ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 619/3058/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/2194/24 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 115 КК України
УХВАЛА

Іменем України

23 жовтня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

захисника - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника та обвинуваченого на ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 24 вересня 2024 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 ,

встановила:

Вказаною ухвалою клопотання прокурора ОСОБА_8 задоволено.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, вважати продовженим до 22 листопада 2024 року, включно.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції захисник обвинуваченого ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 24 вересня 2024 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 та постановити нове рішення, яким змінити запобіжний захід на визначений у часі домашній арешт за адресою його фактичного постійного безперервного проживання, а саме: АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що ухвалення судом рішення про продовження дії запобіжного заходу передбачає необхідність дослідження і наявність або відсутність ризиків, і обґрунтованість повідомленої підозри та існування ризиків.

Захисник зазначала, що ОСОБА_7 затриманий та перебуває під вартою з 2023 року, тобто вже рік, неодноразово звертався до суду та прохав встановити законність його затримання та час та місце його фактичного затримання, вказував на те, що він жодного відношення не має до вказаного злочину. Судом вказане не перевірено, клопотання обвинуваченого не розглянуто, що призвело до неповноти судового розгляду.

Жодний ризик, передбачений ст. 177 КПК України, прокурором не доведений. Ризики, які зазначені в клопотанні, були встановлені судом при обранні щодо особи запобіжного заходу, на зараз під впливом часу вже втратили свою чинність, нових ризиків, які вбачає сторона обвинувачення не заявлено.

Обвинувачений ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 24 вересня 2024 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою скасувати; ухвалити нове рішення про застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу домашнього арешту за місцем мешкання.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що з моменту скасування Харківським апеляційним судом вироку Дергачівського районного суду Харківської області від 28 грудня 2023 року щодо нього минуло сім місяців. За цей період прокурор подав до суду чотири клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 і жодного разу в клопотаннях прокурор не надав суду та йому матеріалів, якими він обґрунтовує доводи клопотання та перелік свідків, яких він вважає за необхідне допитати під час судового розслідування, чим грубо порушує вимоги КПК України.

Під час винесення ухвали про продовження строку тримання під вартою судом першої інстанції не врахований факт відсутності обґрунтованої підозри про вчинення обвинуваченим цього злочину.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали вимоги апеляційної скарги, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного перегляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

При прийнятті зазначеного рішення стосовно ОСОБА_7 суд першої інстанції вважав обґрунтованими доводи прокурора про існування ризиків, передбачених пп. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а тому вважав за доцільне продовжити строк застосованого щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. При цьому, суд оцінив у сукупності всі обставини, у тому числі, тяжкість злочину, яке інкримінується обвинуваченому, суспільну небезпечність кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який раніше не судимий, тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання винним у злочині, у вчиненні якого він обвинувачуються. Крім того, судом враховано, що н допитані всі свідки, не досліджені матеріали справи. Обставини, визначені у ст. 178 КПК України, у сукупності свідчать про неможливість запобігання встановленим ризикам шляхом застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, та є всі підстави вважати, що ця міра запобіжного заходу зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених пп. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які стали підставою для обрання та продовження строку запобіжного заходу, та виправдовують тримання особи під вартою.

З наявних в матеріалах судового провадження відомостей вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину,який відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким умисним злочином проти життя та здоров`я особи, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі строком від семи до п`ятнадцяти років.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Доводи апеляційних скарг щодо не доведеності ризиків та не підтвердження їх існування спростовані матеріалами кримінального провадження та не свідчать про прийняття судом першої інстанції необґрунтованого рішення.

Щодо доводів обвинуваченого дій обвинуваченого про відсутність обґрунтованої підозри про вчинення ним злочину, який йому інкримінується, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Переглядаючи в порядку статті 422-1 КПК України ухвалу суду першої інстанції про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, апеляційний суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинуватою у вчиненні злочину, перевіряти наявність складу кримінального правопорушення.

З огляду на наведене, саме суд першої інстанції перевіряє фактичні обставини справи, досліджує докази, надає оцінку всім зібраним доказам як окремо, так і в їх сукупності та визначає чи є досліджений обсяг доказів достатнім для підтвердження пред`явленого обвинувачення, що в свою чергу не виключає наявності підстав, що свідчать про необхідність продовження обвинуваченому строку тримання під вартою.

Суд апеляційний інстанції, переглядаючи ухвалу суду в порядку статті 422-1 КПК України, позбавлений процесуальної можливості надавати оцінку дослідженим судом першої інстанції доказам, у зв`язку із чим вищезазначені доводи обвинуваченого є безпідставними.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні в матеріалах провадження відомості та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційних скарг захисника та обвинуваченого.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційні скарги захисника та обвинуваченого залишити без задоволення.

Ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 24 вересня 2024 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді: