ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Павлоградської окружної прокуратури ОСОБА_5 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2023 року у кримінальному провадженні № 0000858, щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Павлограді, Дніпропетровської області, громадянина України, який працює вантажником в ТОВ «Арт-Пром», неодруженого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 20 травня 2009 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 186 КК України до чотирьох років позбавлення волі. 19 липня 2012 року звільнений з Дніпропетровської ВК № 89 згідно ухвали Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2012 року, умовно-достроково на невідбутий строк 8 місяців 17 днів,

визнаного невинуватим та виправданого на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з не доведенням вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, -

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

прокурора (в режимі відеоконференції) ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника (в режимі відеоконференції) ОСОБА_9

В С Т А Н О В И Л А:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.

Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2023 року ОСОБА_6 визнано невинуватим та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з не доведенням вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України

Відповідно до обвинувального акта, ОСОБА_6 , 28 березня 2014 року приблизно о 16 годині 30 хвилин, знаходячись біля трансформаторної будки, що розташована поблизу будинку АДРЕСА_2 , наздогнав потерпілу ОСОБА_10 , та підійшовши ззаду, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на незаконне, протиправне, відкрите заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів, умисно, відкрито, повторно, став зривати з шиї ОСОБА_10 золотий ланцюжок, на якому знаходився золотий хрестик. ОСОБА_10 стала чинити опір та намагалася звільнитися від ОСОБА_6 , який утримував її за ланцюжок на шиї, однак останній з застосуванням фізичної сили, з силою смикнувши за прикрасу, зірвав з шиї ОСОБА_10 золотий ланцюжок, вартістю 12 217 грн., згідно товарознавчої експертизи № ГО-3637 від 04 листопада 2014 року, на якому знаходився золотий хрестик вартістю 1150 грн., згідно товарознавчої експертизи № ГО-3637 від 04 листопада 2014 року, заподіявши потерпілій ОСОБА_10 матеріальний збиток на загальну суму 13367 грн. 60 коп.

Внаслідок своїх злочинних протиправних дій ОСОБА_6 при скоєнні відкритого викрадення майна ОСОБА_10 , а саме золотого ланцюжка з хрестиком, спричинив останній тілесні ушкодження у вигляді саден в області шиї, які згідно судово-медичної експертизи № 127 від 04 квітня 2014 року по своєму характеру відносяться до ступеню легких.

Після чого ОСОБА_6 з місця скоєння злочину зник та розпорядився викраденим майном за своїм розсудом.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 кваліфіковані органом досудового розслідування за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, вчинене повторно.

Мотиви суду першої інстанції.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що пред`явлене ОСОБА_6 органом досудового слідства обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, є недоведеним, з посиланням на те, що ОСОБА_6 , а також свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , підтвердили, що ОСОБА_6 не міг вчинити даний злочин, оскільки на час вчинення злочину знаходився на роботі.

Визнав не достатніми (за змістом не достовірними) показання свідка ОСОБА_14 , як очевидця злочину, пославшись на те, що його показання не узгоджуються з показаннями потерпілої в частині намагання затримання ОСОБА_6 та що цей свідок підходив до потерпілої після вчинення злочину,

Суд критично оцінив показання потерпілої ОСОБА_10 та результат слідчого експерименту з її участю стосовно того, що саме ОСОБА_6 вчинив злочин, так як метою слідчого експерименту було встановлення механізму нападу особи на потерпілу.

Також суд критично поставився до протоколів пред`явлення особи для впізнання, згідно з якими потерпіла ОСОБА_10 та свідок ОСОБА_15 впізнали на фотознімках ОСОБА_6 , так як вони отримані в порушення вимог ч. 2 ст. 228 КПК України, оскільки ОСОБА_6 був єдиний зображений у білій майці, в той час як всі інші особи - у чорних светрах.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала.

В апеляції:

- прокурор просить вирок суду скасувати у зв?язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушення вимог кримінального процесуального закону та ухвалити свій вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним за ч. 2 ст. 186 КК України та призначити покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

Також прокурор просить допитати потерпілу ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 28.03.2014, висновок експерта № 127 від 04.04.2014, висновок експерта № ГО 36-37 від 04.11.2014, протокол слідчого експерименту від 29.09.2014 за участю ОСОБА_10 , протокол пред?явлення особи для впізнання від 24.07.2014, протокол пред?явлення особи для впізнання від 17.07.2014.

В обґрунтування вказує, що суд не вказав у показаннях потерпілої ОСОБА_10 та не дав оцінки тому, що вона запам?ятала, що злодій був нижче неї, мав не темні брови, впізнавала його по фотознімку. Той, хто зривав ланцюжок, був з лівого боку і вона бачила його обличчя. Її свідчення в суді узгоджуються з іншими доказами у справі.

Також зазначає, що ОСОБА_10 сказала ОСОБА_6 , щоб той повернув ланцюжок або гроші, на що той відповів, що таких грошей у нього не має та йому краще зробити довідку про те, що він був на лікарняному або на роботі. З цих показів вбачається, що ОСОБА_6 не заперечував своєї причетності до злочину, як викладено у вироку.

