Номер провадження: 11-кп/813/2507/24
Справа № 497/1116/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Болградського районного суду Одеської обл. від 21.10.2024, якою в межах к/п № 0000758 від 23.12.2023 відносно:

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Болград Одеської обл., громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого: АДРЕСА_2 ,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 19.12.2024 включно, без визначення застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою Болградського районного суду Одеської обл. від 21.10.2024 було задоволено клопотання прокурора та продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 19.12.2024 в ДУ "Ізмаїльський слідчий ізолятор" відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, без визначення застави.

Обґрунтовуючи ухвалу в частині продовження строку запобіжного заходу, суд 1-ої інстанції врахував тяжкість інкримінованого злочину, відомості про особу обвинуваченого та прийшов до висновку про те, що ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України продовжують існувати, що є підставою для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою. При цьому, на підставі ч. 4 ст. 183 КПК України суд не визначав розмір застави.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи яка її подала.

Не погодившись із оскаржуваною ухвалою обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що ухала є незаконною та необґрунтованою з огляду на те, що зазначені прокурором в клопотанні ризики не обґрунтовані та належними доказами не підтверджені, зокрема, він не планує залишати своє постійне місце проживання, потерпілий в суді 1-ої інстанції просив змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт; основні свідки, які повинні були надати інформацію по справі, надали свої свідчення, а свідок, який ще не був допитаний його дружина, яка нічого не бачила і її свідчення не вплинуть на хід справи; ризик знищення ним відеодоказу відсутній, оскільки наведений доказом свідчить про його невинуватість.

За таких обставин обвинувачений ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду від 21.10.2024 про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою та ухвалити нове судове рішення про заміну запобіжного заходу у виді тримання під вартою на домашній арешт.

В судове засідання апеляційного суду прокурор та захисник не з`явилися, водночас обвинувачений в ОСОБА_6 своїй апеляційній скарзі просив здійснювати її розгляд без його участі.

Враховуючи неявку учасників провадження в судове засідання апеляційного суду, колегія суддів, на підставі вимог ч. 4 ст. 405, ч. 4 ст. 422-1 та ч. 4 ст. 107 КПК України, вважає за можливе апеляційний розгляд здійснити за відсутності учасників провадження та фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювати.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Як вбачається з мотивувальної частини ухвали, слідчий суддя зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався в повному обсязі з огляду на такі обставини.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Так, відповідно до п. 219 рішення у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» від 21.04.2011, заява №42310/04, суд повторює, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Оскільки в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 не оспорює обґрунтованість висунутого йому обвинувачення, апеляційний суд не переглядає оскаржувану ухвалу в цій частині.

Водночас, колегією суддів встановлено, що під час апеляційного розгляду знайшла своє підтвердження та обставина, що існують заявлені ризики, які виправдовують продовження запобіжного заходу у виді тримання обвинуваченого під вартою.

Як вбачається із обґрунтованих висновків суду, в даному кримінальному провадженні існують доведені прокурором ризики того, що обвинувачений може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків, продовжити вчинення кримінального правопорушення або вчинити інше кримінальне правопорушення.

Ризик переховування від суду обумовлений тим, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, покарання за який передбачено лише у виді позбавлення волі, а тому враховуючи суспільну небезпечність інкримінованого діяння, є достатньо підстав вважати, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого, свідків в кримінальному провадженні.

На переконання колегії суддів, в даному випадку тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому ОСОБА_6 у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину сама по собі може бути достатнім мотивом для здійснення дій, направлених на переховування підозрюваного від органів досудового розслідування й суду та зазначена позиція апеляційного суду кореспондується із практикою ЄСПЛ, який в рішенні «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Окрім того, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Водночас, в п. 58 рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови» («Becciev v. Moldova») ЄСПЛ зазначив, що ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних із характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок - унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Водночас, апеляційний суд враховує, що наразі кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, всі свідки у провадженні не допитані, внаслідок чого продовжує існувати ризик здійснення незаконного впливу обвинуваченого на них з метою зміни наданих ними показань.

Окрім того, відповідно до практики ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

З огляду на вищевказане, зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 60 рішення ЄСПЛ «Боротюк проти України», апеляційний суд вважає необхідним та виправданим продовження на даній стадії судового розгляду обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для запобігання існуючим ризикам та забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, що узгоджується з вимогами вказаних вище норм закону та правовими позиціями ЄСПЛ.

В цьому контексті апеляційний суд зауважує на тому, що ЄСПЛ неодноразово наголошував, зокрема, у рішенні від 23.09.1982 у справі «Єпорронг та Льон рот проти Швеції», що має існувати пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують та метою, яку прагнуть досягти, бо не буде відповідного балансу, якщо на особу покладено надмірний тягар.

Відтак, запобіжний захід має бути обрано (продовжено) із врахуванням всіх обставин кримінального правопорушення, встановлених ризиків та конкретної особи, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненому.

Більш того, апеляційний суд враховує специфіку інкримінованого злочину, що також свідчить про існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Отже, не відповідають дійсності посилання обвинуваченого на недоведеність існування зазначених у клопотанні ризиків, оскільки як вже раніше зазначалось, обґрунтовуючи необхідність у застосуванні найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд 1-ої інстанції обґрунтовано послався на те, що до теперішнього часу такі ризики продовжують існувати.

Щодо доводів обвинуваченого про висловлену потерпілим позицію про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, апеляційний суд вважає їх доречними, однак, вони не зменшують наведені вище ризики.

Апеляційний суд також не приймає до уваги посилання обвинуваченого на відсутність ризику впливу на свідків, зокрема, його дружини, свідчення якої на його думку не мають правового значення, та наголошує на їх передчасності, з огляду на те, що оцінка доказів з точки зору належності та допустимості, а загалом сукупності доказів з точки зору вагомості, достатності та взаємозв`язку, надається судом, відповідно до вимог ст.ст. 89, 94 КПК України, на іншій стадії провадження стадії судового розгляду кримінального провадження по суті, натомість, на теперішній час суд лише вирішує питання щодо достатності певного обсягу зібраних доказів для переконання стороннього спостерігача у тому, що існують законодавчо встановлені підстави для застосування певного запобіжного заходу.

Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, які є перешкодою для застосування до обвинуваченої запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Таким чином, зважаючи на вказані обставини, колегія суддів вважає, що продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 не суперечить ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», оскільки незважаючи на презумпцію невинуватості, тримання під вартою завжди є законним, якщо є достатні підстави вважати, що існує необхідність у запобіганні вчиненню особою правопорушення чи ухиленню від правосуддя після скоєння злочину, з тією метою, щоб особа, яка обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину постала перед компетентними органами.

Враховуючи викладене у всій сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду 1-ої інстанції про продовження йому строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишенню без змін як законна, обґрунтована та вмотивована.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Водночас, апеляційний суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_6 тривалий час утримуються під вартою, у зв`язку з чим, на виконання ст. 28 КПК України та практики ЄСПЛ вважає за необхідне звернути увагу суду 1-ої інстанції на необхідність вжиття заходів щодо дотримання розумних строків розгляду кримінального провадження.

Керуючись ст.ст. 24, 28, 177, 182, 183, 199, 331, 370, 404, 405, 407, 422-1, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Болградського районного суду Одеської обл. від 21.10.2024 про продовження ОСОБА_6 , обвинуваченому у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 19.10.2024 включно, без визначення застави залишити без змін.

Звернути увагу суду 1-ої інстанції на необхідність дотримання розумних строків, передбачених ст. 28 КПК України при розгляді кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту постановлення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4