КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_7 , який брав участь у провадженні в суді першої інстанції, на вирок Дарницького районного суду міста Києва від 29 липня 2021 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

захисника - ОСОБА_10 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а :

Вироком Дарницького районного суду міста Києва від 29 липня 2021 року

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, та призначено покарання за ч. 1 ст. 185 КК України у виді арешту на строк 3 місяці.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_8 звільнено від покарання за скоєння кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Цим же вироком ОСОБА_8 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік. На підставі ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_8 обов`язки не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Цим же вироком ОСОБА_8 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.

Згідно з вироком суду ОСОБА_8 вчинив кримінальні правопорушення за таких обставин.

20.06.2016 приблизно о 18 год. 30 хв. ОСОБА_8 , перебуваючи в квартирі за місцем мешкання свого знайомого ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_2 , керуючись раптово виниклим умислом, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, вирішив таємно, викрасти чуже майно, яке належить ОСОБА_11 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_8 20.06.2016 близько 18 год. 30 хв., перебуваючи за вищевказаною адресою, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, умисно, таємно, шляхом вільного доступу викрав телефон марки «Samsung», SM-B360E Duos білого кольору, вартістю 1499 грн. та телефон марки «Apple iPhone 5», білого кольору, вартістю 6560 грн., що належать ОСОБА_11 .

В подальшому ОСОБА_8 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим завдав ОСОБА_11 матеріального збитку на загальну суму 8059 гривень.

Окрім того, ОСОБА_8 в період часу з 23 год. 00 хв. 04.06.2017 по 03 год. 00 хв. 05.06.2017, перебуваючи в квартирі за місцем мешкання свого знайомого за адресою: АДРЕСА_3 , керуючись раптово виниклим умислом, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, вирішив таємно, умисно, повторно викрасти чуже майно, яке належить ОСОБА_12 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне, повторне, викрадення чужого майна, ОСОБА_8 в період часу з 23 год. 00 хв. 04.06.2017 по 03 год. 00 хв. 05.06.2017, перебуваючи за вищевказаною адресою, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, умисно, таємно, повторно, шляхом вільного доступу викрав телефон марки «Samsung» SM-J7 чорного кольору, вартістю 6499 грн., що належить ОСОБА_12 .

В подальшому ОСОБА_8 з місця вчинення злочину зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим завдав ОСОБА_12 матеріального збитку на загальну суму 6499 грн.

Також у вироку суду викладено обвинувачення за ч. 2 ст. 289 КК України, пред'явленеорганом досудового слідства ОСОБА_8 , згідно з яким ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні вказаного злочину за таких обставин.

26.01.2015 приблизно о 17 годині 00 хвилин ОСОБА_8 , вживаючи алкогольні напої зі своїми знайомими неподалік магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за адресою: АДРЕСА_4 , керуючись раптово виниклим умислом, направленим на незаконне заволодіння транспортним засобом, автомобілем «Mersedes Benz Е220», 2001 року випуску, сірого кольору, номер кузову: НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , вартістю 142 015 грн. 38 коп., який на праві власності належить його знайомому ОСОБА_13 , помітив ключі від вищевказаного автомобіля, які лежали на столі поряд з ОСОБА_13 , та в момент, коли вони спільно вживали алкогольні напої, непомітно для останнього заволодів ними для полегшення вчинення злочину.

В подальшому, того ж дня, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння транспортним засобом, за допомогою вищевказаних ключів ОСОБА_8 , переконавшись у тому, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, підійшовши до вищевказаного автомобіля та відкривши дверцята водія, проник до салону авто «Mersedes Benz Е220», д.н.з. НОМЕР_2 , яке було припарковано на узбіччі за адресою: АДРЕСА_4 .

Продовжуючи свої злочинні дії, знаходячись в салоні вказаного автомобіля, за допомогою ключа, який мав при собі, ОСОБА_8 запустив двигун автомобіля та з місця вчинення злочину на викраденому автомобілі зник.