Крім цього зауважує, що суд перерахував у вироку письмові докази, надані стороною обвинувачення (протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення, протоколи пред?явлення особи для впізнання, протокол слідчого експерименту, висновок судово-медичної експертизи, висновок судово-товарознавчої експертизи), а оцінку надав лише протоколам впізнання. При цьому, досліджені письмові докази та, зокрема, протоколи впізнання за участю ОСОБА_10 та ОСОБА_15 , узгоджуються з їх показами та показами свідка ОСОБА_16 та ОСОБА_14 .

Позиції учасників судового провадження.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурори підтримали апеляційну скаргу та з підстав, викладених у ній, просили її задовольнити, вирок суду скасувати через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та ухвалити новий обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_6 , яким призначити покарання, зазначене в апеляційній скарзі.

Захисник та обвинувачений в судовому засіданні заперечували проти апеляційної скарги прокурора, посилаючись на її безпідставність, а вирок суду вважали законним та обґрунтованим і просили його залишити без змін, а скаргу прокурора без задоволення.

На адресу апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_6 про звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку з закінченням строку давності, яке в судовому засіданні від 22 квітня 2024 року було підтримано обвинуваченим і його захисником, а головуючим суддею роз`яснено обвинуваченому наслідки його задоволення у разі прийняття такого рішення.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Разом з тим, у даному кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_6 ухвалено виправдувальний вирок, тоді як звільнення від кримінальної відповідальності є нереабілітуючою підставою закриття кримінального провадження, у зв`язку з чим залишити без розгляду апеляційну скаргу прокурора по суті та вирішити клопотання обвинуваченого є неможливим.

Вирішення судом в нарадчій кімнаті питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі приписів статей 49, 74 КК України є похідним від вирішення питань про те, чи доведена подія кримінального правопорушення; винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення та про його кваліфікацію, зокрема, з огляду на вид і розмір заподіяної шкоди. Оцінюючи обґрунтованість процесуальної позиції сторони захисту, потерпілих і прокурора, серед іншого, суд має з`ясувати чи наявні в кримінальному провадженні обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання (постанова Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі № 523/18719/14-к).

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора по суті.

У відповідності до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи виправданою зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Статтею 373 КПК України встановлено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.

Вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону суд першої інстанції не виконав належним чином.

За змістом п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Перевіривши доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, висновки суду першої інстанції, докази, які суд поклав в основу вироку на підтвердження встановлених ним фактичних обставин кримінального провадження, безпосередньо повторно дослідивши докази кримінального провадження, допитавши свідків та потерпілу, апеляційний суд дійшов висновку, що такі доводи прокурора є обґрунтованими, а вирок суду не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, не є достатньо мотивованим та містить істотні суперечності з огляду на наступне.

За змістом ст. 411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: (1) висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; (2) суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; (3) за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; (4) висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Вирок підлягає скасуванню із зазначених підстав лише тоді, коли невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого.

Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню (п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України).

Обґрунтовуючи висновок про недоведеність, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим ОСОБА_6 , суд першої інстанції зазначив, що показання потерпілої та свідків сторони обвинувачення є суперечливими та непереконливими, а тому не можуть бути покладені судом в обґрунтування обвинувального вироку.

Також суд критично оцінив протоколи слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_10 та визнав недопустимими доказами протоколи пред`явлення особи для впізнання за участю потерпілої та свідка ОСОБА_15 .

З вищезазначеними висновками суду першої інстанції та мотивами відхилення доказів сторони обвинувачення, суд апеляційної інстанції не може погодитись та вважає їх такими, що не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду та містять істотні суперечності, під час оцінки доказів судом допущені порушення вимог кримінального процесуального закону, що потягло неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме не застосування судом закону, який підлягав застосуванню, що є підставою для скасування вироку суду першої інстанції (п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 409, п. 1, 3 ч. 1 ст. 411, ч. 1 ст. 412, п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Суд апеляційної інстанції також враховує правову позицію, сформульовану в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду (далі ККС ВС) від 03 квітня 2023 року у справі № 537/984/20, відповідно до якої під час апеляційного розгляду за апеляційною скаргою прокурора, потерпілого чи його представника з вимогою щодо постановлення нового вироку, за наявності доводів про невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та/або неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, суд апеляційної інстанції має право повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, безвідносно до того чи заявлено клопотання про повторне дослідження доказів.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що згідно зі статтями 2, 7, 370, 404, 419 КПК України при перегляді вироку місцевого суду апеляційний суд, дотримуючись засад кримінального провадження, зобов`язаний ретельно перевірити всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, з`ясувати, чи повно, всебічно та об`єктивно здійснено судове провадження, чи було у передбаченому вказаним Кодексом порядку здобуто докази обвинувачення, чи оцінено їх місцевим судом із додержанням правил ст. 94 цього Кодексу і відповідно до тих доказів, чи правильно було застосовано закон України про кримінальну відповідальність. Тобто в цьому рішенні необхідно проаналізувати аргументи скаржника і, зіставивши їх із фактичними даними, наявними у справі, дати на кожен із них вичерпну відповідь (постанови Верховного Суду від 17 липня 2018 року у справі № 125/2485/15-к, від 4 грудня 2018 року у справі № 463/836/16-к, від 19 лютого 2019 року у справі № 686/4578/16-к, від 2 липня 2019 року у справі № 515/331/17, від 30 вересня 2020 року у справі № 523/16917/15-к, від 10 лютого 2021 року у справі № 664/317/17, від 08 грудня 2021 року у справі № 464/3115/18 та інші).

Суд апеляційної інстанції повторно дослідив докази кримінального провадження з дотриманням принципу безпосередності та встановив наступне.

Фактичні обставини кримінального провадження встановлені в суді апеляційної інстанції.

ОСОБА_6 28 березня 2014 року приблизно о 16 год. 30 хв., знаходячись біля трансформаторної будки, що розташована поблизу будинку АДРЕСА_2 , наздогнав потерпілу ОСОБА_10 , та підійшовши ззаду, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на незаконне, протиправне, відкрите заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів, умисно, відкрито, повторно, став зривати з шиї ОСОБА_10 золотий ланцюжок, на якому знаходився золотий хрестик. ОСОБА_10 стала чинити опір та намагалася звільнитися від ОСОБА_6 , який утримував її за ланцюжок на шиї, однак останній з застосуванням фізичної сили, з силою смикнувши за прикрасу, зірвав з шиї ОСОБА_10 золотий ланцюжок, вартістю 12 217 грн, згідно товарознавчої експертизи № ГО-3637 від 04 листопада 2014 року, на якому знаходився золотий хрестик вартістю 1150 грн, згідно товарознавчої експертизи № ГО-3637 від 04 листопада 2014 року, заподіявши потерпілій ОСОБА_10 матеріальний збиток на загальну суму 13367 грн 60 коп.

Внаслідок своїх злочинних противоправних дій ОСОБА_6 при скоєнні відкритого викрадення майна ОСОБА_10 , а саме золотого ланцюжка з хрестиком, спричинив останній тілесні ушкодження у вигляді саден в області шиї, які згідно судово-медичної експертизи № 127 від 04 квітня 2014 року по своєму характеру відносяться до ступеню легких. Після чого ОСОБА_6 з місця скоєння злочину зник та розпорядився викраденим майном за своїм розсудом.

Встановленні вище дії обвинуваченого ОСОБА_6 підлягають кваліфікації за частиною 2 статті 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, вчинене повторно.

У судовому засіданні в суді першої та апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_6 заперечив свою причетність до інкримінованого злочину та суду пояснив, що літом 2014 року до нього додому приходили працівники кримінального розшуку. В той день він був на роботі. Йому залишили повістку і він прийшов до поліції. Там його оперативники питали чи знає він однокласницю ОСОБА_18 у якої він зірвав напередодні ланцюжок. Він сказав, що злочин не вчиняв. В одному з ним дворі живе мати ОСОБА_18 . Однокласником ОСОБА_18 був його знайомий ОСОБА_19 . Щоб з`ясувати обставини, він разом з матір`ю ОСОБА_18 пішов до неї, тому що не боявся, бо злочину не вчиняв. В ході розмови ОСОБА_18 сказала, щоб він повернув їй ланцюжок, який він зірвав, він відмовився, бо такого не робив. У день, коли було скоєно злочин 28.03.2014 р., він був на роботі, де ремонтував компресор, разом з ОСОБА_20 , ОСОБА_19 , ОСОБА_21 , які є його друзями.

Проте винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину, підтверджується доказами, безпосередньо дослідженими в суді апеляційної інстанції.

Докази на підтвердження встановлених судом апеляційної інстанції обставин.

В судовому засіданні апеляційного суду потерпіла ОСОБА_10 дала показання, що у березні 2014 року, о другій половині дня, але було ще світло, вона поверталася додому з дитиною з прогулянки. Ззаду до неї підійшла молода людина та рукою декілька разів смикнувши, зірвав з неї ланцюжок з хрестиком, що був на шиї. Потерпіла обернулась і вони стали обличчям до обличчя. Потерпіла розгледіла обличчя особи, яка напала на неї. Ця особа, зірвавши ланцюжок, втекла. Через деякий час вона побачила людину, яка зірвала з неї прикрасу, впізнала її і зателефонувала слідчому, повідомила йому про це. Потерпіла особисто не знала ОСОБА_22 , проте знала іншого чоловіка ( ОСОБА_19 ), з ким він проходив повз неї. Через ОСОБА_19 і було встановлено, що особа, яка заволоділа майном потерпілої, це ОСОБА_6 . Коли ОСОБА_22 побачив потерпілу, то у нього був вигляд наче він впав в ступор, тому склалось враження, що він її також впізнав.

Враховуючи великий проміжок часу, потерпіла не змогла відповісти в категоричній формі, але вона пригадує, що хлопець, який зірвав прикрасу, був одягнений у чорну кофту з капюшоном та чорні штани.

Під час пред`явлення осіб для впізнання потерпіла впізнала ОСОБА_22 , як особу, яка на неї напала. Вона впевнена, що нападником був ОСОБА_6 .

Обвинувачений разом з її матір`ю прийшов до неї додому поговорити. Потерпіла подумала, що ОСОБА_22 прийшов, щоб домовлятись про мирову, проте він сказав, що невинуватий. Вона запропонувала йому повернути викрадене або виробом, або компенсувати втрачене майно. Проте ОСОБА_22 відповів, що йому легше найняти адвоката або купити довідку з лікарні і він пішов.

