УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0001175, за апеляційною скаргою заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 , на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 грудня 2023 року, стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, українця, громадянина України, офіційно не працевлаштованого, не одруженого зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , в силу статті 89 КК України раніше не судимий,

-обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст.15, ч.4 ст.185, ч.4 ст.185, ч.2 ст.15, ч.4 ст.186 КК України,-

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7

обвинувачений ОСОБА_6 ( в режимі відеоконференції

з Вознесенської ВК №72 )

захисник ОСОБА_8

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду стосовно ОСОБА_6 , скасувати в частині призначення покарання, з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого через м`якість. Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 засудженим за ч.2 ст. 15, ч.4 ст.185 до покарання у виді 5 років позбавлення волі, за ч.4 ст.185 КК України до 5 років 1 місяця позбавлення волі.

Призначити ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст.15, ч.4 ст.186 КК України у виді 7 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст.70 КК України, за сукупністю вказаних злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_6 покарання у виді 7 років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів за цим вироком та вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23.11.2023 шляхом часткового складання покарання остаточно призначити покарання у виді 7 років 1 місяця позбавлення волі. В іншій частині вирок залишити без змін. У ході апеляційного розгляду повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченого.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15-ч.4 ст.186, ч.4 ст.185 та ч.2 ст.15- ч.4 ст.185 КК України та призначити йому покарання: за ч.2 ст.15 -ч.4 ст.186 КК України із застосуванням ст.69 КК України у виді 5 (п`яти) років 6 (шести) місяців позбавлення волі; за ч.4 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`яти) років 1 (одного) місяця; за ч.2 ст.15- ч.4 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років

Відповідно до ч. 1 ст.70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`яти) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання призначеного вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23.11.2023 більш суворим, призначеним за цим вироком остаточно визначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`яти) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

Зараховано в строк відбування покарання, призначеного за цим вироком, відбуте в період з 21 серпня 2023 по 26 (включно) грудня 2023 року покарання у виді позбавлення волі за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23.11.2023 року. Зараховано в строк відбуття покарання засудженому один день строку попереднього ув`язнення з 13.08. по 14.08.2023 року. Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи кваліфікацію дій та доведеність вини обвинуваченого, вважає вирок в частині призначення покарання ОСОБА_6 незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме безпідставного застосування ст. 69 КК України, що потягло призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого через м`якість.

Вказує, що суд у вироку висновки щодо обрання розміру покарання нижче від нижчої межі, встановленої санкцією ч. 4 ст. 186 КК України, належним чином не обґрунтував. Вважає, що призначаючи покарання, суд формально врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчинених кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, який раніше судимий, офіційно не працює, на спеціальних обліках не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено, до обставин, що пом`якшують покарання, суд відніс активне сприяння розкриттю злочинів, визнання вини, щире каяття, вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних обставин, часткове відшкодування заподіяної шкоди. Натомість на думку прокурора, жодна із зазначених судом обставин, що визнані пом`якшуючими покарання, не знайшла свого підтвердження.

Не погоджується з позицією суду і про визнання обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_6 його каяття у скоєному, оскільки згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася. Із матеріалів кримінального провадження не вбачається наявності у ОСОБА_6 належної критичної оцінки своєї протиправної поведінки, її осуду, бажання виправити ситуацію, яка склалась. Вказує, що обставини вчинення усіх злочинів, що увійшли до сукупності, у тому числі за попереднім вироком, свідчать, що вчинення злочинів є наслідком свідомо обраного ОСОБА_6 способу життя, який він змінювати не бажає, реального негативного ставлення до скоєного не виявляє та в дійсності свою злочинну поведінку не засуджує.

Звертає увагу, що 14.07.2023 слідчим суддею Заводського районного суду м. Миколаєва ОСОБА_6 було застосовано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту до 13.09.2023, але вказаний запобіжний захід не стримав підозрюваного, й він знову вчинив 25.07.2023, 02.08.2023, 03.08.2023 та 21.08.2023 нові тяжкі злочини. Наведене виключає можливість встановлення у його діях такої ознаки, як щире каяття у скоєному.

