Провадження по справі № 1-кс/752/6368/24
У Х В А Л А

іменем України

"21" серпня 2024 р. слідчий суддя Голосіївського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0009471 від 22.10.2014 року,

за участю:

представника власника майна - ОСОБА_4 ,

прокурора - ОСОБА_5 ,

встановив:

06.08.2024 до слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва надійшло клопотання громадянина Грецької Республіки ОСОБА_3 про скасування арешту, накладеного на будинок АДРЕСА_1 у кримінальному провадженні № 0009471 ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 05.12.2017 року.

В обґрунтування клопотання власник майна зазначив, що слідчим відділом Голосіївського УП ГУ НП у місті Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0009471 від 22.10.2014, правова кваліфікація ч. 4 ст. 190 КК України, в якому він має статус свідка.

05.12.2017 року в рамках вказаного провадження слідчий суддя Голосіївського районного суду м. Києва (справа № 752/25562/17, провадження № 1-кс/752/9701/17) задовольнив клопотання слідчого Голосіївського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_6 та наклав арешт на будинок АДРЕСА_1 , заборонивши ОСОБА_7 (її представникам), ОСОБА_8 та іншим особам вчиняти будь-які дії, спрямовані на пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження будинку.

Згідно із ухвали слідчого судді від 05.12.2017, підставою для звернення слідчого з відповідним клопотанням було те, що ОСОБА_9 , будучи юристом родини Стампер, діючи за попередньою змовою із ОСОБА_7 - домогосподаркою родини Стампер, шляхом зловживання довірою Стампер ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , підданих Сполученого Королівства Великої Британії та АДРЕСА_1 , завдавши останнім матеріальної шкоди в особливо великих розмірах.

Між тим, ОСОБА_12 вказує на те, що він є власником будинок на підставі договору купівлі-продажу від 23.09.2002 року, укладеного між із попереднім власником будинку - гр. ОСОБА_13 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_14 за реєстровим №6594. Законність даної угоди також була предметом судового розгляду, про що вказано у рішенні Голосіївського районного суду м. Києва від 17.06.2013 року, та рішенні апеляційного суду м. Києва від 03.11.2015 року. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 12.07.2024 року, власником будинку АДРЕСА_1 , є Мітсопулос Атанасіос.

Власник майна вважає, що арешт накладений необґрунтовано, а подальше перебування будинку під арештом, порушує його права.

У судовому засіданні представник власника майна ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_4 , клопотання про скасування арешту підтримав. Надав пояснення, аналогічні тим, що викладені у клопотанні, додавши відповідні документи.

Прокурор ОСОБА_5 проти задоволення клопотання заперечила, посилаючись на те, що досудове розслідування у даному кримінальному проваджені триває. Не заперечувала, що повідомлення про підозру жодній особі, зокрема і Мітсопулосу Атанасіосу, у провадженні не вручалося.

Розглянувши клопотання, дослідивши додані до нього документи, надавши оцінку відомостям, що у них містяться, вислухавши представника власника майна, прокурора, слідчий суддя дійшов до наступних висновків.

Згідно зі статті 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З доданих до клопотання документів слідчим суддею встановлено, що ОСОБА_12 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 23 вересня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_14 за реєстровим №6594. Крім того, законність вказаної угоди була предметом судового розгляду, зокрема відповідні рішення приймалися Голосіївським районним судом м. Києва від 17.06.2013 та апеляційним судом м. Києва від 03.11.2015, які також визнали за ОСОБА_15 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Згідно даних витягу з ЄРДР досудове розслідування кримінального провадження № 0009471 від 22.10.2014 здійснюється слідчим відділом Голосіївського УП ГУ НП у м. Києві. Попередня кваліфікація ч. 4 ст. 190 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 05.12.2017 у даному кримінальному провадженні задоволено клопотання слідчого Голосіївського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_6 та накладено арешт на будинок АДРЕСА_1 з забороною ОСОБА_7 (її представникам), ОСОБА_8 та іншим особам вчиняти будь-які дії, спрямовані на пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження будинку.

Зі змісту вказаної ухвали вбачається, що звертаючись із клопотанням про арешт майна, слідчий ОСОБА_6 просила накласти арешт на будинок АДРЕСА_1 , яким відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна володіє ОСОБА_12 , з метою запобігання можливості його пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження та з метою збереження речових доказів. Власник майна при розгляді клопотання присутнім не був. Обґрунтовуючи вимоги клопотання, слідчий ОСОБА_6 в судовому засіданні зазначив, що ОСОБА_9 , будучи юристом родини Стампер, діючи за попередньою змовою із ОСОБА_7 , яка є домогосподаркою родини Стампер, шляхом зловживання довірою ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , підданих Сполученого Королівства Великої Британії та АДРЕСА_1 , завдавши останнім матеріальної шкоди в особливо великих розмірах.

