Житомирський апеляційний суд
Справа №279/1057/18 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/64/24
Категорія ч.2 ст.187, ч.2 ст.186 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2024 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції в м.Житомирі матеріали кримінального провадження №279/1057/18 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19.06.2023 відносно
ОСОБА_8 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Коростень, Житомирської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 187, ч.2 ст.186 КК України,

в с т а н о в и в:
зазначеним вироком ОСОБА_8 у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.186 КК України за епізодом відкритого викрадення майна потерпілої ОСОБА_9 визнано невинуватим та виправдано на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю вчинення ним вказаного кримінального правопорушення.

Цим же вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.187, ч.2 ст.186 КК України і призначено йому покарання, за ч.2 ст.187 КК України у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частини майна, яке є власністю засудженого; за ч.2 ст.186 КК України у виді 5 років позбавлення волі.

Покарання за сукупністю кримінальних правопорушень призначено на підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частини майна, яке є власністю засудженого.

Запобіжний захід обраний ОСОБА_8 у даному кримінальному провадженні у вигляді домашнього арешту припинив свою дію 26.04.2018 року.

Строк відбуття покарання обчислено з дня приведення вироку до виконання.

Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, згідно пред`явленого органом досудового розслідування обвинувачення ОСОБА_8 , за попередньою змовою з особою, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження, спрямованою на вчинення розбійного нападу із застосуванням фізичного насильства, небезпечного для здоров`я потерпілого, 13 червня 2017 року о 00 годин 30 хвилин, перебуваючи неподалік буд. АДРЕСА_2 помітили ОСОБА_10 . Реалізуючи свої злочинні дії, ОСОБА_8 підійшов з переду до ОСОБА_10 , а особа, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження, зайшов за спину ОСОБА_10 . Після цього раптово та несподівано для ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , із застосуванням фізичного насильства небезпечного для життя і здоров`я потерпілого, яке виразилось в умисному нанесенні удару кулаком руки по обличчю ОСОБА_10 , від якого останній впав на землю, заподіяв потерпілому ОСОБА_10 умисні тілесні ушкодження у вигляді: синця по тильній поверхні лівого променевого - зап`ястного суглоба; закритого перелому човникоподібної кістки правого зап`ястка з допустимим зміщенням, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості. Продовжуючи свої злочинні дії, відразу ж після нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , особа, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження, відкрито заволоділа майном ОСОБА_10 , а саме мобільним телефоном «Нокіа-6303 Класік», вартістю 1114 гривень 54 копійок, кварцовим наручним годинником, вартістю 800 гривень, а ОСОБА_8 - срібним ланцюжком з хрестиком, вартістю 300 гривень, а всього відкрито заволоділи майном потерпілого ОСОБА_10 на загальну суму 2214 гривень 54 копійки, після чого з місця події зникли.

Повторно, 22 червня 2017 року о 08 годин 40 хвилин, ОСОБА_8 , за попередньою змовою з особою, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження, спрямованою на відкрите викрадення чужого майна, перебуваючи неподалік зупинки громадського транспорту по АДРЕСА_3 , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, діючи умисно з корисливих спонукань, підійшли до потерпілої ОСОБА_11 та застосовуючи фізичне насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я останньої, а саме використовуючи свою фізичну перевагу, особа, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження, ззаду обхватив руками тулуб та руки ОСОБА_11 , чим позбавив можливості останню чинити опір. В цей час ОСОБА_8 підійшов з переду до ОСОБА_11 та шляхом ривка зірвав з шиї золотий жіночий ланцюг, вагою 14 грамів, разом з золотим хрестиком, вагою 2,5 грами та золотою ладанкою, вагою 1,1 грама, внаслідок чого відкрито викрали чуже майно, яке належить потерпілій ОСОБА_11 на загальну суму 17600 гривень 00 копійок. Після цього, ОСОБА_8 , з метою уникнення переслідування, умисно відштовхнув потерпілу ОСОБА_11 від себе, внаслідок чого остання впала на землю, та разом з особою, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження, з місця вчинення злочину зникли.

Повторно, 09 серпня 2017 року о 08 годин 00 хвилин, ОСОБА_8 , за попередньою змовою з особою, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження, спрямованою на відкрите викрадення чужого майна, перебуваючи неподалік буд. АДРЕСА_4 , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, діючи умисно з корисливих спонукань, підійшли до потерпілої ОСОБА_9 та застосовуючи фізичне насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я останньої, та виразилось в тому, що ОСОБА_8 , використовуючи свою фізичну перевагу, умисно штовхнув ОСОБА_9 , в результаті чого остання впала на землю, а особа, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження, притиснув потерпілу до землі, тим самим позбавив можливості чинити опір, відкрито викрав золотий ланцюжок вагою 20 грамів та золотий браслет вагою 3 грами, на загальну суму 23000 гривень 00 копійок та з місця вчинення злочину зникли.

Постановляючи виправдувальний вирок відносно ОСОБА_8 в частині обвинувачення за ч.2 ст.186 КК України, а саме у відкритому викраденні майна потерпілої ОСОБА_9 , судом першої інстанції встановлено відсутність достатніх та достовірних доказів, які б в їх сукупності та взаємозв`язку поза розумним сумнівом доводили винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочині по вищенаведеному епізоду.

Під час судового розгляду, за результатами дослідження всіх наданих доказів та їх сукупного аналізу, судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 , 13 червня 2017 року о 00 годин 30 хвилин, за попередньою змовою з особою, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження, спрямованою на вчинення розбійного нападу із застосуванням фізичного насильства, небезпечного для здоров`я потерпілого, перебуваючи неподалік будинку АДРЕСА_2 помітили ОСОБА_10 . Реалізуючи свої злочинні дії, ОСОБА_8 підійшов з переду до ОСОБА_10 , а особа, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження, зайшов за спину ОСОБА_10 .. Після цього раптово та несподівано для ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , із застосуванням фізичного насильства небезпечного для життя і здоров`я потерпілого, яке виразилось в умисному нанесенні удару кулаком руки по обличчю ОСОБА_10 , від якого останній впав на землю, заподіяв потерпілому ОСОБА_10 умисні тілесні ушкодження у вигляді: синця по тильній поверхні лівого променевого - зап`ястного суглоба; закритого перелому човникоподібної кістки правого зап`ястка з допустимим зміщенням, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості. Продовжуючи свої злочинні дії, відразу ж після нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , особа відносно якої матеріали виділено в окреме провадження, відкрито заволоділа майном ОСОБА_10 , а саме мобільним телефоном «Нокіа-6303 Класік», вартістю 1114 гривень 54 копійок, кварцовим наручним годинником, вартістю 800 гривень, а ОСОБА_8 - срібним ланцюжком з хрестиком, вартістю 300 гривень, а всього відкрито заволоділи майном потерпілого ОСОБА_10 на загальну суму 2214 гривень 54 копійки, після чого з місця події зникли.

Повторно, 22 червня 2017 року, о 08 годин 40 хвилин, ОСОБА_8 , за попередньою змовою з особою, відносно якої матеріали виділено у окреме провадження, спрямованою на відкрите викрадення чужого майна, перебуваючи неподалік зупинки громадського транспорту по АДРЕСА_3 , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, діючи умисно з корисливих спонукань, підійшли до потерпілої ОСОБА_11 та застосовуючи фізичне насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я останньої, а саме використовуючи свою фізичну перевагу, особа, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження, ззаду обхватила руками тулуб та руки ОСОБА_11 , чим позбавила можливості останню чинити опір. В цей час ОСОБА_8 підійшов з переду до ОСОБА_11 та шляхом ривка зірвав з шиї золотий жіночий ланцюг, вагою 14 грамів, разом з золотим хрестиком, вагою 2,5 грами та золотою ладанкою, вагою 1,1 грама, внаслідок чого відкрито викрали чуже майно, яке належить потерпілій ОСОБА_11 на загальну суму 17600 гривень 00 копійок. Після цього ОСОБА_8 з метою уникнення переслідування, умисно відштовхнув потерпілу ОСОБА_11 від себе, внаслідок чого остання впала на землю, та разом з особою, відносно якої матеріали виділено в окреме провадження. з місця вчинення злочину зникли.

Умисні дії ОСОБА_8 , які виразилися у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчиненими за попередньою змовою групою осіб, кваліфіковано судом за ч.2 ст.187 КК України.