Зауважує, що вирок стосовно ОСОБА_6 не містить належного обґрунтування щодо наявності у діях обвинуваченого обставини, що пом`якшує покарання, а саме у розкритті яких саме невідомих органу досудового розслідування обставин він активно сприяв. Вважає, що суд обґрунтовуючи висновки про наявність цієї обставини, не навів у вироку які саме зовнішні обставини визнав тяжкими, збіг яких спонукав ОСОБА_6 систематично вчиняти викрадення чужого майна та не послався на докази, які б підтверджували вказаний висновок.

Прокурор пояснює, що ОСОБА_6 раніше судимий вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23.11.2023 за вчинення в умовах воєнного стану трьох аналогічних злочинів. Також він раніше засуджувався 13.06.2012 Ленінським районним судом м. Миколаєва за ч. 2 ст. 185 КК України та 19.03.2019 Дзержинським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 309 КК України. При цьому до нього двічі застосовувалось звільнення від відбування покарання з випробуванням, проте обвинувачений належних висновків не зробив, попри суттєві заходи впливу, вони не призвели до позитивних змін в його особистості, не створили готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, а навпроти спровокували відчуття безкарності, що з рештою призвело до вчинення нових злочинів.

Стверджує, що ОСОБА_6 ніде не працював, за місцем проживання характеризується посередньо, стійких соціальних зав`язків не має. Будучи особою працездатного віку обрав способом заробітку вчинення систематичних крадіжок чужого майна. З обставин, встановлених судом, вбачається, що вчинені злочини не були спонтанними, а носили характер злочинного промислу. На думку прокурора, у суду не було підстав, визначених у ч. 1 ст. 69 КК України для призначення покарання нижче, від нижньої межі, визначеної санкцією ч. 4 ст. 186 КК України.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що 13.07.2023 близько о 13-20 год., ОСОБА_6 , будучи достовірно обізнаним про введений на території України воєнний стан, перебував у приміщенні торгівельної зали магазину «Аврора» ТОВ «Вигідна покупка», який розташований за адресою: м. Миколаїв, пр.Центральний, 17., де діючи умисно, таємно, протиправно, з метою заволодіння чужим майном та обернення його на свою користь, шляхом вільного доступу, перебуваючи у торгівельній залі вказаного магазину «Аврора», зі стелажів викрав майно, належне магазину. Надалі, утримуючи товари у руках, оминаючи касову зону, ОСОБА_6 направився до виходу з магазину, однак його дії були помічені працівником магазину ОСОБА_9 , яка побігла за останнім, при цьому гучно кричала та вимагала останнього зупинитись. ОСОБА_6 , почувши крики, усвідомлюючи, що його злочинні дії стали явними для оточуючих, утримуючи викрадене майно при собі, продовжив бігти до паркану, вздовж просп. Центрального в м. Миколаєві, однак розпорядитись викраденим майном не зміг так як був затриманий відвідувачем магазину ОСОБА_10 , та в подальшому, спільно із ОСОБА_9 , з викраденим майном супроводжений до приміщення магазину, тобто вчинив усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, однак не довів його з причин, які не залежали від його волі.

За цим епізодом дії ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч.2 ст.15, ч.4 ст.186 КК України, як закінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений в умовах воєнного стану.

Крім того, 02.08.2023 у період часу з 09-19 по 09-22 год. ОСОБА_6 знаходився у приміщенні магазину «Аврора» ТОВ «Вигідна покупка», за адресою: м. Миколаїв, вул. Генерала Карпенка 2/1, де в нього виник злочинний корисливий умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна. Реалізуючи злочинний умисел, ОСОБА_6 , перебуваючи в приміщенні вищевказаного магазину, діючи умисно, повторно, в умовах воєнного стану, шляхом вільного доступу викрав зі стелажу товари. В подальшому ОСОБА_6 , утримуючи викрадене майно при собі, з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд,чим спричинив ТОВ «Вигідна покупка» матеріальний збиток на загальну суму 517,00 грн.