Так, слідчий суддя, в ухвалі від 05.12.2017 зазначив наступне: «Згідно з п. 3 ч. 2 та ч. 5 ст. 170 КПК України, слідчий суддя або суд під час судового провадження накладає арешт на майно, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті 170, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 170 КПК України слідчий суддя або суд під час судового провадження накладає арешт на майно, у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті 170, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді спеціальної конфіскації.

Згідно ч. 4 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України. Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за вищу або нижчу ринкової вартості і знала чи повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій із ознак, зазначених у пунктах 1-4 частини першої статті 96-2 Кримінального кодексу України.

Відповідно до частини 1 статті 96-1 Кримінального кодексу, спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного злочину або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а так само передбаченого частиною першою статті 150, статтею 154, частинами другою і третьою статті 159- 1, частиною першою статті 190, статтею 192, частиною першою статей 204, 209-1, 210, частинами першою і другою статей 212, 212-1, частиною першою статей 222, 229, 239-1, 239-2, частиною другою статті 244, частиною першою статей 248, 249, частинами першою і другою статті 300, частиною першою статей 301, 302, 310, 311, 313, 318, 319, 362, статтею 363, частиною першою статей 363-1, 364-1, 365-2 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 96-2 КК України спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно:

1) одержані внаслідок вчинення злочину та/або є доходами від такого майна;

2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення злочину, фінансування та/або матеріального забезпечення злочину або винагороди за його вчинення;

3) були предметом злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), а У разі, коли його не встановлено, переходять у власність держави;

4) були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

Розглянувши клопотання слідчого ОСОБА_6 , погоджене прокурором ОСОБА_18 про арешт майна, заслухавши слідчого у судовому засіданні, перевіривши додані до клопотання матеріали кримінального провадження, вважаю за необхідне задовольнити заявлене клопотання про накладення арешту на будинок АДРЕСА_1 , яким відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна володіє ОСОБА_12 , з метою запобігання можливості його пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження та з метою збереження речових доказів».

Відповідно до пункту 7) частини 2 статті 131 КПК України (в редакції, чинній на день розгляду клопотання) арешт майна був одним видів заходів забезпечення кримінального провадження».

Згідно із пунктом 2) частиною 5 статті 173 КПК України (в редакції, чинній на день розгляду клопотання слідчого) у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави застосування арешту майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України (в редакції, чинній на день розгляду клопотання слідчого) арешт майна допускався з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Як вбачається із змісту ухвали від 05.12.2017 року про накладення арешту, слідчий в обґрунтування своєї ухвали послався на наступні норми КПК України:

пункт 3 частини 2, а також частину 5 ст. 170 КПК (конфіскація майна як вид покарання);

пункт 2 частини 2 статті 170 КПК (спеціальна конфіскація);

частину 4 статті 170 КПК України (спеціальна конфіскація);

частину 1 статті 96-1 КК України (спеціальна конфіскація).

Згідно ч. 5 ст. 170 КПК України (чинній на день розгляду клопотання слідчого) у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Згідно ч. 4. ст. 170 КПК України (чинній на день розгляду клопотання слідчого) у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України. Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за вищу або нижчу ринкової вартості і знала чи повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій із ознак, зазначених у пунктах 1-4 частини першої статті 96-2 Кримінального кодексу України.

Згідно частини 4 статті 96-2 КК України (чинній на день розгляду клопотання слідчого) гроші, цінності, в тому числі кошти, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, інше майно, зазначені в цій статті, підлягають спеціальній конфіскації у третьої особи, якщо вона набула таке майно від підозрюваного, обвинуваченого, особи, яка переслідується за вчинення суспільно небезпечного діяння у віці, з якого не настає кримінальна відповідальність, або в стані неосудності, чи іншої особи безоплатно, за ринкову ціну або за ціну вищу чи нижчу ринкової вартості, і знала або повинна була і могла знати, що таке майно відповідає будь-якій із ознак, зазначених у пунктах 1-4 частини першої цієї статті.

Вищезазначені відомості щодо третьої особи повинні бути встановлені в судовому порядку на підставі достатності доказів.

Спеціальна конфіскація не може бути застосована до майна, яке перебуває у власності добросовісного набувача.

Також, згідно із ч. 5 статті 96-2 КК України спеціальна конфіскація не застосовується до грошей, цінностей та іншого майна, зазначених у цій статті, які згідно із законом підлягають поверненню власнику (законному володільцю) або призначені для відшкодування шкоди, завданої злочином.

Разом із тим, в судовому засіданні встановлено, що досудове розслідування у даному кримінальному провадженні триває більше ніж 9 років та у ньому повідомлення про підозру не пред`явлено жодній особі. За таких обставин, можливість застосування такого засобу забезпечення кримінального провадження як спеціальна конфіскація, відсутня.

Належність спірного домоволодіння до речових доказів , критерії якого визначенні у ст. 98 КПК України, в оскаржуваній ухвалі слідчого судді також не наведена.

Вказані обставини у сукупності дають підстави дійти висновку, що мотиви, на підстави яких слідчий суддя дійшов висновку, про застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, є необґрунтованими.

Доводи власника майна, про те, що подальша потреба у арешті майна відпала, суд також вважає доведеними.

Так, кримінальне процесуальне законодавство встановлює вимоги щодо дотримання розумних строків досудового слідства.

Відповідно до ч.1 ст.28 КПК України під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені КПК України строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.

Враховуючи вищевикладені обставини, розумні строки виконання дій і прийняття процесуальних рішень, необхідних для досягнення передбаченого КПК України результату, органом досудового слідства у даному кримінальному провадженні були порушені, зокрема до такого висновку можна дійти враховуючи ту обставину, що протягом 9 років жодній особі повідомлення про підозру вручено не було.

Строки розслідування цієї справи також не можуть вважатися розумними.

Мета звернення слідчого із клопотанням про накладення арешту себе не виправдала.

Подальше утримання будинку під арештом не може далі виправдовувати негативні наслідки втручання у суб`єктивне право, що захищається Конвенцією, Конституцією і законами України.

Внаслідок утримання будинку під арештом протягом багатьох років в рамках провадження, в якому жодній особі не була пред`явлена підозра, а також справа не була передана до суду, порушується баланс між недоторканістю права власності і заходами державного втручання заради суспільного інтересу.

Право на захист власності передбачене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Таким чином, Конвенція з захисту прав людини, Конституція і законодавство України стоять на захисті фундаментального принципу непорушності права власності.

Зокрема, у справі «Свіргунець проти України» Європейський суд зазначив, що насамперед, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції вимагає, щоб будь-яке втручання органів державної влади у володіння майном відбувалося згідно із законом. Відповідно до другого речення першого абзацу цієї статті будь-яке позбавлення власності має здійснюватися «на умовах, передбачених законом». Другий абзац надає державам право здійснювати контроль за користуванням, вводячи в дію «закони». До того ж, верховенство права, як один із основоположних принципів демократичного суспільства, є невід`ємною частиною всіх статей Конвенції. Про аналогічне також йдеться в наступних рішеннях ЄСПЛ: справа «Амуур проти Франції» (Amuur v. France від 25.06.1996, пункт 50), справа «Ятрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, пункт 58).

В рішенні «Edwards проти Мальти» від 24.10.2006 Європейський суд зазначив, що має бути розумне співвідношення між засобами та метою, що досягається - так званий «справедливий баланс» між інтересом суспільства та вимогами щодо захисту фундаментальних прав особи.

У справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року ЄСПЛ, вказуючи на порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, зазначив, зокрема, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Оскільки другий абзац статті 1 Першого протоколу до Конвенції повинен тлумачитися у контексті загального принципу, закріпленого в першому реченні цієї статті, має існувати розумна пропорційність між застосованими засобами та переслідуваною метою. Суд повинен визначити, чи був забезпечений справедливий баланс між вимогами загального суспільного інтересу щодо цього та інтересами відповідної окремої компанії (про це, зокрема, йдеться в рішенні по справі «Г.І.Е.М.С.Р.Л. та інші проти Італії» (G.I.E.M.S.R.L. and Others v. Italy від 28.06.2018 року, заява № 1828/06 та 2 інші заяви, пункт 293).

Будь-яке втручання у мирне володіння майном має супроводжуватися процесуальними гарантіями, які надають відповідній фізичній чи юридичній особі обґрунтовану можливість звернутися зі своєю справою до компетентних органів державної влади для ефективного оскарження заходів, які становлять втручання у права, гарантовані цим положенням (рішення у справі «Лекіч проти Словенії» від 11.12.2018 року, заява № 36480/07, пункт 95).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (наприклад рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, пп. 69 і 73).

Таким чином, подальший арешт майна ОСОБА_3 у даному кримінальному проваджені порушує пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, яка встановлює принцип правового порядку, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України

За таких обставин слідчий суддя вважає, що клопотання ОСОБА_3 підлягає задоволенню, та арешт майна - скасуванню.

Керуючись ст. 174 КПК України, слідчий суддя, -

постановив:

клопотання власника майна ОСОБА_3 задовольнити.

Скасувати арешт з будинку АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_8 , накладений ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 05.12.2017 року (справа № 752/25562/17, провадження № 1-кс/752/9701/17).

Ухвала є набирає законної чини після її оголошення, окремому оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали оголошено 27.08.2024 о 11 год.

Слідчий суддя ОСОБА_1