Умисні дії ОСОБА_8 , які виразились у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненими повторно, поєднаними з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої ОСОБА_11 , кваліфіковано судом за ч.2 ст.186 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор Коростенської окружної прокуратури ОСОБА_12 просить скасувати вирок суду першої інстанції, як незаконний, та ухвалити новий, яким ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.187 КК України і призначити йому покарання, за ч.2 ст.187 КК України у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією усього майна, яке є власністю засудженого; за 2 ст. 186 КК України у виді 5 років позбавлення волі. Покарання за сукупністю кримінальних правопорушень призначити на підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією усього майна, яке є власністю засудженого.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 просить скасувати оскаржуваний вирок, а кримінальне провадження на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України закрити у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 помилково вказують на ОСОБА_8 , як на особу, яка вчинила щодо них грабіж, їх показання свідчать про недоведеність вчинення ОСОБА_13 інкримінованих йому злочинів. Вважає, що навіть при доведеності вини ОСОБА_14 в нападі на ОСОБА_10 дії обвинуваченого по вказаному епізоду помилковою кваліфіковано за ч.2 ст.187 КК України, оскільки у вироку суду прямо вказано що ОСОБА_10 від удару рукою в обличчя впав, і саме від падіння отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження, що також підтверджується висновком СМЕ. Будь-яких інших тілесних ушкоджень, крім травм отриманих в результаті падіння, у ОСОБА_10 виявлено не було. Оскільки травми отримані при падінні не є наслідком нанесеного удару/ударів від невідомої особи, що здійснила напад, правильною кваліфікацією вказаного епізоду може бути лише ч.2 ст.186 КК України - тому що умисні дії виразились в нанесенні удару рукою по обличчю, а перелом руки - це тілесне ушкодження яке отримано в результаті необережних дій. Посилається також на те, що покази надані ОСОБА_10 в ході судового розгляду, що він ще до нападу на нього, неодноразово зустрічав ОСОБА_15 та Борового в районі «Пашини» міста Коростень, та наглядно їх знав, і під час нападу добре запам`ятав їх обличчя, суперечать його першочерговим поясненням, які він надав судовому експерту під час обстеження 20.06.2017 року на наявність тілесних ушкоджень, що повністю спростовує надані ним пояснення в ході судового розгляду. Відповідно до протоколу пред`явлення для впізнання від 13.12.2017 року, потерпілий ОСОБА_10 впізнав ОСОБА_14 по рисам обличчя, зросту та статури тіла. Однак у вказаному протоколі містяться лише фото обличчя, по якому дуже важко впізнати ОСОБА_14 , навіть знаючи його особисто, що ставить під сумнів щирість показів потерпілого ОСОБА_10 та правильність вказаного впізнання. Вважає, що суд мав би критично оцінити показання потерпілого ОСОБА_10 , оскільки вони різняться з показаннями наданими під час досудового розслідування. Зазначає, що 13.12.2017 року, проводилось впізнання з потерпілою ОСОБА_16 , яка пояснила що в кабінеті слідчого на столі лежали 7 чи 8 фотографій, і серед вказаних фотографій вона впізнала ОСОБА_15 та Борового. Проте вказані обставини не вказані в протоколах впізнання, що ставить під сумнів щирість її показів, та законність проведення такої слідчої дії як впізнання, адже в протоколі зазначено що вона впізнає ОСОБА_14 по рисам обличчя, зросту та статурі тіла. Вважає, що посилання суду у вироку на те, що даних про те що потерпілий ОСОБА_10 та ОСОБА_17 оговорюють обвинуваченого ОСОБА_14 не встановлено, аналіз показань потерпілих не викликають сумніви у їх правдивості, є помилковим, оскільки суд у цьому ж самому вироку по епізоду грабежу ОСОБА_9 визнав ОСОБА_14 невинуватим та виправдав його у зв`язку із недоведеністю вчинення ним вказаного кримінального правопорушення. Також зазначає, що під час досудового розслідування жодних викрадених речей у ОСОБА_14 виявлено не було, а викрадені речі здавала в ломбард інша особа, що було встановлено в ході досудового розслідування. Посилається на те, що жодний із досліджених під час розгляду даної справи в суді першої інстанції доказів не свідчить саме про вчинення ОСОБА_8 , інкримінованих йому злочинів. Крім того, аргументує свої вимоги тим, що призначене покарання у виді 7 років позбавлення волі навіть при доведеності вини є очевидно несправедливим, оскільки є надто суворий, немотивований судом першої інстанції. Зазначає, що судом першої інстанції належним чином не було враховано ряд пом`якшуючих обставин, а саме те, що він раніше несудимий, позитивно характеризується, одружений, наявність постійного місця проживання, постійної реєстрації, працевлаштований, до затримання працював.

В ході апеляційного перегляду вироку Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19.06.2023 року прокурор відмовився від поданої апеляційної скарги, відмова була прийнята апеляційним судом, що стало наслідком закриття апеляційного провадження за цією скаргою відповідно до положень ст.403 КПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які просили задовольнити апеляційну скаргу останнього, заперечення прокурора щодо задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає з таких підстав.
Згідно ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.
Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.187, ч.2 ст.186 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст.94 КПК України.
В ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_8 винним себе у пред`явленому обвинуваченні не визнав, від дачі показань відмовився, вказавши, що інкриміновані злочини не вчиняв.
Аналогічна позиція обвинуваченого в суді апеляційної інстанції.
Колегія суддів зазначає, що невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_8 є його правом та способом захисту, при цьому апеляційний суд погоджується із критичною оцінкою місцевим судом показань ОСОБА_8 щодо його непричетності до кримінальних правопорушень по факту розбійного нападу на ОСОБА_10 та відкритого заволодіння майном ОСОБА_18 , та вважає що суд першої інстанції обґрунтовано відхилив таку позицію обвинуваченого, виходячи з того, що вона не узгоджується, суперечить та спростовується сукупністю наявних доказів у даному кримінальному провадженні, які належним чином досліджені та оцінені судом.
Так, потерпілий ОСОБА_10 надав показання, що 13 червня 2017 року близько 23 години повертався з роботи додому. На повороті вул.Жовтневій побачив ОСОБА_8 та ОСОБА_19 , які вибігли один зліва, інший справа та стали позаду нього. Третій чоловік з розбігу наніс йому удар в обличчя. Він розумів, що падає, тому згрупувався при падінні. Внаслідок цього отримав перелом руки, звертався в травмпункт та перебував на лікарняному. Вважає, що також отримав струс головного мозку, в подальшому звертався до невролога. Спочатку він не повідомляв працівникам поліції, що нападників було троє, оскільки один з них вже помер, тому вважав це неетичним. Цією особою був брат ОСОБА_19 .. Саме він знімав ланцюжок. Інші в цей час знімали годинник та забирали з карману мобільний телефон. Хто саме, що робив сказати не може, однак враховуючи, що ці дії відбувались одночасно, тому відчував, що їх вчиняють троє осіб. Зазначив, що ОСОБА_8 та ОСОБА_19 знав як мешканців свого мікрорайону, знав де вони мешкають, як їх звати, територія де відбувався напад добре освітлювалась, тому в їх особах не помиляється. Вказав, що слідчому також не повідомляв про те, що перед нападом бачив знайомих, один з яких попереджав його про те, що він може стати жертвою «гоп-стопу» від трьох осіб.
Потерпіла ОСОБА_11 повідомила в судовому засіданні, що ОСОБА_8 та ОСОБА_19 знала наглядно, оскільки працює в мікрорайоні «Пашин», тому бачила їх в автобусі. 22.06.2017 року вона вийшла з автобусу на зупинці біля автосвіту, пройшла повз приміщення столової. Разом з нею йшла бухгалтер підприємства в якому вона працює. Помітила біля дерева ОСОБА_8 та ОСОБА_19 .. На останньому була перука у формі «каре» чорного кольору з вставками вишневого кольору. Одягнутий ОСОБА_19 був у куртку чорного кольору, спортивну кофту з капюшоном та чорні штани, а ОСОБА_8 був у голубій куртці та окулярах. Вони підбігли, відштовхнули бухгалтера, ОСОБА_19 ззаду охопив її руками, в цей час ОСОБА_15 зірвав з неї золотий ланцюжок, після чого відштовхнув. Від поштовху вона впала, вдарилась головою, отримавши струс мозку, внаслідок чого перебувала на лікуванні два тижні. При цих діях з ОСОБА_8 спали окуляри. Коли вона впала, окуляри опинились біля неї, ОСОБА_8 нагнувся, мабуть хотів їх забрати або забрати її сумку, яка також була поряд, однак це в нього не вийшло. Бухгалтер кричала, нападники побігли в напрямку м`ясокомбінату, у руках ОСОБА_8 був її ланцюжок. Жінка, яка перебувала з нею, кричала у слід. Від людей, які перебували на вулиці дізналась, що в кущах стояв мопед на якому хлопці втекли. Вказала, що має гарну зорову пам`ять, тому в нападниках не помиляється і все добре пам`ятає.
Свідок ОСОБА_20 показала, що разом з ОСОБА_21 вийшли з автобуса та рухались в напрямку місця роботи. Побачили двох хлопців, які стояли обличчям один до одного. Ці хлопці підбігли до ОСОБА_22 і почали зривати ланцюжок, при цьому один з хлопців обхопив ОСОБА_22 , щоб та не могла чинити опір, а її штовхнули. Вона почала кричати. Після того як зірвали ланцюжок хлопці побігли в бік розташування м`ясокомбінату. Вказала, що один з хлопців був у кольоровій перуці. З обвинувачених впізнає ОСОБА_19 , як особу, яка вчинила протиправні дії.
Крім того, в основу свого висновку про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, суд першої інстанції обґрунтовано поклав сукупність письмових доказів кримінального провадження, зокрема дані:
- витягів з Єдиного реєстру досудових розслідувань з яких слідує, що повідомлення про кримінальні правопорушення були внесені до ЄРДР 12.06.2017 року за заявою ОСОБА_11 з правовою кваліфікацією дій за ч.2 ст.186 КК України, ОСОБА_10 13.06.2017 року з правовою кваліфікацією дій за ч.2 ст.187 КК України;
- протоколу прийняття заяви від ОСОБА_10 про вчинене кримінальне правопорушення від 13.06.2017 року зі змісту якого слідує, що 13.06.2017 року близько 00 годин 30 хвилин невстановлені особи поблизу будинку АДРЕСА_2 відкрито заволоділи його мобільним телефоном, хрестиком та годинником;
- протоколу огляду місця події від 13.06.2017 року, з фототаблицею до нього, яким зафіксовано місце вчинення злочину, обстановка на місці злочину;
- документів щодо належності та вартості мобільного телефону марки «Nokia»;
- висновку судово-медичної експертизи №143 від 21.07.2017 року про наявність у ОСОБА_10 тілесних ушкоджень у вигляді синця по тильній поверхні лівого променево-зап`ясного суглоба, закритого поперечного перелому човновидної кістки правого зап`ястка з допустимим зміщенням, які утворилось внаслідок дії тупих твердих предметів, можливо при обставинах і в термін вказаним обстежуваним та відноситься до категорії середнього ступеня тяжкості за критерієм тривалого розладу здоров`я;
- інформації надана на запит слідчого від Повного товариства «ЛОМБАРД ДОНКРЕДИТ ТОВ «Інтер-Ріелті» і компанія» з якої слідує, що ОСОБА_23 отримав у товаристві кредит під предмет застави мобільного телефону марки «Nokia 6303 ІМЕІ: НОМЕР_1 , до якої надано фіскальний чек та договір №ДОН від 24.06.2017 року про заміну кредитора у зобов`язанні (відступлення права вимоги);
- протоколу тимчасового вилучення майна від 06.12.2017 року яким зафіксовано добровільну видачу громадянином ОСОБА_24 мобільного телефону марки «Nokia 6303 І Classik» з ІМЕІ: НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_10 ;
- протоколу огляду вказаного телефону та визнання його речовим доказом;
- рапорту о/у СКП Коростенськго ВП ГУНП в Житомирській області ОСОБА_25 , зі змісту якого слідує, що при проведенні перевірки активації в мережі мобільного зв`язку мобільного телефону ««Nokia 6303 ІМЕІ: НОМЕР_1 вказаний номер працював;
- ідентифікації користувача абонентського номеру, який належить ОСОБА_19 , з яким з 13.06.2017 року по 16.06.2017 року відбувався зв`язок з мобільного телефону потерпілого ОСОБА_10 ;
- протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 13.12.2017 року якими зафіксовано впізнання ОСОБА_10 по фото ОСОБА_19 та ОСОБА_8 , як осіб причетних до нападу;
- протоколу обшуку від 23.08.2017 року, який проводився на підставі ухвали слідчого судді за місцем проживання ОСОБА_19 ( АДРЕСА_5 ), зі змісту якого слідує про виявлення перуки, фіскальних чеків ПТ «Ломбард «Добродар» на ім`я ОСОБА_23 , 4 предметів схожих на патрони;
- протоколу обшуку від 23.08.2017 року проведеного за ухвалою слідчого судді за адресою, АДРЕСА_6 , зі змісту якого слідує про виявлення бити, перуки, наручного годинника, зварювальний інвентар та зварювальну маску, 3 мобільні телефони, МР 3 плеєр, ланцюжок жовтого кольору, роутер;
- протоколу слідчого експерименту проведеного 22.02.2018 року за участю потерпілого ОСОБА_10 , який вказав на місце вчинення на нього нападу та відобразив нанесення ударів, з фототаблицею до нього;
- рапортів уповноваженої особи Коростенського ВП зареєстровані в журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події за №4689 від 23.06.2017 року , №4716 від 24.06.2017 року зі змісту яких слідує про надходження повідомлення від лікаря травмпункту Коростенської ЦМЛ про надання медичної допомоги ОСОБА_11 ;
- протоколу прийняття заяви від ОСОБА_11 , датованого 22.06.2017 року, про вчинене кримінальне правопорушення від 23.06.2017 року зі змісту якого слідує, що 22.06.2017 року о 8 годині 40 хвилин невстановлені особи по АДРЕСА_3 відкрито заволоділи її майном, а саме золотими виробами на суму 17600 гривень;
- протокол огляду місця події від 22.06.2017 року, з фототаблицею до нього, яким зафіксовано місце вчинення злочину, обстановка на місці злочину, виявлені сліди низу взуття, з фототаблицею до нього;
- довідки травмпункту Коростенської ЦМЛ №2956 від 23.06.2017 року про надання медичної допомоги ОСОБА_11 з приводу ЗЧМТ, струсу мозку, забою потиличної ділянки голови;