Того ж дня рухаючись на викраденому автомобілі «Mersedes Benz Е220», д.н.з. НОМЕР_2 , на перехресті вулиць Харківське Шосе та вулиці Привокзальна в м. Києві, не впоравшись із керуванням, здійснив зіткнення з автомобілем марки «Деу Ланос», д.н.з. НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_14 , в результаті чого пошкодив автомобіль марки «Mersedes Benz Е220», д.н.з. НОМЕР_2 , тим самим своїми діями завдавши власнику даного майна ОСОБА_13 значної матеріальної шкоди на суму 142 015 грн. 38 коп.

В апеляційний скарзі прокурор ОСОБА_7 , який брав участь у провадженні в суді першої інстанції, просить вирок Дарницького районного суду м. Києва від 29.07.2021 року в частині визнання невинуватим ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та виправдання його у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення - скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 29.07.2021 року в частині призначеного покарання за ч. 2 ст. 185 КК України та призначення ОСОБА_8 покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки, із звільненням ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік - скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особи обвинуваченого.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та призначити покарання за ч. 2 ст. 289 КК України у виді 5 років позбавлення волі.

Призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суровим остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді 5 років позбавлення волі.

В обґрунтування апеляційної скарги прокурор посилається на те, що оскаржуваний вирок є незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особи обвинуваченого.

Зокрема, суд, при визнанні ОСОБА_8 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, достатньою мірою не врахував обставини справи та докази сторони обвинувачення.

Так, в ході допиту обвинувачений підтвердив, що він дійсно 26.01.2015 приблизно о 17 год. 00 хв. керував автомобілем «Mersedes Benz Е220», д.н.з. НОМЕР_2 в стані алкогольного сп`яніння та на перехресті вулиць Харківське Шосе та вулиці Привокзальна в м. Києві, не впоравшись із керуванням, здійснив зіткнення з автомобілем марки «Деу Ланос», д.н.з. НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_14 , - так дійсно зазначені факти підтверджуються складеними працівниками поліції адміністративними матеріалами та постановою Дарницького районного суду м. Києва від справа №753/2590/15-п.

При цьому, прокурор звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_8 зазначив, що досить часто користується автомобілем потерпілого ОСОБА_13 , що ключі він самовільно не брав та автомобілем незаконно не заволодівав, з потерпілим в день вчинення злочину не бачився і не випивав і з 25 числа знаходився у знайомого, анкетні дані якого одразу надати під час допиту не зміг.

Крім того, апелянт вважає, суд першої інстанції лише перерахував всі докази, які досліджувались в ході судового розгляду кримінального провадження, але без надання їм будь-якої належної оцінки, не навів мотивів з яких вказані докази сторони обвинувачення не прийняті до уваги.

Як звертає увагу апелянт, судом порушено вимоги ст. 370 КПК України щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості вироку, оскільки всупереч вимог ст. 95 КПК України, в основу вироку поклав показання самого обвинуваченого ОСОБА_8 , показання свідка ОСОБА_15 , який є кумом обвинуваченого, що на думку сторони обвинувачення, не є джерелом доказів і ними не може бути обґрунтоване судове рішення, крім того у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази, та інші відкинув, а саме показання потерпілого ОСОБА_13 та свідка ОСОБА_16 .

Крім того, версія обвинуваченого ОСОБА_8 та його кума ОСОБА_15 спростовується показаннями потерпілого ОСОБА_13 , який зазначив, що 25.01.2015 року ОСОБА_8 повернув йому автомобіль, дійсно обвинувачений до цього тиждень чи два користувався його автомобілем «Mersedes Benz Е220», д.н.з. НОМЕР_2 , документи від автомобіля були завжди у бардачку, про що обвинуваченому також було відомо.

Потерпілий ОСОБА_13 під час допиту в залі судового засідання чітко зазначив, що він не давав дозволу обвинуваченому ОСОБА_8 26.01.2021 на керування належному йому транспортного засобу «Mersedes Benz Е220», д.н.з. НОМЕР_2 та не надавав існуючи від автомобіля ОСОБА_8 того дня, обвинувачений самовільно викрав ключі від автомобіля, які перебували на столику в кафе, де вони разом випивали алкогольні напої.