На питання прокурора потерпіла пояснила, що на місці вчинення злочину був якийсь хлопець, який був свідком і який побіг за ОСОБА_22 .

Допитаний в судовому засіданні апеляційного суду свідок ОСОБА_15 показав, що потерпіла є його дружиною, з якої весною 2014 року зірвали золотий ланцюжок, про що вона повідомила йому по телефону. Дружина зняла побої та звернулась у поліцію. Через деякий час, приблизно через пару місяців, він з дружиною був у дворі та побачили, що двором проходять два хлопці, один з яких дивно дивився на його дружину. Звернувши на це увагу, він спитав у дружини чому хлопець дивно на неї дивиться, на що дружина сказала, що один з хлопців був ОСОБА_19 , вона його знала, а інший це той хлопець, який на неї напав та зірвав золотий ланцюжок. Після чого дружина зателефонувала до слідчого і повідомила, що людина, яка вчинила щодо неї злочин, спілкується з ОСОБА_19 і так поліція встановила ОСОБА_22 . Через деякий час разом з тещею ОСОБА_23 приходив до них додому та дружина його просила повернути зірваний у неї золотий ланцюжок або повернути інше золото, такою ж вагою, проте останній сказав, що йому легше взяти довідку, що він був на лікуванні або договориться на роботі, що він був там.

На запитання захисника чи зізнався ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, свідок відповів, що він не зізнався, проте запитав, чому ви одразу по гарячих слідах не прийшли до нього і не вирішили це питання. Він мав на увазі, що ланцюжка вже немає, чому вони одразу не звернулись до нього. На що свідок відповів, що вони не знали, що особа, яка це зробила - ОСОБА_6 .

Свідок ОСОБА_13 в апеляційному суді дав показання, зміст яких зводиться до того, що у 2014 року він з ОСОБА_24 , ОСОБА_25 та ОСОБА_26 працювали на базі, ремонтували компресор. Дату та час він не пам`ятає, припустив, що це було 29 квітня 2014 року. Займались ремонтом компресора не один день, а декілька днів, збирались кожен протягом певного часу. Робочий день починався з 08-09 години ранку і до 17 години. На питання захисника та прокурора пояснив, що ОСОБА_22 не міг раніше піти з роботи, щоб свідок його не помітив.

На питання прокурора ОСОБА_8 свідок пояснив, що до подій, у зв`язку з якими його викликали як свідка, він рік вже був знайомим з ОСОБА_22 , а до цього вже працював з його товаришами. Має з ОСОБА_22 дружні відносини.

На питання прокурора ОСОБА_5 свідок пояснив, що з місця де вони працювали до місця проживання ОСОБА_22 йти пішки хвилин 20, а від місця де їх бригада розходилась по домівках, то хвилин 5.

В судове засідання апеляційного суду 17 липня 2024 року свідки сторони обвинувачення ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та свідок сторони захисту ОСОБА_12 не з`явились, сторони повідомили, що не змогли забезпечити їх явку.

Під час вирішення питання про продовження апеляційного провадження, сторона захисту та сторона обвинувачення відмовились від допитів вказаних свідків, просили змінити об`єм дослідження доказів та продовжити апеляційний розгляд без допиту зазначених свідків.

Кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом (ч. 1 ст. 22 КПК).

Враховуючи позицію сторони захисту та обвинувачення щодо допитів вказаних свідків, колегія судів задовольнила клопотання прокурорів та захисника і змінила об`єм дослідження доказів.

Судом апеляційної інстанції також дослідженні письмові докази кримінального провадження, з яких встановлено наступне:

- відповідно до протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 28 березня 2014 року до Павлоградського ВП звернулася ОСОБА_10 , яка повідомила, що 28 березня 2014 року біля 16.31 год невідома особа, перебуваючи на куті буд. № 44-а навпроти АТП відкрито, шляхом ривку заволоділа золотим ланцюжком з хрестиком загальною вагою 28,56 гр., які належать їй, завдавши збитку на суму 14000 грн. (т. 2 а.к.п. 6);

- як слідує з протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 17 липня 2014 року, потерпіла ОСОБА_10 серед пред`явлених для впізнання осіб впізнала на фото № 3 чоловіка, яким є ОСОБА_6 (т. 2 а.к.п. 39-42);

- відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 24 липня 2014 року, свідок ОСОБА_15 серед пред`явлених для впізнання осіб впізнав на фото № 2 чоловіка, який є ОСОБА_6 (т. 2 а.к.п. 48-50);

- протоколом слідчого експерименту від 29 вересня 2014 року та фототаблицею до нього зафіксовано як потерпіла ОСОБА_10 показала на місці на статисті, механізм відкритого заволодіння ОСОБА_6 з застосуванням сили золотого ланцюжка з хрестиком. Також в ході слідчого експерименту потерпіла показала, де знаходився нападник в момент нападу та як вона обернулась до нього і вони опинились обличчям до обличчя (т. 2 а.к.п. 63-68);

- відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 127 від 04 квітня 2014 року потерпілій ОСОБА_10 були спричинені механічні тілесні ушкодження у вигляді саден в області шиї, які відносяться до ступеню легких. Час спричинення ушкоджень може відповідати терміну, вказаному в постанові, тобто 28 березня 2014 року. Садна в області шиї могли утворитися при застосуванні фізичної сили внаслідок зривання масивного золотого ланцюжка, тобто, що можливо при обставинах вказаних в постанові. Утворення саден при падінні з висоти власного зросту виключено (т. 2 а.к.п. 27-28);

- згідно з висновком судово-товарознавчої експертизи № ГО 36-37 від 04 листопада 2014 року, відповідно до якого вартість золотого ланцюжка становить 12217 грн. 60 коп., вартість золотого хрестика становить 1150 грн (т. 2 а.к.п. 135-137).

