Вирок

Іменем України

30 вересня 2024 року м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі:

секретарів судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Житомира, українця, громадянина України, із середньою освітою, не працюючого, не одруженого, на утриманні неповнолітніх дітей не маючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.185, ч.2 ст.190 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Судом втановлено, що в період часу приблизно з 23 години 30 хвилин 09.06.2019 по 01 годину 10.06.2019, ОСОБА_6 перебував у приміщенні квартири АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_7 , а саме в приміщенні кухні, де з добровільної згоди її дочки, ОСОБА_8 , взяв у руки мобільний телефон марки «Xiaomi» моделі «Redmi 6 Gold» у корпусі золотистого кольору у силіконовому чохлі прозорого кольору, що належить ОСОБА_9 для перегляду інформації у соціальних мережах.

В цей же день, час, місці та за вказаних обставин, у ОСОБА_6 раптово виник злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, яке належить ОСОБА_7 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, скориставшись тим, що ОСОБА_7 спала в іншій кімнаті, а її донька ОСОБА_8 вийшла з приміщення кухні, ОСОБА_6 , пересвідчившись, що за його діями ніхто не спостерігає та вони залишаються непомітними для сторонніх осіб, поклав до кишені належний потерпілій мобільний телефон «Xiaomi» моделі «Redmi 6 Gold» у корпусі золотистого кольору ІМЕІ 1 НОМЕР_1 , IMEI 1-НОМЕР_5, вартістю 2 902 грн, у силіконовому чохлі прозорого кольору з сім-картою «Київстар» НОМЕР_2 , які майнової цінності для потерпілої не становлять.

Надалі, утримуючи викрадене майно при собі, ОСОБА_6 місце вчинення злочину залишив та розпорядився викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив ОСОБА_7 майнової шкоди на загальну суму 2 902 гривень 00 копійок.

Окрім цього, 01.04.2020 приблизно о 04 годині 30 хвилин, ОСОБА_6 та ОСОБА_10 перебували неподалік будинку АДРЕСА_4 . Перебуваючи у вказаному місці, ОСОБА_10 звернулася до ОСОБА_6 з проханням зарядити акумуляторну батарею її телефону «Samsung А30» в корпусі синього кольору, на що останній погодився.

В цей день, час, місці та за вказаних обставин у ОСОБА_6 виник злочинний умисел, направлений на заволодіння мобільним телефоном торговельної марки «Samsung А30» в корпусі синього кольору, ІМЕІ 1: НОМЕР_3 , ІМЕІ 2: НОМЕР_4 , який належить ОСОБА_10 , шляхом зловживання довірою останньої.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на повторне заволодіння чужим майном, шляхом зловживання довірою, ОСОБА_6 взяв у ОСОБА_10 мобільний телефон під приводом поставити його на підзарядку, вже не маючи на меті повертати його в подальшому, при цьому повідомив неправдиві відомості. Будучи впевненою в добросовісності дій ОСОБА_6 , ОСОБА_10 віддала останньому мобільний телефон торговельної марки «Samsung А30 в корпусі синього кольору ІМЕІ 1: НОМЕР_3 , ІМЕІ 2: НОМЕР_4 .

Продовжуючи свій злочинний умисел, направлений на повторне заволодіння чужим майном шляхом використання довіри ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , отримавши у такий спосіб вищевказаний мобільний телефон, місце чинення злочину залишив та надалі розпорядився ним на власний розсуд, чим завдав ОСОБА_10 матеріальної шкоди на загальну суму 4733 гривень 86 копійок.

В судовому засіданні ОСОБА_6 свою вину в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях визнав повністю, підтвердив усі факти, викладені в обвинувальному акті. У вчиненому щиро розкаюється.

Потерпілі звернулися до суду із письмовоими заявами про розгляд кримінального провадження за їх відсутності, щодо міри покарання покладаються на розсуд суду.

Враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_6 добровільно визнав провину у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень, прокурор під час визначення порядку дослідження доказів по справі просив суд, відповідно до ст. 349 ч. 3 КПК України визнати недоцільним дослідження доказів по справі щодо тих обставин, які ніким не оспорюються та обмежитись допитом обвинуваченого, дослідити матеріали, що характеризують обвинуваченого як особу.

Відповідно до вимог процесуального законодавства судом роз`яснено учасникам судового провадження положення ч. 3 ст. 349 КПК України. Судом роз`яснено, що у такому випадку учасники судового провадження будуть позбавлені права оскаржити відповідні обставини в апеляційному порядку. Обвинувачений ОСОБА_6 зазначив, що зміст ч. 3 ст. 349 КПК України йому зрозумілий, заперечень проти не дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, він не має.