Зазначені обставини також підтвердив свідок ОСОБА_16 в ході проведення допиту під час судового розгляду, який зазначив, що дійсно потерпілий ОСОБА_13 та обвинувачений ОСОБА_8 перебували в кафе за одним столиком та вживали алкогольні напої, ключі від автомобіля дійсно перебували на столі, а сам автомобіль перебував на вулиці біля кафе.

Також, на думку прокурора, судом надано нелогічні висновки обставинам встановленим в ході судового розгляду, а саме: те, що обвинувачений ОСОБА_8 раніше користувався транспортним засобом, то попри заборону потерпілого, власника автомобіля, ОСОБА_8 міг користуватися автомобілем і надалі без дозволу власника транспортного засобу; те, що потерпілий ОСОБА_13 звернувся до поліції лише після спливу двох тижнів після вчинення злочину, не спростовує факту вчинення злочину ОСОБА_8 ; те, що у обвинуваченого ОСОБА_8 , після незаконного заволодіння транспортним засобом, знаходилися документи на автомобіль, які завжди зберігалися в бардачку автомобіля, не дає законних підстав на користування автомобілем ОСОБА_8 .

Тому враховуючи всі обставини, висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, а навпаки досліджені судом докази підтверджують наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_8 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, а саме незаконне заволодіння транспортним засобом, що завдало значної матеріальної шкоди потерпілому.

Окрім того, прокурор не погоджується з оскаржуваним вироком в частині призначеного ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 185 КК України, оскільки вважає, що суд проігнорував вимоги закону України про кримінальну відповідальність та призначив обвинуваченому невиправдано м`яке та несправедливе покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Так, судом першої інстанції не враховано дані про особу обвинуваченого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, та відповідно до характеристики, наданої ДОП Дарницького УП ГУНП у м. Києві, обвинувачений характеризується з посередньої сторони, а тому, на думку прокурора, місцевий суд дійшов до хибного висновку про можливість виправлення ОСОБА_17 без відбування покарання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, обвинуваченого ОСОБА_17 та його захисника ОСОБА_10 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, дослідивши в судовому засіданні апеляційної інстанції за клопотанням прокурора обставини провадження та докази, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав.

В апеляції прокурора не заперечуються висновки суду про доведеність вини ОСОБА_17 та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 і ч. 2 ст. 185 КК України, а також висновки про призначення виду та розміру покарання за ч. 1 ст. 185 КК України та звільнення обвинуваченого від цього покарання на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строку давності.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора про незаконність, необґрунтованість та невмотивованість вироку суду в частині визнання ОСОБА_8 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, та виправдання у зв`язку з відсутністю в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

У мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи виправданою, як це передбачено п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України, повинно бути зазначено: формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення, мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Зі змісту оскаржуваного вироку убачається, що судом першої інстанції були повністю дотримані наведені вище вимоги кримінального процесуального закону при ухваленні виправдувального вироку щодо ОСОБА_8 , позаяк суд виклав формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, навів у вироку зміст досліджених під час судового розгляду доказів сторони обвинувачення і захисту та дав їм належну правову оцінку, яка, відповідно до вимог ст. 94 КПК України ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження.

Також у вироку суду наведені мотиви, якими керувався суд, приймаючи до уваги ті чи інші докази, а також мотиви, з яких суд відкинув докази обвинувачення, зазначені підстави для виправдання обвинуваченого, а також мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку та положення закону, якими керувався суд.

Отже, доводи апеляційної скарги прокурора про порушення судом вимог ст. ст. 370, 374 КПК України є безпідставними.

Також є безпідставними доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження.

Так, в судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений заперечував факт заволодіння автомобілем «Mersedes Benz Е220», д.н.з. НОМЕР_2 , який належав потерпілому ОСОБА_13 .

При цьому обвинувачений ОСОБА_18 , посилаючись на те, що перебуває у дружніх стосунках з потерпілим ОСОБА_13 , пояснив, що досить часто користувався автомобілем потерпілого з його дозволу.

Також обвинувачений пояснив, що напередодні події, яка сталася 26 січня 2015 року, він також керував вказаним автомобілем, був зупинений працівниками поліції та притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, на підтвердження чого надав суду постанову судді Дарницького районного суду м. Києва від 18 березня 2015 року.