Надаючи правову оцінку дослідженим доказам з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність доказів щодо їх достатності, апеляційний суд доходить таких висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Відповідно до положень ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення (ст. 94 КПК України).

Аналізуючи показання потерпілої в сукупності зі слідчим експериментом та пред`явлення особи для впізнання за участю потерпілої, показання свідка ОСОБА_15 , апеляційний суд доходить висновку про неналежну оцінку доказів судом першої інстанції та про доведеність винуватості ОСОБА_6 у пред`явленому обвинуваченні за встановлених вище обставин.

Так, потерпіла ОСОБА_10 протягом всього часу кримінального провадження давали незмінні та послідовні показання, в яких ствердно та без сумнівів вказувала саме на ОСОБА_6 як на особу, яка вчинила стосовно неї злочин. Також потерпіла повідомила обставини, за яких вона його зустріла та яким чином було встановлено його особу. При цьому потерпіла чітко вказувала, що в момент вчинення злочину вона повернулась до нападника обличчям і розгледіла його.

Вказані обставини потерпіла відтворила і в ході слідчого експерименту, який є окремим джерелом доказів (правовий висновок ОП ККС ВС у постанові від 14 вересня 2020 року у справі справа № 740/3597/17).

Як слідує з протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 17 липня 2014 року, потерпіла ОСОБА_10 серед пред`явлених для впізнання осіб впізнала на фото № 3 чоловіка, яким є ОСОБА_6 . При цьому, відповідно до змісту протоколу, на питання слідчого за якими ознаками вона може впізнати особу нападника потерпіла вказала, що зможе впізнати за формою обличчя, бровей, очей, губ, а не за стилем або кольору одягу.

Апеляційний суд вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо оцінки показань потерпілої, результатів слідчого експерименту та пред`явлення особи для впізнання, а саме твердження суду, що метою проведення слідчого експерименту було ствердження механізму нападу особи на потерпілу ОСОБА_10 , а під час допиту потерпіла ОСОБА_10 не вказала беззаперечно на будь-які зовнішні ознаки, по яким би вона впізнала б особу, що на неї напала і не вказала по яким ознакам, враховуючи, що з її слів нападник був у темній одежі, а на голові був капюшон, вона так беззаперечно стверджує, що це був ОСОБА_6 .

За змістом показань потерпілої вона ствердно вказувала на ОСОБА_6 , оскільки бачила його обличчя і з самого початку досудового розслідування, описувала його зовнішність.

Не може погодитись апеляційний суд і з рішенням суду про визнання недопустимим доказом протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 17 липня 2014 року за участю потерпілої ОСОБА_10 з тих підстав, що на думку місцевого суду, вони отримані в порушення вимог ч. 2 ст. 228 КПК України яка вимагає, що особа, яка підлягає впізнанню, не повинна мати різких відмінностей у одязі.

Так, дійсно на фотознімках ОСОБА_6 єдиний зображений у білій майці, в той час як всі інші особи у чорних светрах, що відрізняє фотографію ОСОБА_6 від інших трьох осіб, зображених на фотографіях.

Водночас потерпіла впізнала ОСОБА_6 не по одягу, а по обличчю попередньо, описавши їх слідчому в протоколі допиту. Виходячи зі змісту показань потерпілої щодо одягу нападника, який був у кофті чорного кольору з капюшоном (три статисти в такому одязі), то такі розбіжності в одязі осіб, яких пред`являли до впізнання, навпаки мали наштовхнути потерпілу до вибору когось із статистів, тобто така відмінність в одязі була на користь захисту, однак потерпіла вказала на ОСОБА_6 , не дивлячись на те, що він був в іншому одязі порівняно з одягом під час нападу.

Висновки суду першої інстанції, що ОСОБА_15 та ОСОБА_10 впізнали ОСОБА_6 , але не вказано у зв`язку з чим проводилося впізнання та не вказано, що вони впізнали ОСОБА_6 , як особу, що напала на ОСОБА_10 , колегія судді вважає безпідставними оскільки попередньо слідчий з`ясовував чи може потерпіла впізнати нападника, з чого слідує, що потерпіла впізнавала саме нападника, а не будь-яку іншу особу.

Твердження суду, що будь-які пояснення щодо ОСОБА_6 , його процесуального статусу у протоколі відсутні, є безпідставними, у зв`язку з тим, що ст. 228 КПК України не містить умови, що для впізнання пред`являється виключно особа, яка має певний процесуальний статус, наприклад, підозрюваного. За своєю суттю ця слідча дія і проводиться з метою встановлення особи, причетної до вчинення злочину, і після проведення низки слідчих дій та збору достатньої кількості доказів особі повідомляється про підозру.

Враховуючи вищевикладене, пояснюється і подальша поведінка ОСОБА_6 та його реакція, коли він побачив потерпілу, коли проходив повз неї та її чоловіка, на що звернув уваги свідок ОСОБА_15 (чоловік потерпілої). А також поведінка ОСОБА_6 , коли він прийшов додому до потерпілої з питанням вирішення цієї ситуації, і за показаннями потерпілої, її матері (свідка ОСОБА_16 ) та свідка ОСОБА_15 , які були присутні під час цієї зустрічі, ОСОБА_6 зазначав, що потрібно було це вирішувати по гарячих слідах і йому легше зробити собі алібі та найняти адвоката, а не відшкодувати потерпілій матеріальний збиток.

Зазначена поведінка ОСОБА_6 щодо контактів з потерпілою та його позиція щодо створення алібі є не характерною для особи, яка непричетна до вчинення злочину.

Свідок ОСОБА_15 не був очевидцем події злочину, проте він надав відомості щодо інших обставин, які у взаємозв`язку з іншими доказами у справі дають підстави для висновку про вчинення даного злочину саме ОСОБА_6 .

Колегія суддів не погоджується із позицією сторони захисту під час допиту потерпілої та свідка ОСОБА_15 , яка зводилась до того, що ОСОБА_6 не зізнався у вчиненні цього злочину, тому захисник запитував чому потерпіла висувала вимогу про відшкодування шкоди саме до нього, оскільки відповідь на це питання є показання самої потерпілої тому що вона бачила нападника і впізнала його ( ОСОБА_22 ), тому і висувала такі вимоги саме до нього.

Крім цього, варто зазначити, що чинний КПК України не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин чи елементів складу злочину на підставі сукупності непрямих доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину чи елемент складу злочину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.

Навпаки, положення ст. 94 КПК України визначають, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює не тільки кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, але й сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

У цій справі злочин не був вчинений в умовах неочевидності, оскільки потерпіла бачила обличчя нападника, змогла його описати та в подальшому змогла впізнати його, не дивлячись на те, що він був в іншому одязі ніж у день вчинення злочину. Під час тривалого судового розгляду не встановлено, що потерпіла перебувала з ОСОБА_6 в неприязних відносинах, вона не була з ним знайома, тому підстав для обмови ОСОБА_6 у справі не встановлено.

Аналіз вищевикладених доказів дає підстави для висновку, що саме ОСОБА_6 , а не будь-яка інша особа, вчинила вказаний злочин.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд не може погодитись з мотивами суду першої інстанції, з яких він відхилив вищезазначені докази, посилаючись на суперечність в показаннях свідків та потерпілого, оскільки такі розбіжності не є суттєвими і не впливають на достовірність змісту цих показань щодо обставин, які підлягають доказуванню в межах даного кримінального провадження та особи, яка вчинила цей злочин.

З приводу розбіжностей у показаннях свідків та потерпілої, наданих під час їх безпосереднього допиту в суді першої інстанції про які вказувала сторона захисту в апеляційному суді, то колегія суддів зазначає, що допити таких свідків здійснювався з приводу подій, які відбувались з перебігом тривалого часу, а тому наявність певних розбіжностей, щодо незначних деталей, які допустили свідки та потерпіла, пояснюється об`єктивними особливостями пам`яті людини та її сприйняття тих чи інших життєвих подій. Зазначені неточності в показаннях можуть бути обумовлені особливостями сприйняття та відтворення особою певної інформації, плином часу після події злочину та допиту в судовому засіданні.

Загалом наведені захистом розбіжності та суперечності не вказують на недостовірність показань свідків сторони обвинувачення та потерпілої щодо основних фактів та обставин, які мають значення для цього кримінального провадження та не свідчать про наявність підстав для визнання їх недостовірними.

Позицію сторони захисту, яка ґрунтувалась на показаннях свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , зміст показань яких зводився до того, що в період інкримінованих ОСОБА_6 подій, він весь час був з цими свідками та займався ремонтом компресора, апеляційний суд вважає необґрунтованою з огляду на таке.

З метою підтвердження або спростування зазначених відомостей, під час слухання справи, судом були допитані свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які вказали на наявність в обвинуваченого алібі, оскільки у день вчинення кримінального правопорушення вони ремонтували компресор.

Обґрунтовуючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції належної оцінки показанням вказаних свідків не надав та, викладаючи мотиви виправдання обвинуваченого не конкретизував, у зв`язку з чим він надає перевагу саме таким показанням, адже останні мають суттєві неточності та протиріччя.

Так, жоден із зазначених свідків не вказав, у зв`язку з чим вони запам`ятали події того дня, коли було вчинено кримінальне правопорушення відносно потерпілої, враховуючи те, що вони працювали разом та ремонтували компресор тривалий час.

Допитаний в суді апеляційної інстанції свідок ОСОБА_13 не зміг надати апеляційному суду чітких відомостей про час та дату, коли ж вони ремонтували компресор, що має вирішальне значення для алібі ОСОБА_6 , з огляду на те, що від місця роботи до місця вчинення злочину 20 хвилин пішки. В судовому засіданні свідок ОСОБА_13 , припустив, що вказані події могли мати місце у квітні 2014 року.

Таким чином, зазначені докази викликають сумнів щодо обґрунтованості висновків суду враховуючи те, що саме вони були покладені в основу вироку та за їх наявності суд критично оцінив решту доказів, які надано стороною обвинувачення на підтвердження причетності ОСОБА_6 до вчинення кримінального правопорушення.

Отже, протягом усього досудового розслідування та судового розгляду жоден з цих свідків ствердно не вказали на час та дату, коли саме ОСОБА_6 перебував з ними на роботі. При цьому ремонт компресора, за їх показаннями, тривав не один день, а декілька днів і ці свідки називали різні дати. Так свідок ОСОБА_13 , взагалі вказав, що скоріш за все це було 29 квітня 2014 року. Надаючи показання, свідки оперували словами той день, в той день.

Пояснити у який саме день відбувався ремонт компресора, що є версією алібі захисту, свідки не могли. При чому, що за показаннями свідків робочий день у них закінчувався о 17 год 00 хв, злочин вчинений приблизно о 16 год 30 хв, а від місця роботи, де вони ремонтували компресор до місця проживання ОСОБА_6 ( АДРЕСА_1 ) йти пішки хвилин 20. При цьому злочин було вчинено безпосередньо поряд з місцем проживання ОСОБА_6 - біля будинку АДРЕСА_2 . Тобто від місця роботи ОСОБА_6 до місця вчинення злочину всього 20 хвилин пішки, тому нечіткі показання вказаних свідків щодо хронології: дати та часу події (ремонту компресора), з якою свідки пов`язують алібі ОСОБА_6 є непереконливими та є недостатніми для виникнення сумніву в показаннях потерпілої, яка чітко вказала на ОСОБА_6 і була незмінна в своїх показаннях протягом усього кримінального провадження.

Прослухавши технічну фіксацію допитів свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в суді першої інстанції, суд зробив висновок, що вони зазначали саме про дату 28 березня 2014 року тільки після навідних запитань захисника або суду, оскільки ці свідки під час вільної частини дачі показань не могли згадати точну дату коли це було, пояснюючи, що процес ремонту компресора був тривалим у часі та плутались у датах.

Згідно з ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Досліджені в судовому засіданні докази, які доповнюють один одного, є взаємоузгодженими, належними та допустимими і в своїй сукупності, поза розумним сумнівом підтверджують винуватість ОСОБА_6 у відкритому викраденні чужого майна і спростовують твердження сторони захисту про непричетність останнього до вчинення цього злочину.

Апеляційний суд повторно, безпосередньо дослідивши докази кримінального провадження та допитавши свідків і потерпілу, проаналізувавши та оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, перевіривши та оцінивши усі доводи учасників судового провадження, дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину, доведена поза розумним сумнівом, а його дії апеляційний суд кваліфікує за ч. 2 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, вчинене повторно.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є обґрунтованими і знайшли своє підтвердження під час апеляційного провадження, однак підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Щодо клопотання обвинуваченого про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України.

Вирішуючи клопотання ОСОБА_6 про звільнення від кримінальної відповідальності, колегія судів доходить наступних висновків.

За результатами апеляційного провадження встановлена винуватість ОСОБА_6 у вчиненні вищезазначеного злочину, який мав місце 28 березня 2014 року.

Злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння (ч. 2 ст. 4 КК України).

Відповідно до ст. 12 КК України (в редакції Закону № 4025-VI від 15.11.2011) злочин, передбачений ч. 2 ст. 186 КК України (як в редакції на час вчинення злочину так і в чинній редакції) є тяжким злочином середньої тяжкості, який карається позбавленням волі на строк від чотирьох до шести років.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України (в редакції Закону № 245-VII від 16.05.2013) особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: десять років - у разі вчинення тяжкого злочину.

За таких обставин, встановлений п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України (в редакції Закону № 245-VII від 16.05.2013) строк притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, закінчився 29.03.2024.

Визначені у статті 49 КК України строки давності за змістом становлять проміжки часу, у разі спливу яких з моменту вчинення кримінального правопорушення до набрання вироком законної сили особа звільняється від кримінальної відповідальності. Передбачаючи в цих випадках відмову держави від застосування заходів кримінальної репресії, законодавець виходить із того, що з плином часу вчинене в далекому минулому діяння перестає бути показником соціальної небезпечності особи, а тривала законослухняна поведінка людини в подальшому свідчить про її виправлення. В цьому разі притягнення особи до кримінальної відповідальності не узгоджується з принципом гуманізму та є недоцільним (п. 22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2023 року у справі 735/1121/20 ).

Строк давності це передбачений ст. 49 КК України певний проміжок часу з дня вчинення кримінального правопорушення, що визначено в обвинувальному акті та встановлено судом, і до дня набрання вироком законної сили, закінчення якого є підставою для звільнення особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, від кримінальної відповідальності.

