Справа №463/5919/24
Провадження №1-кп/463/434/24
В И Р О К

іменем України

14 листопада 2024 року Личаківський районний суд м.Львова

в складі: головуючого судді ОСОБА_1

з участю: секретаря судових засідань ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченої ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001424 від 22.04.2024 про обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Донецьк, Донецької області, громадянки України, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , не заміжньої, маючої на утриманні неповнолітніх дітей 2018, 2019, 2022, 2023 років народження, раніше не судимої, -

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України,-

встановив:

21.04.2024 близько 19-00 год., після отримання табельної вогнепальної зброї та проведеного інструктажу керівництвом Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції, екіпаж «ОМЕГА-151» у складі командира роти №1 батальйону №2 УПП у Львівській області ДПП капітана поліції ОСОБА_6 та інспектора взводу №2 роти №1 батальйону №2 УПП у Львівській області ДПП старшого лейтенанта поліції ОСОБА_7 , які відповідно до Закону України «Про державний захист працівників судів та правоохоронних органів» є працівниками правоохоронного органу, будучи одягненими у формений одяг та знаходячись при виконанні своїх службових обов`язків, керуючись положеннями ч.1 ст.23 Закону України «Про Національну поліцію» здійснювали превентивну та профілактичну діяльність, спрямовану на запобігання вчиненню правопорушень, вживали заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень, а також згідно з ст. 44 Закону України «Про Національну поліцію» наділені правом застосування фізичної сили для забезпечення особистої безпеки та/або безпеки інших осіб, припинення правопорушення, затримання особи, яка вчинила правопорушення, якщо застосування інших заходів не забезпечує виконання поліцейським повноважень, покладених на нього законом та згідно з ст.45 Закону України «Про Національну поліцію» правом на застосування спеціальних засобів для забезпечення публічної безпеки і порядку, заступили на патрулювання Галицько-Личаківського району м.Львова.

21.04.2024 близько 22-35 год., ОСОБА_4 перебуваючи поблизу будинку АДРЕСА_2 , під час здійснення командиром роти №1 батальйону №2 УПП у Львівській області ДПП капітаном поліції ОСОБА_6 та інспектором взводу №2 роти №l батальйону №2 УПП у Львівській області ДПП старшим лейтенантом поліції ОСОБА_7 , адміністративного затримання ОСОБА_8 за вчинення адміністративного правопорушення, перешкоджаючи затриманню останнього, діючи умисно, усвідомлюючи що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 являються працівниками правоохоронного органу, перебувають у форменному одязі та виконують службові обов?язки, нанесла ОСОБА_7 удар рукою в праву сторону обличчя, в результаті чого спричинила останній тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку, який відповідно до висновку експерта відноситься до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров?я та умисно вкусила за ліву руку ОСОБА_6 в результаті чого спричинила останньому тілесні ушкодження у вигляді забою, здавлення лівої кисті, яке відповідно до висновку експерта відноситься до легкого тілесного ушкодження.

В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 свою вину у вчиненні даного кримінального правопорушення визнала повністю. Додатково зазначила, що хотіла захистити свого брата ОСОБА_8 , якого затримували працівники поліції. У вчиненому обвинувачена розкаялась та просить суворо її не карати. Цивільні позови потерпілих визнала у повному обсязі.

Оскільки учасники судового провадження визнали недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювалися, і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, немає сумнівів у добровільності їх позиції, судовий розгляд кримінального провадження проведено у відповідності до вимог ч.3 ст.349 КПК України. При цьому, судом їм було роз`яснено, що в цьому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Враховуючи викладене вище, суд, дослідивши матеріали, що характеризують особу обвинуваченої, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

Дії ОСОБА_4 за ч.2 ст.345 КК України умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, кваліфіковано правильно.

При призначенні покарання суд керується наступним.

Згідно з п.3 ч.1 ст.65 КК України, суд призначаючи покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2004р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст.65 ККУкраїни стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Згідно з п.3 вищезазначеної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Тому, виходячи з принципу індивідуалізації покарання суд враховує обставини вчинення кримінального правопорушення, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно з ст.12 КК України відноситься до нетяжких злочинів.

Особи обвинуваченої ОСОБА_4 , яка раніше не судима, має постійне місце проживання, є одинокою матір`ю на утриманні якої перебувають четверо неповнолітніх дітей, обставини, що пом`якшують покарання щире каяття у вчиненому, відсутність обставин, що обтяжують покарання, та вважає за необхідне призначити покарання в межах санкції ч.2 ст.345 КК України.

Разом з тим, беручи до уваги дані про особу обвинуваченої, з врахуванням всіх обставин вчиненого кримінального правопорушення в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що також при призначенні покарання має бути застосований принцип гуманізації відповідальності з врахуванням засад закріплених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню згідно зі ст.9 Конституції України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а тому суд прийшов до переконання, з врахуванням думки прокурора та потерпілого ОСОБА_6 , що виправлення обвинуваченої можливе в умовах без ізоляції від суспільства та відбування призначеного покарання і її слід звільнити від відбування покарання з випробуванням, застосувавши ст.75 КК України.

З приводу заявлених цивільних позовів потерпілими до обвинуваченої ОСОБА_4 про стягнення з останньої матеріальної та моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, суд вважає, що такі підлягають задоволенню з врахуванням наступного.

Відповідно до ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно з ч.1 ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

На підставі ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Ст.1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно з ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає серед іншого у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

У п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди» зазначено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Судом встановлено, що обвинуваченою при вчиненні кримінального правопорушення було заподіяно потерпілим легкі тілесні ушкодження. У зв`язку з чим потерпіла ОСОБА_7 перебувала на лікарняному 22 дні. Сума заявлених позовних вимог щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди потерпілими не є непомірною, оскільки діями обвинуваченої останнім спричинено фізичний біль, емоційні та душевні страждання. А з врахуванням думки обвинуваченої, яка цивільні позови визнала, суд вважає, що такі підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.370, 374 КПК України, суд,

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України і призначити їй покарання у виді трьох років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо вона протягом іспитового строку 2 (два) роки не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на неї обов`язки.

На підставі ст.76 КК України покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 10000грн. (десять тисяч) моральної шкоди.

Цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_4 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 10000грн. (десять тисяч) моральної шкоди та 7193 грн. матеріальної шкоди, а всього 17193 грн. (сімнадцять тисяч сто дев`яносто три).

Речові докази:

П`ять СD-R дисків, на якому наявні відеофайли з відеозаписами камер відеоспостереження та нагрудних камер поліцейських залишити при матеріалах справи.

На вирок суду може бути подана апеляційна скарга через суд першої інстанції до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно вручити прокурору і обвинуваченій.

Суддя: ОСОБА_1