Під час допиту в суді обвинувачений підтвердив, що він дійсно 26.01.2015 приблизно о 17 год. 00 хв. керував автомобілем «Mersedes Benz Е220», д.н.з. НОМЕР_2 в стані алкогольного сп`яніння та на перехресті вулиць Харківське Шосе та вулиці Привокзальна в м. Києві, не впоравшись із керуванням, здійснив зіткнення з автомобілем марки «Деу Ланос», д.н.з. НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_14 , внаслідок чого належний потерпілому ОСОБА_13 автомобіль був пошкоджений.

За домовленістю з потерпілим ОСОБА_13 обвинувачений мав відремонтувати автомобіль, однак ОСОБА_18 автомобіль не відремонтував, після чого потерпілий подав до поліції заяву про угон автомобіля.

Показання обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що заява про викрадення автомобіля була подана у зв`язку з тим, що ОСОБА_8 впродовж двох тижнів після ДТП не відремонтував пошкоджений автомобіль, підтверджуються показаннями потерпілого ОСОБА_13 , які від давав в судовому засіданні суду першої інстанції.

Також в судовому засіданні суду першої інстанції потерпілий ОСОБА_13 пояснив, що 26.01.2015 р. у вечірній час він в компанії знайомих, серед яких був ОСОБА_8 , перебуваючи в кафе, що знаходилось по вул. Ялтинській, вживав алкогольні напої. Поряд з кафе знаходився належний йому транспортний засіб «Mercedes» д.н.з. НОМЕР_2 . Ключі від даного автомобіля знаходились на столику, за яким він перебував. В подальшому він виявив, що ключі від автомобіля зникли. При яких обставинах це відбулось він не запам`ятав, оскільки перебував в стані сильного алкогольного сп`яніння. В цей же день приблизно через 2-3 години, трохи протверезівши, він прийшов додому, де йому подзвонив ОСОБА_8 та повідомив, що потрапив в ДТП на його автомобілі. Прибувши на місце ДТП, він побачив розбитий автомобіль та ОСОБА_8 , який пообіцяв йому відремонтувати автомобіль впродовж двох тижнів.

Суд першої інстанції не взяв до уваги вказаних показань потерпілого та досить детально, з посиланням на інші докази вмотивував свій висновок.