Також, 02.08.2023 у період часу з 11-53 до 11-56 год., ОСОБА_6 знаходився у приміщенні магазину «Продукти-408» ТОВ «АТБ-Маркет», який знаходиться за адресою: м. Миколаїв, вул. Крилова, 38/2, де в нього повторно виник злочинний корисливий умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_6 , перебуваючи у торгівельній залі вказаного магазину, діючи умисно, повторно, в умовах воєнного стану, шляхом вільного доступу викрав зі стелажу колонку бездротову з годинником і функцією радіо, арт. CRS-004 HD1, вартістю - 374,17 грн. та не оплативши за вказаний товар, пройшов повз торгівельні каси та вийшов з приміщення магазину. В подальшому ОСОБА_6 , утримуючи викрадене майно при собі, з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим спричинив ТОВ «АТБ-Маркет» матеріальний збиток на загальну суму 374,17 грн.

За цими епізодами дії ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч.4 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Крім того, 03.08.2023 у період часу з 11-25 по 11-33 год., ОСОБА_6 знаходився у приміщенні магазину «Аврора» ТОВ «Вигідна покупка», за адресою: АДРЕСА_2 , де в нього повторно виник злочинний, корисливий умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_6 , діючи умисно, повторно, в умовах воєнного стану, скориставшись тим, що його злочинні дії не помітні для персоналу магазину та оточуючих, перебуваючи у приміщенні торгівельної зали вказаного магазину, таємно, шляхом вільного доступу викрав зі стелажу товарно-матеріальні цінності, всього на загальну суму 590,00 грн. Надалі, утримуючи викрадене майно при собі, ОСОБА_11 попрямував до виходу з приміщення вказаного магазину. В цей час свідок ОСОБА_12 , розуміючи те, що ОСОБА_6 , не здійснив розрахунок за викрадений товар та покинув приміщення магазину, попрямувала за останнім, при цьому висловлюючи вимоги зупинитись. В свою чергу ОСОБА_6 , усвідомлюючи, що його злочинні дії стали явними для оточуючих, викинув викрадені товарно-матеріальні цінності та з місця вчинення злочину втік, тим самим вчинив усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але не закінчив його, з причин, які не залежали від його волі.

За цим епізодом дії ОСОБА_11 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 15, ч.4 ст. 185 КК України, як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку доводів апеляційної скарги, думку обвинуваченого та його захисника, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався зазначених вимог закону.

Висновок суду, щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджений зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав правильну юридичну оцінку і обґрунтовано дійшов до висновку про його винність у вчинені вказаних кримінальних правопорушень.

Всі обставини справи були детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.2 ст.15, ч.4 ст.185, ч.4 ст.185, ч.2 ст.15, ч.4 ст.186 КК України є правильною і апелянтом не оспорюється. А тому відповідно до вимог ст. 404 КПК України, вирок в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Разом з тим, після ухвалення вироку - 09 серпня 2024 року набув чинності Закон України від 18 липня 2024 року № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від (далі - Закон № 3886-IX), яким було внесено зміни до статті 51 КУпАП (Дрібне викрадення чужого майна).

Положеннями частини 1 статті 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) передбачено відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Частиною 2 статті 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) установлено, що відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною 1 статті 51 КУпАП настає, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, особа, яка вчинила дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підлягає адміністративній відповідальності у випадку, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З огляду на зазначене аналіз указаних норм закону свідчить про те, що кримінальна відповідальність настає у випадку, якщо розмір такого майна перевищує розмір, установлений статті 51 КУпАП, а саме 2 неоподатковуваних мінімуми доходів громадян.

Згідно з частиною 5 Підрозділу 1 Розділу ХХ Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пунктом 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом станом на 01 січня звітного податкового року.

Зі змісту вироку вбачається, що кримінальні правопорушення, передбачені ч.4 ст.185 та ч.2 ст.15, ч. 4 ст.185 КК України, ОСОБА_6 вчинив 02.08.2023р. та 03.08.2023р., та його діями було заподіяно матеріальну шкоду магазину «Аврора» ТОВ Вигідна покупка» за епізодами від 02.08.2023р. в розмірі 517,00 грн та 374,17гривень, за епізодом від 03.08.2023р.в розмірі 590 гривень.

Станом на 01 січня 2023 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 2684 грн., а 50 відсотків від його розміру становили 1342 грн.