Зазначене повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу III Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно з якими суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Дослідивши матеріали провадження, враховуючи показання обвинуваченого, які відповідають фактичним обставинам справи й ним не оспорюються, виходячи з того, що судовий розгляд проводиться в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, суд вважає винність обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень доведеною та кваліфікує його дії за ч.1 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка); за ч.2 ст.190 КК України, як заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене повторно.

Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого є визнання вини, щире каяття, добровільне відшкодування шкоди потерпілим.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

У правовій державі покарання передусім є виправним та превентивним засобом, в якій має використовуватись не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи.

На реалізацію принципу, встановленого частиною другою статті 61 Конституції України, згідно з яким юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, спрямовані положення статті 65 КК України. Зазначений принцип, зокрема, конкретизовано у положеннях Кримінального кодексу України щодо системи покарань, звільнення від кримінальної відповідальності, звільнення від покарання та його відбування, у тому числі призначення більш суворого покарання.

Керуючись загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК України), суд має призначати покарання конкретній особі за конкретний злочин, максимально індивідуалізуючи покарання.

Призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки кримінального правопорушення, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину та передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Тобто, кримінально-правовий зміст принципу справедливості полягає в тому, що покарання, яке застосоване до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути справедливим, тобто таким, що відповідає як тяжкості вчиненого кримінального правопорушення так і конкретним обставинам його вчинення, а також особливостям особистості злочинця.

Вищевказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.05.2023 року за результатами розгляду справи № 135/563/22.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 КК України, кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально - правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Закон про кримінальну відповідальність втрачає чинність, поряд з іншими підставами, у разі, якщо він був скасований або змінений іншим законом про кримінальну відповідальність.

Згідно з ч. 3 ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Отже, з урахуванням того, що Закон №2617-VIII частково посилює кримінальну відповідальність за ч.2 ст. 190 КК, а також того, що кримінальні правопорушення були вчинені ОСОБА_6 до набрання вказаним законом чинності, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 4, ч. 3 ст. 5 КК, суд вважає за необхідне при ухваленні вироку відносно ОСОБА_6 та призначенні йому покарання керуватися положеннями ч.2 ст.190 КК в редакції Закону №270-VI, чинної на час вчинення ним кримінальних правопорушень, з урахуванням змін, внесених Законом № 2617-VIII.

З огляду на ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину, обставини його вчинення, дані про особу ОСОБА_6 , який на обліку лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, враховуючи обставини, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, які обтяжують покарання, суд призначає ОСОБА_6 покарання у межах санкцій ч.2 ст.190 КК України в редакції Закону № 270-VI, чинної на час вчинення діяння, за ч.2 ст.190 КК України у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а за ч.1 ст.185 КК України у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян і вважає, що таке покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та перевиховання.

Ухвалюючи вирок, суд доходить до висновку про відсутність наявності ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК, а саме ризику переховування обвинуваченого від суду, та вважає можливим до набуття вироком законної сили залишити ОСОБА_6 запобіжний захід, обраний ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 12.09.2024 року у вигляді особистого зобов`язання.

Витрати за проведення експертизи, відповідно до ст. 124 КПК України підлягають стягненню з обвинуваченого.

Арешт на майно не накладався.

Цивільний позов не заявлений.

Долю речових доказів вирішити на підставі приписів ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ч. 3 ст. 349, ст. ст. 368-371, 373-376, ч. 15 ст. 615 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України, та призначити йому покарання:

- за ч.1 ст.185 КК України у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень;

- за ч.2 ст.190 КК України у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 1700 (одна тисяча сімсот) гривень.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 1700 (одна тисяча сімсот) гривень.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 у вигляді особистого зобов`язання залишити в силі до набрання вироком законної сили.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави витрати на залучення експертів в сумі 1256 (одна тисяча двісті п`ятдесят шість) грн 52 коп. та за виконання судово-товарознавчої експертизи в сумі 1307 (одна тисяча триста сім) грн 52 коп.

Речові докази: мобільний телефон торговельної марки «Samsung А30 в корпусі синього кольору ІМЕІ 1: НОМЕР_3 - залишити в користуванні ОСОБА_10 ;

Вирок може бути оскаржений до Житомирського апеляційного суду через Корольовський районний суд м. Житомира протягом 30 днів, починаючи з дня його проголошення.

Копію вироку негайно вручити обвинуваченому, прокурору, направити потерпілим.

Головуючий суддя ОСОБА_1