Зокрема, суд у вироку зазначив, що показання потерпілого ОСОБА_13 не доводять інкриміновані ОСОБА_8 обставини незаконного заволодіння транспортним засобом потерпілого. Так, суд ураховує, що потерпілий разом із обвинуваченим перебували в дружніх відносинах та нерідко обопільно вживали алкогольні напої. Крім того, потерпілий не заперечував, що неодноразово він добровільно давав обвинуваченому в користування свій автомобіль, що свідчить про довірительний характер взаємовідносин обвинуваченого та потерпілого щодо користування автомобілем потерпілого. При цьому суд ураховує, що перебуваючи в стані сильного алкогольного сп`яніння, потерпілий не зміг пояснити коли саме і яким чином обвинувачений заволодів його автомобілем, а тому факт перебування потерпілого під дією значної кількості алкоголю викликає обґрунтований сумнів в об`єктивності показань потерпілого, що він не надавав дозволу обвинуваченому користуватись належним йому автомобілем. Також обґрунтований сумнів щодо заборони обвинуваченому користуватись автомобілем викликає та обставина, що потерпілий згідно його показаннями не запам`ятав чітко обставин того вечора, що свідчить про те, що факт пропажі ключів від автомобіля та відповідно і самого транспортного засобу він виявив лише вдома, прийшовши до тями. На неспроможність показань потерпілого стосовно того, що лише він 26.01.2015 р. та напередодні цього дня користувався своїм автомобілем, вказує та обставина, що днем раніше, тобто 25.01.2015 р. о 05-00 год. обвинувачений ОСОБА_8 був зупинений за керуванням належним потерпілому транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, що спростовує дані показання потерпілого та підтверджує показання обвинуваченого, який стверджував, що не лише 26.01.2015 р., але і раніше впродовж декількох днів він користувався автомобілем «Мерседес», належним ОСОБА_13 . Таким чином, судом об`єктивно встановлено, що ОСОБА_19 неодноразово користувався належним потерпілому транспортним засобом і раніше до 26.01.2015 р. Твердження потерпілого про те, що переважну кількість разів обвинувачений користувався його автомобілем всупереч його волі суд не бере до уваги, оскільки потерпілий не звертався до правоохоронних органів з приводу незаконних заволодінь обвинуваченим транспортним засобом. Також на неспроможність показань потерпілого щодо незаконного заволодіння обвинуваченим його автомобілем свідчить те, що після ДТП, в яку ОСОБА_8 потрапив на автомобілі потерпілого ОСОБА_13 , останній прибув на місце ДТП, де були працівники поліції, яким він не повідомив, що ОСОБА_8 незаконно заволодів його транспортним засобом. Таким чином, показання потерпілого, який чітко не запам`ятав обставин, які відбувались увечері 26.01.2015 р., а факт зникнення транспортного засобу і ключів від нього виявив лише вдома, та не повідомив працівників поліції про факт викрадення автомобіля поліцейських одразу після виявлення зникнення транспортного засобу та після безпосереднього виявлення автомобіля в присутності поліцейських, суд визнає неналежним доказом, а факт звернення потерпілого до працівників поліції після спливу двох тижнів після ДТП суд розцінює як намагання потерпілого таким чином схилити обвинуваченого до відшкодування завданих внаслідок ДТП матеріальних збитків, чого фактично не заперечував потерпілий, який пояснив, що підставою для звернення до поліції слугувало те, що ОСОБА_8 фактично відмовився відремонтувати його автомобіль.

Також суд не взяв до уваги показань свідка ОСОБА_16 , який в судовому засіданні пояснив, що в один із днів січня 2015 р., в який саме він не запам`ятав, він бачив потерпілого ОСОБА_13 та обвинуваченого ОСОБА_8 , які разом випивали в кафе. Біля кафе він бачив автомобіль «Mercedes» д.н.з. НОМЕР_2 , ключі від якого знаходились на столі, за яким перебував потерпілий. Оскільки потерпілий перебував в стані алкогольного сп`яніння, він запропонував ОСОБА_13 відвезти його додому, але потерпілий відмовився. В подальшому йому стало відомо, що належний ОСОБА_13 автомобіль потрапив в ДТП.

Відкидаючи показання свідка ОСОБА_16 , суд у вироку зазначив, що свідок не підтвердив обставини, які зазначені в обвинуваченні, а саме день, коли він бачив разом потерпілого та обвинуваченого. Свідок пояснював, що він не запам`ятав в який день він бачив обвинуваченого та потерпілого. А з урахуванням тієї обставини, що обвинувачений та потерпілий товаришували та неодноразово разом вживали алкогольні напої, факт їх спільного перебування в кафе за столиком, про які повідомив свідок, лише підтверджує факт дружніх відносин потерпілого та обвинуваченого та не підтверджує обставин незаконного заволодіння обвинуваченим транспортним засобом потерпілого. При цьому суд ураховує, що свідок ОСОБА_16 безпосередньо не бачив, як обвинувачений забирав у потерпілого ключі від автомобіля.

Водночас, суд послався на те, що показання потерпілого ОСОБА_13 та свідка ОСОБА_16 не спростовують показання обвинуваченого, який стверджував, що 26.01.2015 р. він не перебував разом з потерпілим, а був у свого кума ОСОБА_15 .

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні підтвердив показання обвинуваченого ОСОБА_8 та пояснив, що ОСОБА_8 впродовж 25.01.2015 - 26.01.2015 р. перебував у нього вдома, куди він його відвіз з Ленінградської площі 25.01.2015 р., де ОСОБА_8 зупинили працівники поліції за керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння.

Наведені обвинуваченим ОСОБА_8 та свідком ОСОБА_15 обставини підтверджуються постановою судді Дарницького районного суду м. Києва від 18.03.2015 р., де зазначено, що 25.01.2015 р., тобто за день до ДТП, ОСОБА_8 був зупинений за керуванням належним потерпілому транспортним засобом, що підтверджує показання обвинуваченого, що він користувався автомобілем потерпілого тривалий час.

На підтвердження позиції сторони захисту про правомірне користування обвинуваченим належним потерпілому автомобілем, на думку суду, свідчить та обставина, що під час керування належним потерпілому транспортним засобом в день, коли відбулась ДТП, а саме 26.01.2015 р., обвинувачений мав при собі також свідоцтво про реєстрацію даного транспортного засобу, яке він пред`явив працівникам патрульної поліції.

Врешті, суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що фактично єдиним наданим прокурором доказом на підтвердження винуватості ОСОБА_8 є суперечливі показання потерпілого ОСОБА_13 , який під час допиту показав, що всіх подій, які відбувались за столиком в кафе він не пам`ятає, оскільки перебував у нетверезому стані. Позиція про те, що лише показання потерпілого, який на момент вчинення відносно нього інкримінованого злочину, перебував в стані алкогольного сп`яніння, та які є суперечливими і такими, що не узгоджуються з іншими доказами є недостатніми для того, щоб поза розумним сумнівом дійти висновку про винуватість обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.

Виходячи з наведеного колегія суддів вважає неспроможними доводи апеляційної скарги прокурора про те, що безпідставно взяв до уваги показання обвинуваченого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_15 , оскільки ці показання не лише не узгоджуються між собою, а й підтверджуються іншими доказами, наведеними у вироку.

Водночас, в апеляції прокурора не наведено доводів на спростування висновків, викладених у вироку, щодо мотивів, з яких суд не взяв до уваги показання потерпілого ОСОБА_13 та свідка ОСОБА_16 , а посилання прокурора на те, що суд не навів таких мотивів у вироку є голослівним.

Отже, колегія суддів, вважаючи вирок Дарницького районного суду міста Києва від 29 липня 2021 року щодо ОСОБА_8 в частині виправдання за ч. 2 ст. 289 КК України законним, обґрунтованим та вмотивованим, не убачає підстав для його скасування.

Також колегія суддів не убачає підстав для скасування цього вироку в частині призначення ОСОБА_8 більш суворого покарання за ч. 2 ст. 185 КК України, як про прохає в апеляції прокурор.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, який є раніше не судимим, на обліках лікарів нарколога та психіатра не перебуває, характеризується задовільно, думку потерпілої, яка не наполягала на суворому покаранні обвинуваченого.

Окрім того, суд врахував відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого та обставину, що пом`якшує покарання, - щире каяття та призначив показання у виді обмеження волі в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України, яке, на думку колегії суддів є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

В апеляційній скарзі прокурора не наведено будь-яких ґрунтовних даних, які б дозволили зробити висновок про те, що покарання, призначене ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 185 КК України, за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість.

Також у вироку суду обґрунтовано висновок про можливість виправлення ОСОБА_8 без відбування покарання та рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК Кодексу.

Посилання в апеляції прокурора на те, що ОСОБА_8 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, а також на те, що вироком Дарницького районного суду м. Києва від 23.032044 до обвинуваченого вже застосовувалось звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України не можуть бути взятими до уваги, оскільки згідно з матеріалами кримінального провадження ОСОБА_8 на момент постановлення оскаржуваного вироку є особою, яка не має судимості, а обставини, на які посилається прокурор, на мають правових наслідків, які б підлягали врахуванню при призначенні покарання чи звільненні від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.

За таких обставин, приймаючи рішення за наслідками апеляційного розгляду за скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок Дарницького районного суду міста Києва від 29 липня 2021 року, ухвалений щодо ОСОБА_8 , колегія суддів вважає, що вказаний вирок необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Вирок Дарницького районного суду міста Києва від 29 липня 2021 року, яким ОСОБА_8 засуджено за ч. 1 та ч. 2 ст. 185 КК України та виправдано за ч. 2 ст. 289 КК України залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора Дарницької окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_7 - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 753/22315/17

Провадження №11-кп/824/154/2024

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_20

Доповідач ОСОБА_1