Номер провадження: 11-сс/813/1632/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.11.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 07.10.2024 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0001279 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04.09.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 07.10.2024 частково задоволено клопотання слідчого СВ відділу поліції №2 Одеського районного управління поліції №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , яке погоджено з прокурором Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_6 та накладено арешт на майно, вилучене у гр. ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затриманого в порядку ч. 3 ст. 208 КПК України, а саме: грошові кошти в сумі 5200 доларів США (номіналом 100 доларів США у кількості 52 шт.; грошові кошти номіналом 5 доларів США у кількості 1 шт.); грошові кошти в сумі 4300 гривень (номіналом 500 грн у кількості 6 шт.; грошові кошти у номіналом 200 грн у кількості 6 шт.; грошові кошти номіналом 100 грн. у кількості 1 шт.; грошові кошти у розмірі 20 грн. у кількості 3 шт.), належний йому мобільний телефон марки « Iphone» моделі «12 Promax» у корпусі синього кольору, з сім-картою ТОВ «Лайфселл» з абонентським номером телефону НОМЕР_1 ; флеш-накопичувач «Spsilicon Power» на 8 GB у силіконовому чохлі чорного кольору. У накладенні арешту на ключі від транспортного засобу відмовлено. Рішення слідчого судді обґрунтоване тим, що арешт майна необхідний з метою збереження речових доказів та з метою можливої подальшої конфіскації майна.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді представник ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою.

Доводи обґрунтовує тим, що на час розгляду клопотання в суді слідча повідомила, що необхідні слідчі дії з вилученим у ОСОБА_8 мобільним телефоном здійснено, інформацію скопійовано.

Відтак, арешт мобільного телефону є безпідставним та необґрунтованим, оскільки жодних постанов щодо необхідності подальшого дослідження мобільного телефону в суді надано не було.

Жодним належним та допустимим доказом матеріали, долучені до клопотання, не підтверджують, що грошові кошти, вилучені у підозрюваного ОСОБА_8 є знаряддям інкримінованого кримінального правопорушення або були набуті злочинним шляхом та яким чином ці вилучені грошові кошти можуть вважатись об`єктом протиправних дій.

Вилучені грошові кошти не містять ідентифікуючих ознак, не були використані зі спеціального резервного фонду при здійсненні НСРД, не були вилучені у потерпілого також.

Доводи, що санкцією інкримінованого ОСОБА_8 злочину передбачено конфіскацію майна, клопотання не містить, тому посилаючись на таке, слідчий суддя вийшов за межі доводів клопотання, що є неприпустимим.

Зазначає, що не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого.

Позиції учасників судового провадження.

Заслухавши: суддю-доповідача, представника власника майна, яка підтримала подану апеляційну скаргу та просила її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення : 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно зі Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

З матеріалів провадження вбачається, що у провадженні СВ ВП №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області перебуває кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001279 від 04.09.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України.

28.09.2024 під час затримання у порядку передбаченому п. 6 ч. 1 ст. 615 КПК України у період часу з 00:09 год по 00:47 год, було проведено особистий обшук у гр. ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку ч. 3 ст. 208 КПК України, із дотриманням правил, передбачених ч. 7 ст.223, ст. 236 КПК України виявлено:

грошові кошти номіналом 100 доларів США у кількості 52 шт.; грошові кошти номіналом 5 доларів США у кількості 1 шт.; грошові кошти номіналом 500 грн у кількості 6 шт.; грошові кошти у номіналом 200 грн у кількості 6 шт.; грошові кошти номіналом 100 грн. у кількості 1 шт.; грошові кошти у розмірі 20 грн. у кількості 3 шт. поміщено та упаковано до спеціального сейф-пакету НПУ №CRI 0176717;

мобільний телефон марки « Iphone» моделі «12 Promax» у корпусі синього кольору, з сім-картою ТОВ «Лайфселл» з абонентським номером телефону НОМЕР_1 ; флеш-накопичувач «Spsilicon Power» на 8 GB у силіконовому чохлі чорного кольору поміщено та упаковано до спеціального сейф-пакету НПУ №CRI 1194010 ;

ключі від транспортного засобу поміщено та упаковано до спеціального сейф-пакету НПУ №CRI 1193891.

Слідчим суддею у своєму рішенні зазначено, що є достатньо підстав вважати, що майно, вилучене 28.09.2024 під час проведення обшуку, а саме мобільний телефон може містити відомості про обставини вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України, тому має значення речових доказів у кримінальному провадженні.

З вказаним висновком апеляційний суд погоджується, оскільки зважаючи на стадію досудового розслідування попереднього огляду мобільного телефону не може бути визнано достатнім для належного дослідження та збереження інформації, яка може містити відомості щодо вчиненого кримінального правопорушення.

Щодо вилучених грошових коштів, колегія суддів зазначає, що грошові кошти вилучені безпосередньо у ОСОБА_8 , переконливих доказів про те, що саме ці грошові кошти належать третій особі до суду представником власника майна не надано, а наявність розписки про позику не є безумовною підставою для визнання права власності на грошові кошти третьою особою та підлягають перевірки.

Таким чином мотиви слідчого судді належним чином аргументовані у рішенні та наведено достатні відповіді на порушені захисником питання щодо обґрунтованості застосування арешту на вилучене майно.

Апеляційний суд окремо хоче зазначити, що у разі, якщо слідчий суддя вказує про імовірність застосування конфіскації до вилученого майна, а про таку підставу слідчий у своєму клопотанні не вказував, така обставина не може вважатись виходом за межі клопотання, оскільки слідчий суддя керуючись правом дискреції застосував захід забезпечення кримінального провадження саме на те майно, яке зазначене у клопотанні. Мотиви і мету, слідчий суддя обґрунтовує відповідно до вимог закону, у межах і на підставі своїх повноважень, тому в цій частині апеляційний суд теж не встановив жодних порушень.

Отже вжиття заходу забезпечення кримінального провадження, шляхом накладання арешту на майно, є необхідним запобіжним заходом, передбаченим зазначеними нормами закону, оскільки у випадку приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження майна можуть настати негативні наслідки для здійснення завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КК України.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин справи, слідчий суддя дійшов до обґрунтованого висновку про те, що для розслідування цього кримінального провадження на даній стадії досудового слідства, вжиття заходів забезпечення кримінального провадження саме в такому виді відповідатиме положенням кримінального процесуального закону.

Таким чином, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, оскільки вони недоведені та спростовуються матеріалами справи.

Будь-яких даних, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, колегія суддів суд не вбачає та стороною захисту надано не було.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слідчого судді постановлене відповідно до положень кримінального процесуального закону, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала без змін.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (ст. 174 КПК України).

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 07.10.2024 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0001279 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04.09.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4