Умовами для звільнення особи від кримінальної відповідальності із зазначених вище підстав є: (1) якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули зазначені у ч. 1 ст. 49 КК диференційовані строки давності; (2) якщо протягом вказаних строків особа не вчинила нового злочину, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років (перебіг давності не перерваний); (3) особа не ухилялася від досудового слідства або суду (перебіг давності не зупинявся); (4) законом не встановлено заборону щодо застосування давності до вчиненого особою злочину.

За змістом статті 285 КПК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до правового висновку щодо застосування норм матеріального та процесуального закону, викладеного в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 06 грудня 2021 року у справі № 521/8873/18, за змістом п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, частинами 1, 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК суди першої та апеляційної інстанцій мають обов`язок відповідно роз`яснити особі, яка притягується до кримінальної відповідальності те, що на момент судового розгляду чи апеляційного перегляду закінчились строки давності притягнення цієї особи до кримінальної відповідальності, що є правовою підставою, передбаченою ст. 49 КК, для звільнення особи від кримінальної відповідальності у порядку, передбаченому КПК, і таке звільнення є підставою для закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК, а також право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави та наслідки такого заперечення.

Матеріально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є закінчення встановлених ч. 1 ст. 49 КК України строків і відсутність обставин, що порушують їх перебіг (ч. 2 - 4 ст. 49 КК України).

Процесуально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є виключно згода обвинуваченого на таке звільнення від кримінальної відповідальності.

Під час апеляційного провадження встановлені матеріальні та процесуальні підставі для звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності, оскільки матеріали провадження не містять даних про те, що перебіг давності зупинявся внаслідок ухилення обвинувачених від органу досудового розслідування та/або суду або переривався у зв`язку з вчиненням нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років (ч. 3 ст. 49 КК України).

Отже, станом на дату проведення апеляційного провадження та постановлення цієї ухвали 15 липня 2024 року, сплинув десятирічний строк притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності, визначений в ст. 49 КК України, а тому обвинувачений підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого частиною 2 статті 186 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, вирок суду підлягає скасуванню, а кримінальне провадження - закриттю на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284, ст. 417 КПК України.

Головуючий суддя відповідно до ст. 285 КПК України обвинуваченому ОСОБА_6 роз`яснив суть обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави, яка не є реабілітуючою, на що обвинувачений підтримав своє клопотання та просив його задовольнити і звільнити його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України.

При цьому обвинувачений підтвердив, що йому зрозуміла як суть обвинувачення, так і підстава звільнення від кримінальної відповідальності, яка не є реабілітуючою, на що надав свою згоду.

Зважаючи на принцип диспозитивності, що закріплений у п. 19 ч. 1 ст. 7, ст. 26 КПК України, відповідно до якого «сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом», - обрання тієї чи іншої лінії процесуальної поведінки залежить від вибору самого обвинуваченого.

Отже, встановлення вищевикладених обставин є правовою підставою для прийняття рішення судом про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності. Визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення чинним законодавством не передбачено.

Тільки у разі якщо підозрюваний чи обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, досудове розслідування та судове провадження проводяться в повному обсязі в загальному порядку (ч. 3 ст. 285 КПК України).

Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про задоволення клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про звільнення від кримінальної відповідальності з підстав закінчення строків давності, у зв`язку з чим апеляційний суд не ухвалює обвинувальний вирок, виправдувальний вирок скасовує, а кримінальне провадження закриває на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

У кримінальному провадженні потерпілою ОСОБА_10 до ОСОБА_6 заявлений цивільний позов про стягнення моральної та матеріальної шкоди. Однак позовна заява потерпілої підлягає залишенню без розгляду, з огляду на наступне.

За приписами ч. 1 ст. 129 КПК України вирішення цивільного позову по суті заявлених вимог можливе лише у разі ухвалення обвинувального вироку або постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Тому у разі постановлення ухвали про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності заявлений у кримінальному провадженні цивільний позов по суті не вирішується, а залишається без розгляду.

Та оскільки закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності (п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК) є нереабілітуючою підставою, така особа не звільняється від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду та позивач вправі вирішити свої вимоги в порядку цивільного судочинства (аналогічний правовий висновок в постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 06 березня 2024 року, справа № 296/4760/16-к; від 23червня 2022 року у справі № 204/2626/21 та ін.).

Відомостей про процесуальні витрати, зокрема на залучення експерта у справі відсутні, у зв`язку з чим апеляційний суд не приймає рішення про віднесення їх на рахунок держави.

Відсутні і відомості про наявність у справі речових доказів.

На час ухвалення рішення суду апеляційної інстанції заходи забезпечення кримінального провадження не застосовуються.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю і закрити кримінальне провадження.

Керуючись статтями 284, 285, 404, 405, 407, 417 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Павлоградської окружної прокуратури ОСОБА_5 , - задовольнити частково.

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності задовольнити.

Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2023 року, яким ОСОБА_6 виправдано за ч. 2 ст. 186 КК України, - скасувати.

Звільнити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 186 КК України на підставі п. 4 ч. 1 ст. 49 КК в редакції Закону № 245-VII від 16.05.2013 у зв`язку з закінченням строків давності.

Кримінальне провадження № 0000858 за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 КК України закрити на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку зі звільненням обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4