказане майно є матеріальним об`єктом, який міг зберегти на собі сліди або містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, та мають значення для кримінального провадження, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України є підставою для його арешту, як речового доказу, з метою збереження.

При цьому, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження, при вирішенні питання щодо арешту майна, з підстав визначених ст. 170 КПК України, потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження та збереження речових доказів, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Що стосується доводів апелянта про непричетність ОСОБА_6 до кримінального правопорушення та відсутність оголошеної ій підозри, то такі доводи висновків слідчого судді не спростовують, оскільки з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто його власник, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Слід зауважити і на тому, що досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000482 від 22.03.2023 року, триває, а органом досудового розслідування здійснюється збирання доказів та встановлення усіх обставин кримінального правопорушення, у тому числі усіх причетних до вказаного кримінального правопорушення осіб.

Отже, сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Доводи апелянта про те, що клопотання органу досудового розслідування про арешт майна не містить аргументів з приводу мети його арешту, є безпідставними та спростовуються матеріалами провадження та змістом самого клопотання.

Не спростовують висновків суду і доводи апеляційної скарги про нерозумність та неспівмірність обмеження права ОСОБА_6 у користуванні арештованим майном завданням кримінального провадження, оскільки, на переконання колегії суддів, слідчий суддя при вирішенні питання про накладення арешту на майно дійшов обґрунтованого висновку про те, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співмірним завданням кримінального провадження, з огляду на встановлені обставини даного кримінального провадження, з огляду на те, що на час прийняття рішення вони вимагали вжиття такого методу державного регулювання, як накладення арешту на вищезазначене майно.

Що стосується доводів апелянта про те, що до слідчого судді з відповідним клопотанням повинен був звертатись прокурор, а не слідчий, колегія суддів вважає їх непереконливими, оскільки надіслання клопотання про арешт майна слідчим, а не прокурором, дійсно, може свідчити про недотримання органом досудового розслідування вимог ч. 2 ст. 64-2 КПК України. Разом з тим, на переконання колегії суддів, з урахуванням обгрунтованості поданого клопотання та тієї обставини, що саме клопотання підписане начальником третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення першого управління Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Офісу Генерального прокурором ОСОБА_8 і скріплене печаткою Офісу Генерального прокурора, та лише технічно направлено до суду слідчим СБУ, ця обставина не може бути безумовною підставою для скасування ухвали слідчого судді та постановлення нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту.

Посилання представника власника майна на порушення органом досудового розслідування вимог 168 КПК України до уваги колегією суддів не приймаються, враховуючи наступне.

Так, як убачається із клопотання прокурора, у органу досудового розслідування є достатні підстави вважати, що вилучений мобільний телефон мігзберегти на собі сліди кримінального правопорушення або містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а тому, за умови доведеності прокурором наявності беззаперечних підстав для накладення арешту на вилучений телефон, порушення органами слідства вимог ст. 168 КПК України не можуть бути безумовною підставою для скасування ухвали слідчого судді та відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Інші доводи апеляційної скарги, з урахуванням наведеного, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не встановлено.

При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, перевірив співрозмірність втручання у права особи з потребами кримінального провадження, відтак ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4