Таким чином, з огляду на зміст положень Податкового кодексу України та Закону № 3886-IX, на момент вчинення ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15, ч.4 ст.185, ч.4 ст.185 КК України, розмір вартості викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність за ст. 185 КК України, становить 2684 грн (1342*2 = 2684).

Положеннями частиною 1 статті 3 КК України встановлено, що законодавство України про кримінальну відповідальність становить КК України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. При цьому зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення (частина 6 статті 3 КК України).

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Зазначені норми Основного Закону України також знайшли своє відображення і в частині 1 статті 5 КК України, згідно з якою закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Враховуючи те, що ОСОБА_6 вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану, вартість якого становить 517,00 грн та 374,17 грн., а також вчинив закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), повторно, в умовах воєнного стану, вартість якого становить 590,15 грн, тобто ці суми є меншими за розмір, з якого відповідно до Закону № 3886-IX та положень Податкового кодексу України настає кримінальна відповідальність, а саме 2684 грн, суд апеляційної інстанції вважає, що, з огляду на передбачений статтею 58 Конституції України і статтею 5 КК України принцип зворотної дії закону в часі та з урахуванням вищенаведеного, вчинені ОСОБА_6 кримінальні правопорушення не підпадають під кримінально каране діяння, передбачене Особливою частиною КК України.

Внесені законодавцем зміни про кримінальну відповідальність призвели до часткової декриміналізації діяння, і дія Закону має зворотну дію у часі, тому скасовує кримінальну відповідальність у разі заподіяння злочином меншої шкоди, ніж встановлено нормою закону.

Пунктом 4-1 частини 1 статті 284 КПК України визначено, що кримінальне провадження закривається в разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Враховуючи, що відповідно до положень Закону України № 3886-ІХ сума викраденого, з якої настає кримінальна відповідальність за злочини щодо права власності - збільшилася, суд апеляційної інстанції вважає, що у даному випадку наявні правові підстави для закриття кримінального провадження за пунктом 4-1 частини 1 статті 284 КПК України, та проти такого закриття не заперечували учасники провадження.

Також судом ураховується усталена практика Європейського суду з прав людини щодо поняття «якість закону» - національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на права осіб. Відповідальність за подолання недоліків законодавства, правових колізій, прогалин, інтерпретаційних сумнівів лежить, в тому числі, і на судових органах, які застосовують та тлумачать закони.

Європейський суд з прав людини вважає, що ст.7 «Ніякого покарання без закону» Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є важливою складовою принципу верховенства права. Він також підтвердив, що зазначена стаття Конвенції допускає принцип ретроспективності більш м`якого кримінального закону. На цьому принципі ґрунтується правило, згідно з яким за наявності відмінностей між чинним на час вчинення злочину кримінальним законом та законом, який набрав чинності перед винесенням остаточного судового рішення, суди мають застосовувати той із них, положення якого є більш сприятливими для обвинуваченого.

Враховуючи вище наведене а також згоду сторін судового провадження на закриття кримінального провадження на цій підставі, кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.4 ст.185, ч.4 ст.185 КК України, підлягає закриттю на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КК України, у зв`язку з втратою чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, а вирок в цій частині стосовно ОСОБА_6 підлягає скасуванню.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора, щодо безпідставного застосування ст. 69 КК України при призначенні ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст. 15 , ч.4 ст. 186 КК України, що потягло, на думку апелянта, призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, апеляційний суд вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно з ст.ст. 50, 65 КК, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, а також дані, які всебічно характеризують особу винного. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчинення нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Тільки з врахуванням та належним аналізом усіх цих обставин у своїй сукупності буде досягнуто необхідного балансу верховенства права та справедливості при вирішенні цього питання.

Суд першої інстанції призначив покарання ОСОБА_6 за ч.2 ст.15 ч.4 ст.186 КК із застосуванням положень ст.69 КК, тобто призначив більш м`яке покарання, ніж передбачено законом. Таке рішення суд першої інстанції мотивував належним чином.

Визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

У відповідності до ст.69 КК, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити покарання, нижче від найнижчої межи, встановленої в санкції (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу обвинуваченого він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній частині - послатися на ч.1 ст.69 КК України. Суд першої інстанції дотримався таких вимог закону.