- довідки від 24.06.2017 року, зміст якої містить інформацію про те. що ОСОБА_11 внаслідок отриманих тілесних ушкоджень була госпіталізована в хірургічне відділення ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
- протоколу огляду сонцезахисних окулярів, які були залишені на місці злочину одним з нападників, який був одягнутий в блакитну куртку, фототаблицею до даного протоколу;
- фотознімків із зображенням двох осіб, причетних до нападу, які було надано потерпілою ОСОБА_11 з камер зовнішнього спостереження для приєднання до матеріалів кримінального провадження;
- протоколу огляду наданих фотознімків від 23.06.2017 року;
- протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 13.12.2017 року якими зафіксовано впізнання ОСОБА_11 по фото ОСОБА_19 та ОСОБА_8 , як осіб причетних до нападу;
- протоколу слідчого експерименту проведеного 22.02.2018 року за участю потерпілої ОСОБА_11 , яка вказала на місце вчинення на неї нападу, місце де стояли до нападу нападники, їх дії при нападі, напрямок руху куди побігли після вчинення відкритого викрадення її майна, з фототаблицею до нього.
Відтак, колегія суддів вважає безпідставними апеляційні доводи сторони захисту про непричетність обвинуваченого до вчинення інкримінованого йому злочину та що районним судом в ході судового розгляду справи не було здобуто належних, допустимих та достатніх доказів вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Колегія суддів відхиляє твердження захисника ОСОБА_7 про не вірну оцінку показань потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які на думку захисника не доводять вини обвинуваченого ОСОБА_8 , оскільки потерпілі є безпосередніми очевидцями вчинених щодо них злочинів, розбою та грабежу відповідно, безпосередньо в судовому засіданні вказали на ОСОБА_8 , як на особу, яка вчинила щодо них злочини, а тому їх показання є прямими доказами вини обвинуваченого.
В ході судового розгляду в суді першої інстанції та в суді апеляційної інстанції не встановлено мотивів для обмови потерпілими ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_8 . Не наведено таких мотивів захисником і у поданій апеляційній скарзі.
Що стосується такої слідчої дії, як пред`явлення для впізнання, на яку звертає увагу захисник в поданій апеляційній скарзі, то колегія суддів зауважує, що пред`явлення для впізнання це слідча дія, яка полягає у демонстрації потерпілому, свідку або підозрюваному у передбаченому законом порядку особи чи предмета, які, за версією органу досудового розслідування, особа, що впізнає, спостерігала раніше та зберегла у пам`яті їхній образ, з метою встановлення їх тотожності. Отже, сутністю пред`явлення для впізнання є ідентифікація особи, предмета за їх відображенням у психофізіологічній формі, що зберігається у пам`яті людини.
Надаючи оцінку вказаним доказам, колегія суддів зазначає, що потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 впізнали ОСОБА_8 як особу, що вчинили щодо них злочини проти власності, за рисами обличчя, статурою, та зростом, і на думку колегії суддів, бачучи на власні очі у них відтворився образ обвинуваченого саме за сукупністю ознак, що збереглися у їх пам`яті.
На переконання апеляційного суду, підстав сумніватись у показаннях потерпілих як по епізоду розбійного нападу на ОСОБА_10 , так і по епізоду грабежу щодо ОСОБА_11 немає, оскільки вони були попереджені про кримінальну відповідальність за ст.384 КК України, а їх пояснення загалом є чіткими, логічними та послідовними, повністю узгоджуються із письмовими доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження, а незгода сторони захисту із правовою оцінкою судом показань, не є підставою для визнання їх неналежними чи недопустимими.
В частині апеляційних доводів захисника ОСОБА_7 з приводу неузгодженості показань потерпілого ОСОБА_10 із висновком СМЕ №143 від 20.06.2018 року, в якому серед іншого зазначено, що зі слів обстежуваного злочин щодо нього вчинили три незнайомі чоловіки, колегія суддів зауважує, що згідно з ч. 1 ст.23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо; показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Враховуючи наведене, а також те, що показання потерпілих, даних в суді першої інстанції, повністю узгоджуються з іншими доказами у справі, колегія суддів не вбачає підстав для не взяття їх до уваги чи визнання їх завідомо неправдивими та в силу положень ст.23 КПК України не надає оцінку їх показанням, наданих на стадії досудового розслідування. Висновки суду першої інстанції про надання оцінки висновку експерта №143 від 20.06.2018 року саме в частині визначення експертом виду ушкодження, його особливості, механізму утворення і його тяжкості є правильними.
Доводи сторони захисту про те, що навіть при доведенні вини ОСОБА_8 в нападі на ОСОБА_10 , дії обвинуваченого слід кваліфікувати з ч.2 ст.186 КК України, апеляційний суд визнає неспроможними, з огляду на таке.
Так, кваліфікація злочину - це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.
За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінальним процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.
Системний аналіз суспільно небезпечного діяння, вчиненого ОСОБА_8 , а саме: сукупність юридичних ознак, що визначають його як конкретний злочин, дають підстави вважати, що в діях обвинуваченого наявні усі елементи складу закінченого злочину, що йому інкримінують, зокрема, злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України.
За загальним визначенням розбій як злочин проти власності, це напад із метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства. Розбій належить до усічених складів злочину, вважається завершеним з моменту вчинення самого нападу.
Під нападом у складі розбою слід розуміти раптову, несподівану для потерпілого, короткочасну, агресивну, насильницьку дію, спрямовану на протиправне заволодіння чужим майном. Напад органічно пов`язаний із фізичним або психічним насильством, яке при розбої має так званий інструментальний характер - виступає способом заволодіння майном або його утримання.
У разі вчинення розбою посягання відбувається на основний безпосередній об`єкт право власності, на який насамперед спрямований цей злочин, та на додатковий безпосередній об`єкт, у зв`язку із посяганням на право власності, життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу. Наявність додаткового безпосереднього об`єкта дає підстави для розмежування складів злочину, як у цьому випадку розбою та грабежу.
Однією з ознак, що характеризують розбій, є саме насильство або погроза його застосування, метою якого є намір одразу подолати опір потерпілого й упередити його протидію нападу. Агресивність, раптовість, небезпечність й спрямованість таких дій на подолання опору щодо особи, яка зазнала нападу, є відмінною ознакою розбою від грабежу. При розмежуванні грабежу та розбою визначальним є не тільки наслідки, що настали в результаті застосування насильства до потерпілого чи її погрози, але й сам спосіб дії винних осіб, що й було враховано судом першої інстанції при кваліфікації дій обвинуваченого.
При відмежуванні насильницького грабежу від розбою має місце конкуренція кримінально-правових норм, з яких лише одна відображає юридичні ознаки вчиненого злочину, й одночасному застосуванню щодо одного й того самого діяння відповідні статті Особливої частини КК України не підлягають.
Критерієм такого розмежування є характер і тяжкість застосованого насильства як способу заволодіння чужим майном: при розбої воно є небезпечним для життя і здоров`я, а при грабежі такої небезпеки не несе.
У розумінні ст. 187 КК України небезпечним для життя чи здоров`я насильством є умисне заподіяння потерпілому легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, середньої тяжкості або тяжкого тілесного ушкодження, а також інші насильницькі дії, які не призвели до вказаних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров`я в момент їх вчинення.
Намір протиправно вилучити чуже майно й обраний спосіб його досягнення, який зазвичай включає в себе сукупність цілеспрямованих дій, становлять нерозривне ціле як елементи складу одного злочину.
Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 21.10.2021 року (справа № 752/23947/18, провадження № 51-498 км 21), від 31.07.2018 року (справа №405/3734/16-к), від 24.04.2018 року (справа № 235/164/16-к, провадження № 51-2608 км 18).
На переконання колегії суддів, обвинувачений ОСОБА_8 спільно з особою, матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження, враховуючи очевидний вигляд потерпілого ОСОБА_10 як особи середнього віку, чітко розуміли це, а тому, здійснюючи напад на потерпілого, враховуючи їх перевагу в кількості та силі, зокрема молодий вік ОСОБА_8 , неможливість потерпілого здійснити опір, очевидно усвідомлювали, що від їх раптових умисних насильницьких дій щодо заволодіння майном потерпілого ОСОБА_10 останній може отримати тілесні ушкодження, у тому числі середньої тяжкості, зокрема за конкретними обставинами даної справи безпосередньо при нанесені потерпілому удару в обличчя, що стало наслідком падіння на землю та перелому руки, а тому ці тілесні ушкодження отримані потерпілим саме внаслідок умисного застосування обвинуваченим та його спільником фізичного насильства відносно нього. Враховуючи, що внаслідок застосованого обвинуваченим ОСОБА_8 насильства потерпілому були заподіяні тілесні ушкодження середньої тяжкості, то це насильство є небезпечним для здоров`я останнього. Крім того, саме після усунення можливого опору потерпілого зазначеним насильницьким способом, ОСОБА_8 та особа, стосовно якої матеріали виділені в окреме провадження, змогли фактично вже безперешкодно заволодіти його майном.
Колегія суддів наголошує на нерозривності та взаємозалежності нападу й відповідного насильства як ознак розбою, оскільки напад як ознака розбою, втілюється у фізичному або психічному насильстві, що здатне зумовити заволодіння чужим майном, що мало місце в цьому кримінальному провадженні. Дії обвинуваченого ОСОБА_8 спільно з особою, матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження були агресивними, спрямовані на насильницьке подолання опору по відношенню до особи, яка зазнала нападу, що в сукупності з умислом винних на вчинення вказаних дій, правильно кваліфіковано як розбій.
Апеляційний суд також враховує і відповідні роз`яснення в п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» №10 від 06.11.2009, згідно яких умисне або необережне (на що звертає увагу сторона захисту) заподіяння у процесі розбою тяжкого тілесного ушкодження охоплюється статтею 187 КК України і додаткової кваліфікації за ст.121 чи за ст.128 КК України не потребує. На переконання апеляційного суду, аналогічна оцінка (охоплення ч.2 ст.187 КК України) стосується і щодо заподіяння потерпілому у процесі розбою середньої тяжкості тілесного ушкодження.
З огляду на викладене, доводи сторони захисту щодо невідповідності вироку суду першої інстанції фактичним обставинам справи та наявність підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого, не ґрунтуються на матеріалах справи та зводяться до формальної незгоди з висновками суду щодо оцінки доказів, які були досліджені судом та наведені у вироку.
Не спростовують висновків суду першої інстанції посилання захисника на ту обставину, що по епізоду грабежу ОСОБА_9 . ОСОБА_8 визнаний судом не винуватим, оскільки відсутність достатніх доказів вини обвинуваченого по одному інкримінованому йому епізоду не є свідченням їх відсутності по інших епізодах злочинної діяльності чи їх критичної оцінки.
Переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність та вмотивованість наведених висновків апеляційного суду апеляційна скарга захисника не містять.
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 187, ч.2 ст.186 КК України, прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини (рішення «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року), а тому підстав для задоволення апеляційних вимог захисника обвинуваченого за обставин, викладених в поданій ним апеляційній скарзі, не вбачається.
Що стосується апеляційних вимог захисника ОСОБА_7 щодо суворості призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , колегія суддів враховує вимоги статті 65 КК України, відповідно до якої суд призначає покарання у межах, установлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як вбачається із змісту вироку, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд врахував ступінь тяжкості та ступінь суспільної небезпеки вчинених ним кримінальних правопорушень, а також характеризуючі дані особи обвинуваченого, який є особою працездатного віку, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягався, та відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують його покарання.
Європейський суд з прав людини, у справі "Скоппола проти Італії" від 17.09.2009 зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. У справі "Бакланов проти Росії" від 09.06.2005 та "Фрізен проти Росії" від 24.03.2005, суд зазначив, що "досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було свавільним", а у справі "Ізмайлов проти Росії" від 16.10.2008 суд встановив, що "для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити "особистий і надмірний тягар для особи".
Колегія суддів погоджується з встановленими судом обставинами, які впливають на вид і розмір покарання, й вважає, що покарання ОСОБА_8 у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частини майна, яке є його власністю, за своїм видом і розміром є таким, що відповідає ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, а тому підстав вважати призначене покарання явно несправедливим у наслідок суворості у суду не має.
Доводи захисника про те, що суд не в повній мірі врахував ряд пом`якшуючих обставин, зокрема сімейний стан, наявність постійного місця проживання та реєстрації не заслуговують на увагу, оскільки вказані обставини існували і на час вчинення злочинів і не стали стримуючим фактором для ОСОБА_8 у його протиправній поведінці.
Інших обставин, які б могли істотно вплинути на постановлення іншого рішення в частині призначеного покарання апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 не містить.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Таке покарання є достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.
Тому, підстав вважати призначене покарання вочевидь несправедливим, всупереч доводів апеляційної скарги захисника, колегія суддів не знаходить.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у провадженні, які були б підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, апеляційним судом не встановлено.
Відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.
Отже, апеляційний суд не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги сторони захисту та скасування законного, обґрунтованого та вмотивованого вироку суду першої інстанції стосовно ОСОБА_8 .
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19.06.2023 відносно ОСОБА_8 без змін.
На ухвалу апеляційного суду учасниками судового розгляду справи можуть бути подані касаційні скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим який тримається під вартою, протягом того ж часу з моменту вручення йому копії рішення.
Судді :