УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2024 року

м. Київ

справа № 125/1282/23

провадження № 51-3532ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Барського районного суду Вінницької області від 29 лютого 2024 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 22 травня 2024 року

в кримінальному провадженні № 0000176 щодо

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя

АДРЕСА_1 , раніше

не судимого,

засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених п. 6 ч. 2

ст. 115, ч. 4 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Барського районного суду Вінницької області від 29 лютого 2024 року, залишеним без змін ухвалою Вінницького апеляційного суду від 22 травня

2024 року, ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено до покарання: за п. 6

ч. 2 ст. 115 КК - у виді довічного позбавлення волі із конфіскацією майна; ч. 4

ст. 187 КК - у виді позбавлення волі на строк 15 років із конфіскацією майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_5 призначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі із конфіскацією майна.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів для проведення судових експертиз

у сумі 418 405,10 грн.

Вирішено питання щодо цивільного позову та долі речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК, за таких обставин.

Так, ОСОБА_5 , знаючи про дію в Україні воєнного стану, будучи обізнаним

про приватне життя своїх односельчан із АДРЕСА_1 , вирішив незаконно заволодіти грошовими коштами та матеріальними цінностями, що належать сім`ї ОСОБА_6 , яка проживає

на АДРЕСА_2 , у зазначеному селі, для чого 16 лютого 2023 року

приблизно о 08:00, реалізуючи свій злочинний умисел, з метою особистого незаконного збагачення зайшов на територію вищевказаного домогосподарства, де, впевнившись, що у будинку нікого немає, через незамкнені двері проник до нього та почав обшукувати кімнати та можливі місця схову грошових коштів і цінностей, під час чого був помічений ОСОБА_7 , яка зайшла до будинку.

Надалі, ОСОБА_5 , будучи викритим, не припинив свої протиправні дії, а навпаки, продовжуючи втілювати злочинний умисел до кінця, усвідомлюючи протиправність своїх дій, вчинив напад на ОСОБА_7 . Зокрема, ОСОБА_5 , діючи умисно,

з метою уникнення відповідальності за скоєне, перебуваючи у кухні будинку, використовуючи свою явну фізичну перевагу, повалив ОСОБА_7 на підлогу, взяв до рук кухонний ніж, який знайшов у цьому ж приміщенні, та, усвідомлюючи, що посягає на життя іншої особи, умисно завдав ним останній дев`ять ударів в шию. Після цього, ОСОБА_5 , переслідуючи мету приховати свої протиправні дії, вчинені щодо ОСОБА_7 , вирішив інсценувати її самогубство. З цією метою ОСОБА_5 перетягнув тіло до ванної кімнати, кухонним ножем здійснив кілька порізів на передпліччях обох рук ОСОБА_7 , роздягнувши її до поясу. Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_7 померла на місці події.

У подальшому ОСОБА_5 , не відмовляючись від злочинного умислу, направленого на незаконне особисте збагачення, знайшов та викрав належні ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 7 000 гривень, а також золотий хрестик вагою 1,39 г вартістю 4032,60 грн, завдавши потерпілій матеріальну шкоду на суму

11 032,60 грн.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Захисник ОСОБА_4 у касаційній скарзі, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого через суворість, просить скасувати оскаржені судові рішення та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Свої вимоги захисник мотивує тим, що суд першої інстанції, з рішенням якого безпідставно погодився і апеляційний суд, призначили його підзахисному надто суворе покарання, не врахувавши належним чином дані про особу винного, який є особою молодого віку, раніше не судимий, не має вищої освіти, а тому у нього відсутнє чітке розуміння, як себе поводити у тій чи іншій ситуацій; має глибокі внутрішні переживання щодо вчиненого, докори сумління та готовність нести кримінальну відповідальність, морально засуджує свою злочинну поведінку. Стверджує, що щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення безпідставно не були визнані судами обставинами,

що пом`якшують покарання його підзахисного, оскільки ОСОБА_5 надав показання щодо визнання факту своєї вини у вчиненому, інформацію щодо деталей скоєного, а також свого ставлення до вчиненого.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі захисника не оспорюються.

Доводи захисника щодо суворості призначеного ОСОБА_5 покарання та можливості його пом`якшення, при цьому необхідності визнання ряду обставин такими, що пом`якшують покарання, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і

не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання,

яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував конкретні обставини справи, ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, дані про особу винного, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку

у нарколога та психіатра не перебував; зважив суд і на дані довідок-характеристик, виданих старостою Балківського старостинського округу Барської міської ради Жмеринського району Вінницької області, Балківським ЗЗСО І-ІІ ступенів ЗДО Барської міської ради Жмеринського району, Державним навчальним закладом «Барський професійний будівельний ліцей», а також на думку потерпілої з приводу призначення покарання винному.

Водночас суд, оцінюючи ступінь суспільної небезпеки вчинених діянь з урахуванням даних про особу винного, зауважив, що обвинувачений, будучи фізично здоровим молодим чоловіком міцної статури, здобуваючи професійну освіту, маючи добрі розумові здібності, в часи повномасштабного воєнного вторгнення в Україну використав свій персональний потенціал для вчинення розбою і вбивства односельчанки. При цьому, маючи можливість подолати перешкоди з боку потерпілої і піти з місця злочину, що він сам підтвердив під час допиту, обвинувачений обрав позбавити потерпілу життя, віддавши перевагу над життям людини своєму бажанню викрасти з будинку грошові кошти, що свідчить

про свідоме нехтування загальнолюдськими цінностями.

Навіть коли обвинувачений побачив, що потерпіла не подає ознаки життя, він

не пошкодував про вчинене, не розгубився, не злякався своїх дій, а почав обдумано, послідовно і ретельно знищувати сліди свого злочину, звертаючи увагу на найменші деталі. Зокрема, обвинувачений намагався інсценувати самогубство, для чого перерізав потерпілій вени на руках, потім відшукав у будинку знаряддя

для приховування слідів, повитирав сліди крові у кухні, попідмітав уламки розбитого дверного скла, склав його у мішок і сховав у лісі, зняв із убитої одяг, а потім у лісі спалив цей одяг. Прибравши сліди, виходячи з будинку, не забув замкнути двері

на ключ із середини, у продовження інсценування самогубства, а також зімітував

на рамі вікна, через яке вилазив із будинку, проникнення ззовні. Прийшовши додому, він виправ свою куртку, спалив штани та взуття.

Все наведене, як ствердив суд, свідчить про безжальність і холодний розум

в момент скоєння злочинів і після них.

Також суд не залишив без уваги позицію сторони захисту щодо можливості визнання пом`якшуючими покарання обставинами щирого розкаяння та активного сприяння розкриттю злочину, однак із наведенням детального обґрунтування, викладеного у вироку, підстав для того не знайшов.

Зокрема, як зазначив суд, зважаючи на те, що з часу вчинення злочинів до моменту проведення обшуку у обвинуваченого, коли він зрозумів, що його викрито, пройшло більше місяця, то в обвинуваченого був час, аби усвідомити тяжкість скоєного і з`явитися із зізнанням, чого він не зробив, що свідчить про відсутність розкаяння і докорів сумління через позбавлення життя людини.

Відсутність розкаяння навіть після поміщення під варту ілюструють також дані НСРД, якими зафіксовано, як саме обвинувачений описував своєму співкамернику причини перебування під вартою: його пояснення не містять співчуття до померлої і жалю з приводу втрати людиною життя, натомість він зневажливо називає потерпілу і пояснює свої дії тим, що він опинився у непотрібному місці в непотрібний час.

Вищеописана поведінка обвинуваченого, як ствердив суд, в момент і після вчинення злочинів свідчить про його виключну суспільну небезпечність для суспільства.

Визнання вини під тягарем вагомих доказів, які були здобуті під час досудового розслідування, незважаючи на вчинення обвинуваченим значної кількості дій

для знищення слідів, суд розцінив не як елемент щирого розкаяння, а виключно як страх перед невідворотністю покарання і намагання применшити перед судом ступінь своєї винуватості.

Крім того, проаналізувавши показання обвинуваченого під час судового розгляду і зіставивши ці дані з даними проведених оглядів місця події та інших доказів, суд дійшов висновку, що обвинувачений намагався применшити ступінь суспільної небезпечності вчинених злочинів, вказуючи, що не міг подолати опір потерпілої

до нанесення ножових ушкоджень. Суд вказав на неправдивість зазначеного, пославшись на добру фізичну розвиненість обвинуваченого, а також ураховуючи те, що відповідно до його показань у нього не було тілесних ушкоджень, а в потерпілої крім колото-різаних ран на шиї та передпліччі була також відкрита черепно-мозкова травма, вісім синців на передній поверхні обох колін, чотири синці на зовнішній поверхні лівого плеча.

Обвинувачений, як вказав суд, також заперечував те, що він готувався до вчинення злочину, зазначаючи у показаннях, що ідея його вчинення прийшла йому до голови зранку у день подій. Однак ті обставини, що він узяв із собою рукавички і викрутку, які використовував під час вчинення злочинів, а також, як сам пояснив, що дізнався зі слів брата матері потерпілої, що вона займається бізнесом, свідчить про те, що він заздалегідь обдумав план вчинення злочину, розвідував інформацію про стиль життя сім`ї Шелепун, а те, як він швидко зорієнтувався на місці після вбивства і як ретельно знищив сліди, на певний час заплутавши правоохоронців, також свідчить про певну інтелектуальну і моральну готовність до вчинення найтяжчого злочину.

Применшення ступеню своєї вини свідчить про неготовність нести відповідальність за свої дії у повній мірі, що є несумісним із справжнім щирим розкаянням, яке враховується як обставина, що пом`якшує покарання.

Отже, як ствердив суд в ухваленому вироку, така обставина, що пом`якшує покарання, як щире каяття, не підтвердилася під час судового розгляду,

а формальне посилання на розкаяння і формальне визнання вини під тягарем зібраних проти нього доказів суд розцінив як бажання уникнути найтяжчого покарання, страх перед можливістю втрати свободи за вчинене і усвідомлення невідворотності покарання.

Вирішуючи питання про наявність інших обставин, які пом`якшують покарання, суд врахував, що під активним сприянням розкриттю злочину слід вважати надання особою органам досудового розслідування допомоги в установленні невідомих їм обставин, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні. У цьому контексті суд нагадав, що обвинувачений вчинив усі можливі дії для знищення слідів убивства та інсценування самогубства, а злочин було розкрито зусиллями правоохоронців без жодного цілеспрямованого сприяння обвинуваченого.

Участь обвинуваченого у слідчому експерименті, як зазначив суд, не мала такого ступеня процесуальної цінності, щоб врахувати це як активне сприяння розкриттю злочинів, оскільки на момент його проведення злочини уже були розкриті і здобуто вагому доказову базу.

Таким чином, суд, як убачається із вироку, врахував під час призначення покарання відсутність як обтяжуючих, так і пом`якшуючих покарання обставин.

Зваживши усі наведені вище обставини, урахувавши дані про особу обвинуваченого, який є особливо небезпечним для суспільства і не розкаявся у вчиненому,

у поєднанні із особливою тяжкістю вчиненого злочину, з урахуванням конкретних обставин його учинення і поведінки обвинуваченого в момент і після вчиненого злочину, відсутність будь-яких обставин, що пом`якшують покарання, суд дійшов висновку, що за вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК обвинуваченому слід призначити максимальну міру покарання, передбачену санкцією вказаної норми у виді позбавлення волі на строк 15 років із конфіскацією майна.

Призначаючи міру покарання за вчинення злочину, передбаченого п. 6 ч. 2 ст.115 КК, суд врахував, що умисне вбивство було поєднано із розбоєм, встановлену особливу небезпечність обвинуваченого для суспільства з урахуванням конкретних обставин вчиненого ним діяння, активні дії з приховування слідів та інсценування самогубства, відсутність розкаяння та будь-яких інших пом`якшуючих обставин, відсутність в обвинуваченого стабільного офіційного працевлаштування, відсутність суспільно корисних занять, відсутність утриманців і сімейних зобов`язань, які б могли бути враховані як можливі ресурси для виправлення особи. З огляду на викладене суд вважав за неможливе застосовувати позбавлення волі на певний строк, навіть з урахуванням того, що обвинувачений раніше не судимий, що у світлі обставин цієї справи і встановленої судом виключної суспільної небезпеки особи не переконує суд у необхідності призначити строкове позбавлення волі, оскільки таке буде явно недостатнім для його перевиховання.

Суд також зауважив, що зміст санкції ч. 2 ст. 115 КК не свідчить про те, що аби бути засудженим до довічного позбавлення волі особа обов`язково має бути раніше судимою, що суперечило б конституційному принципу про те, що життя людини є найвищою соціальною цінністю, принципу індивідуалізації покарання і

обмежувало б дискрецію суду.

Таким чином, суд дійшов висновку, що покарання у виді позбавлення волі на певний строк буде явно недостатнім у цій ситуації і не забезпечить реалізації мети покарання у виді виправлення засудженого та запобігання вчиненню ним нових злочинів, оскільки відсутні навіть найперші передумови до перевиховання особи - щире розкаяння і усвідомлення абсолютної цінності людської гідності. Отже, наявні виключні підстави для призначення обвинуваченому найвищої міри покарання

у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. Саме таке покарання є пропорційним та справедливим видом покарання за скоєння найтяжчого злочину

з урахуванням характеристики вчиненого діяння та особи винного.

Надалі суд, призначаючи винному остаточне покарання застосував положенням

ч. 1 ст. 70 КК, на підставі яких визначив ОСОБА_5 до відбуття покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5

за апеляційною скаргою його захисника ОСОБА_8 , доводи якої в частині суворості призначеного покарання є аналогічними доводам у касаційній скарзі його захисника ОСОБА_4 , ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.

При цьому, як убачається з ухвали, апеляційний суд вказав на неспроможність доводів захисника про безпідставне неврахування місцевим судом щирого каяття та активного сприяння розкриття злочинів як обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, зазначивши в постановленому рішенні, що ОСОБА_5 не лише не спряв розкриттю злочинів, а й знищував сліди злочинів, чим заплутував та затягував слідство, вину визнав під тягарем зібраних проти нього доказів та усвідомленням невідворотності покарання за скоєне, не намагався відшкодувати завдану шкоду, а тому колегія суддів зазначила, що з урахування усіх обставин справи повністю погоджується з висновками місцевого суду в частині призначеного покарання та не вбачає підстав для його пом`якшення.

Як зазначив суд, покарання, призначене ОСОБА_5 , визначене в межах кримінального закону, відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

З наведеними висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374,

419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Отже, Суд не вбачає підстав для зміни оскаржених судових рішень внаслідок невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого через суворість.

В касаційній скарзі захисника не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої суворості призначеного ОСОБА_5 покарання та необхідності його пом`якшення, як і доводів щодо необхідності визнання ряду обставин такими, що пом`якшують покарання.

Доводів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону,

які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, касаційна скарга не містить.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Барського районного суду Вінницької області

від 29 лютого 2024 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 22 травня

2024 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3