ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 640/4575/18 Номер провадження 11-кп/814/230/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001031, за апеляційною скаргою прокурора відділу 31/1 Харківської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2021 року,

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком суду

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Пісочин, Харківського району Харківської області, громадянина України, з вищою освітою, працюючого на посаді головного Інспектора ХМВ ГУ ДСНС України у Харківській області, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , визнано винуватим та засуджено:

- за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з призначенням додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк на 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Скасовано накладений арешт на майно, вирішено порядок стягнення судових витрат та долю речових доказів.

Згідно з вироком суду, ІНФОРМАЦІЯ_2, приблизно о 08-20 годині, ОСОБА_7 , керував технічно справним автомобілем Mitsubishi pajero wgn р.н. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_10 та знаходиться на державному обліку у МРЕВ м. Харкова з 19.11.2005, та знятий з реєстраційного обліку для реалізації ВРЕР № 3 18.10.2011, державні знаки здані, виданий знак для разових поїздок НОМЕР_2 , на якому рухався по вул. Шевченка у м. Харкові з боку вул. Героїв Праці у напрямку станції метро Київська.

Під час руху по вказаній дільниці дороги, водій ОСОБА_7 в районі б. 317-б по вул. Шевченка у м. Харкові грубо порушив вимоги п. 12.1 Правил дорожнього руху України, згідно з яким: п. 12.1 «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним» та виїхав на полосу зустрічного руху де скоїв зіткнення з автомобілем Dacia Logan д.н. НОМЕР_3 АТ під керуванням ОСОБА_11 , який рухався у зустрічному напрямку у бік вул. Героїв Праці.

Внаслідок дорожньо-транспортної події водій автомобіля Dacia Logan д.н. НОМЕР_3 АТ ОСОБА_11 від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці пригоди і згідно висновку судово-медичної експертизи № 2512-Дм/17 від 30.09.2017 причиною смерті ОСОБА_11 явилась сукупна травма тіла у вигляді травми голови, закритої тупої травми тулубу та травми кінцівок.

Порушення правил безпеки дорожнього руху ОСОБА_7 , які знаходяться в причинному зв`язку з подією та наслідками, виразилося в тому, що він, керуючи технічно справним автомобілем Mitsubishi pajero wgn знак для разових поїздок НОМЕР_2 , обрав швидкість руху автомобіля та такі прийоми керування, які не дозволили йому постійно контролювати напрямок руху автомобілю та безпечно керувати ним без втрати керування, виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з автомобілем Dacia Logan д.н. НОМЕР_3 АТ під керуванням ОСОБА_11 , що рухався у зустрічному йому напрямку, що спричинило тяжкі наслідки у вигляді смерті ОСОБА_11 .

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор відділу 31/1 Харківської обласної прокуратури ОСОБА_9 просить вирок суду скасувати у зв`язку з неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність та призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покаранняу виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

На обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що судом при призначенні покарання ОСОБА_7 не були враховані всі дані про особу обвинуваченого, який, не зважаючи на доведення його вини, розкаявся, визнав вину, висловив жаль потерпілим та вибачився перед ними з приводу вчиненого, лише під час судових дебатів, усвідомлюючи суворість та невідворотність покарання за вчинений злочин.

Вказує, що в описовій частині вироку зазначено, що допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 , після дослідження всіх доказів по справі, свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, визнав повністю, щиро розкаявся, просив суворо не наказувати та врахувати, що потерпілі до нього ніяких претензій не мають, він є пенсіонером та інвалідом, має низку хронічних захворювань, приносить свої вибачення потерпілим.

Разом з цим зазначає, що далі в описовій частині вироку суду зазначено, що «...незважаючи на часткове визнання своєї провини обвинуваченим ... вина обвинуваченого підтверджується наступними доказами...», та наведено досліджені докази у справі, які беззаперечно підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Таким чином вважає, що вирок містить протиріччя щодо визнання обвинуваченим ОСОБА_7 вини, а саме чи визнає обвинувачений себе винним повністю або частково.

Також вказує, що відповідно до матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_7 щиро не розкаявся, а каяття, висловлене ним в судовому засіданні носить формальний характер та є намаганням отримати більш м`яке покарання.

Зазначає, що судовий розгляд обвинувального акту тривав майже 4 роки та весь цей час обвинувачений ОСОБА_7 своєї вини не визнавав взагалі, будь- яких дій щодо відшкодування завданої шкоди потерпілим не вчиняв, а навпаки наполягав на тому, що він не винний, незважаючи на наявні у справі докази, у тому числі висновки судових експертиз.

Вважає, що судом безпідставно зроблено посилання на наявність обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого, а саме: щире каяття.

Крім того зазначає, що в мотивувальній частині вироку також вказано, що суд посилаючись на постанову, в силу вимог ст. 75 КК України, вважав можливим звільнити ОСОБА_7 від відбування основного призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку не скоїть нового злочину та виконає покладені на нього в силу ст. 76 КК України обов`язки.

Натомість, резолютивна частина вироку не містить чіткого визначення саме від якого виду покарання суд своїм рішенням звільняє обвинуваченого, від основного чи додаткового.

Позиції учасників судового провадження.

В суді апеляційної інстанції прокурор підтримав скаргу та просив її задовольнити. Обвинувачений та захисник заперечили проти доводів апеляційної скарги, просили вирок суду залишити без змін. Потерпілі ОСОБА_12 та ОСОБА_13 до суду апеляційної інстанції не з`явилися, звернулися із заявами про розгляд скарги прокурора у їхню відсутність і також заперечували проти задоволення скарги прокурора, вважали вирок законним і обґрунтованим.

Мотиви суду.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому обґрунтованим є рішення ухвалене компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу, а вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в апеляційному суді може бути неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а згідно з п. 2 ч. 1 ст. 413 цього Кодексу неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме: порушення Правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, за вчинення якого його засуджено, ґрунтується на зібраних у провадженні і перевірених у суді доказах, оцінених у сукупності, як того вимагає ст. 370 КПК України, та учасниками провадження не оспорюється.

Також учасниками кримінального провадження не оспорюється вид і розмір призначеного ОСОБА_7 як основного, так і додаткового покарання.

Разом з тим, звільняючи обвинуваченого від відбування додаткового покарання, суд першої інстанції порушив вимоги закону України про кримінальну відповідальність.

Досліджуючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо безпідставного звільнення обвинуваченого від додаткового покарання, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частиною 1 ст. 75 КК України передбачено, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до ст. 77 КК України у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.

Згідно абзацу 1 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (далі постанова Пленуму №7) судам необхідно мати на увазі, що частиною 1 ст. 75 КК України передбачено звільнення від відбування покарання з випробуванням тільки тих осіб, які засуджуються до виправних робіт, службового обмеження (для військовослужбовців), обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, тобто лише щодо основного покарання, що має бути належним чином вмотивовано у вироку. Звільнення від відбування призначеного судом додаткового покарання за цією нормою закону не допускається.

Відповідно до абзацу 5 п.9 постанови Пленуму №7 при звільненні з випробуванням від відбування основного покарання суд відповідно до ст.77 КК України може призначити додаткові покарання: штраф (за умови, що він передбачений санкцією закону, за яким засуджується особа); позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю; позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу. Додаткові покарання підлягають реальному виконанню, про що суд зазначає у резолютивній частині вироку.

Отже із змісту вказаних норм закону та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України вбачається, що звільнити від відбування покарання з випробуванням можливо лише в частині, що стосується основного покарання, а призначені судом додаткові міри покарання підлягають реальному і самостійному виконанню і про це зазначається у резолютивній частині вироку.

Суд першої інстанції всупереч наведеній нормі закону звільнив ОСОБА_7 від відбування покарання як основного, так і додаткового.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги прокурора в частині неправильного звільнення обвинуваченого від відбування додаткового покарання обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Поряд з цим твердження прокурора про безпідставне застосування судом положень ст. 75 КК України до основного покарання через не встановлення судом беззаперечного факту визнання обвинуваченим своєї вини, колегія суддів вважає необгрунтованими.

Судом зазначено, що ОСОБА_7 визнав свою вину після дослідження доказів у справі та після цього повністю відшкодував потерпілим матеріальну та моральну шкоду. Таку позицію обвинуваченого колегія суддів вважає цілком логічною, адже у справах про ДТП є важливим дослідження всіх доказів по справі, а особливо висновків авто технічних експертиз, якими встановлюється порушення водієм правил дорожнього руху, які перебувають у причинному зв`язку із наслідками, що настали.

Вбачається, що ОСОБА_7 , погодившись і доказами, що надала сторона обвинувачення, відразу здійснив відшкодування спричиненої шкоди потерпілим.

Звільняючи від відбування покарання обвинуваченого, суд врахував його особу, а саме те, що він раніше не судимий, є інвалідом 2 групи та перебуває під наглядом лікарів хірурга і онколога останні 5 років, при цьому працює на посаді головного інспектора ХМВ ГУ ДСНС України в Харківській області, позитивно характеризується. Судом враховано висновок органу пробації, відповідно до якого ризики вчинення ОСОБА_7 повторного кримінального правопорушення та його суспільної небезпеки є низькими.

Також судом враховано думку потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які просили суд призначити обвинуваченому покарання без його реального відбування. Це ж прохання вони висловили і до апеляційного суду.

Зважаючи на такі обставини, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення скарги прокурора в частині неправильного застосування судом звільнення від відбування основного покарання.

Враховуючи наведене, апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити частково.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 420, 615 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора відділу 31/1 Харківської обласної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Київського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2021 року щодо ОСОБА_7 в частині призначення покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк 3 (три) роки.

Відповідно до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня його проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4