Як вбачається з вироку суду, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст.15 ч.4 ст.186 КК, судом першої інстанції враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, конкретні фактичні обставини його вчинення, а саме замах на відкрите викрадення майна, вартість майна яке хотів викрасти обвинувачений(529 грн), особу обвинуваченого, який на досудовому слідстві активно сприяв розкриттю злочинів, в судовому засіданні визнав свою провину за обставинах скоєння злочинів, щиро розкаявся у вчиненому, вчинив кримінальне правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних обставин, частково відшкодував заподіяну шкоду, обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, ступінь здійснення кримінально протиправного наміру та причини, внаслідок яких кримінальне правопорушення не було доведено до кінця.

Вказаним обставинам суд першої інстанції надав у сукупності належну і обґрунтовану оцінку й дійшов законного і справедливого висновку, що вони є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, та про необхідність призначення ОСОБА_11 покарання за ч.2 ст.15 ч.4 ст.186 КК України, із застосуванням положень ст.69 КК України, призначивши реальне покарання нижче від нижчої межі, передбаченої санкцією ч.4 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі.

На переконання суду першої інстанції таке покарання буде справедливим, відповідатиме вимогам закону, принципам законності, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, з чим повністю погоджується апеляційний суд.

Крім того, доводи апеляційної скарги прокурора на неправомірне визнання судом обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_6 , його щирого каяття, є безпідставними.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Колегією суддів встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 повністю визнав свою провину, свідомо та неухильно притримувався загальноприйнятих норм і правил поведінки, встановлених у суспільстві, а тому суд першої інстанції обґрунтовано визнав щире каяття, як і зазначено в обвинувальному акті, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_6 .

Згідно ч.2 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

В силу ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів погоджується з встановленими судом обставинами, що впливають на вид і розмір покарання, й вважає, що покарання ОСОБА_6 , призначене за ч.2 ст.15 ч.4 ст.186 КК України, із застосуванням положень ст.69 КК України, у виді позбавлення волі, за своїм видом та розміром, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Верховний Суд неодноразово звертає увагу на те, що виправлення має на меті шляхом примусового впливу на засудженого внести корективи в його соціально-психологічні властивості, нейтралізувати негативні настанови, змусити додержуватися положень закону про кримінальну відповідальність. Досягнення такого результату визнається юридичним виправленням, що є важливим результатом застосування покарання та суттєвим показником його ефективності.

Також апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».

Отже, призначене судом покарання ОСОБА_6 за ч.2 ст. 15 ч.4 ст.186 КК України в повній мірі відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, й підстав вважати його занадто м`яким чи недостатнім для досягнення його мети, колегія суддів не вбачає.

З огляду на вищенаведене, кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15, ч.4 ст.185, ч.4 ст.185 КК України, підлягає закриттю на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КК України, у зв`язку з втратою чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, а вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині засудження ОСОБА_6 за ч.2 ст. 15, ч.4 ст. 185, ч.4 ст. 185 КК України, у зв`язку з чим підлягає виключенню призначене судом першої інстанції покарання із застосуванням положень ч.1 ст.70 КК України. В іншій частині вирок суду першої інстанції слід залишити без змін. За такого, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, як така, що містить вимогу про скасування вироку

.

Керуючись ст.376, 405, 407, 409, 417, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України апеляційний суд,-

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 , задовольнити частково.

Вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 грудня 2023 року, стосовно ОСОБА_6 , в частині засудження ОСОБА_6 за ч.2 ст. 15, ч.4 ст. 185, ч.4 ст. 185 КК України скасувати, кримінальне провадження в цій частині закрити на підставі п.4-1 ч.1 ст. 284 КПК України в зв`язку втратою чинності закону, яким встановлювалась кримінальна протиправність діяння.

Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч.2 ст.15, ч.4 ст.186 КК України із застосуванням ст. 69 КК України з призначеним покаранням у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів за цим вироком та вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23.11.2023 року, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців.

Строк покарання ОСОБА_6 рахувати з дня набрання вироком суду першої інстанції законної сили тобто з 29.10.2024 року.

Зарахувати ОСОБА_6 в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 13.07.2023 по 14.07. 2023 року та з 21.08.2023 по 29.10.2024 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

В іншій частині оскаржуваний вирок залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 3-х місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді