Справа №573/641/24
Номер провадження 1-кп/573/95/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2024 року Білопільський районний суд Сумської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

законного представника потерпілого ОСОБА_5 ,

представників потерпілого - адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

особи, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів виховного характеру, ОСОБА_8 ,

законного представника ОСОБА_8 - ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_10 ,

представника ВП №1 (м. Білопілля) Сумського РУП ГУНП в Сумській області ОСОБА_11 ,

свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Білопіллі клопотання у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань 12.01.2024 за №0000008, щодо неповнолітнього

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше до кримінальної відповідальності не притягувався

- про застосування примусових заходів виховного характеру,

ВСТАНОВИВ:

01.04.2024 до Білопільського районного суду Сумської області надійшло клопотання прокурора щодо неповнолітнього ОСОБА_8 про застосування примусових заходів виховного характеру у кримінальному провадженні за ознаками суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

В обґрунтування клопотання прокурор зазначає,що 24.10.2023, близько 12:15 год, на перерві між навчанням у Миколаївському ліцеї Миколаївської селищної ради Сумського району Сумської області за адресою: вул. Шкільна, 6, смт Миколаївка, Сумський район, Сумська область ОСОБА_8 покликав ОСОБА_4 в напівпідвальне приміщення ліцею для розмови.

У ході розмови з ОСОБА_4 у ОСОБА_8 виник умисел на завдання йому тілесних ушкоджень.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_4 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків від своїй дій, ОСОБА_8 24.10.2023, близько 12:15 год, у напівпідвальному приміщенні Миколаївського ліцею наніс удари кулаком правої руки в ділянку лівої щоки та тім`яну ділянку голови з правої сторони ОСОБА_4 .

Вказаними діями ОСОБА_8 спричинив ОСОБА_4 такі тілесні ушкодження: в проекції виличної кістки зліва синець неправильно овальної форми розміром 2,5 х 1,8 см, забійну рану правої тім`яної ділянки, забій м`яких тканин лівої виличної та щічної ділянки, перелом передньої стіни лівого верхньощелепного синуса, чим спричинив тілесне ушкодження у виді садна у верхній третині лобної ділянки дещо справа, на фоні якого визначається синець.

Зазначені тілесні ушкодження відносяться до категорії легких, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, так як для консолідації перелому та загоєння рани необхідний термін понад 6 днів, але менше 21 дня.

Такі дії неповнолітнього ОСОБА_8 є суспільно небезпечними та підпадають під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, а саме заподіяння легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Проте, оскільки ОСОБА_8 на момент вчинення вказаного кимінального правопорушення не досяг віку, з якого настає кримінальна відповідальність за це діяння, тому прокурор просить застосувати до нього примусові заходи виховного характеру у вигляді передачі його під нагляд матері ОСОБА_9 на строк 1 рік.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримав клопотання і просив суд застосувати до неповнолітнього ОСОБА_8 заходи виховного характеру у вигляді передачі його під нагляд матері.

ОСОБА_8 , його законний представник ОСОБА_9 та адвокат ОСОБА_10 клопотання прокурора підтримали.

Потерпілий ОСОБА_4 , його законний представник ОСОБА_5 , представники потерпілого - адвокати ОСОБА_6 , ОСОБА_7 клопотання прокурора підтримали.

Інспектор превенції ВП №1 (м. Білопілля) Сумського РУП ГУНП в Сумській області ОСОБА_11 клопотання також підтримала.

Представник служби у справах дітей Миколаївської селищної ради у судове засідання не прибув, начальник служби ОСОБА_15 просила провести розгляд клопотання без участі їх представника.

Неприбуття представника служби у справах дітей Миколаївської селищної ради не перешкоджає проведенню судового розгляду.

Суд, заслухавши учасників судового розгляду, вважає, що зазначене клопотання підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно із статтею 498 КПК України кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів виховного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється внаслідок вчинення особою, яка після досягнення одинадцятирічного віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до частини 1 статті 501 КПК України під час постановлення ухвали в кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів виховного характеру суд з`ясовує такі питання:

1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння;

2) чи вчинено це діяння неповнолітнім у віці від 11 років до настання віку, з якого настає кримінальна відповідальність за це діяння;

3) чи слід застосувати до нього примусовий захід виховного характеру і якщо слід, то який саме.

Дослідженими в судовому засіданні доказами встановлені такі обставини.

Неповнолітній ОСОБА_8 суду пояснив, що навчається у 9-Б класі Миколаївського ліцею разом із ОСОБА_4 . До 24.10.2023 з останнім у нього була конфліктна ситуація, яка виникла раніше з приводу електронної сигарети, яку ОСОБА_4 приносив у ліцей і давав йому її покурити. А потім звинуватив його, що він її зламав та вимагав за це кошти. Пізніше ОСОБА_4 при однолітках вдарив його по обличчю і у нього під оком був синець. Про це він нікому не розповідав. Але коли ОСОБА_4 почав обзивати його маму, що викликало велику образу, тому він вирішив побити ОСОБА_4 .

24.10.2023 на перерві між уроками, близько 12:15 год, ОСОБА_8 позвав ОСОБА_4 у напівпідвальне приміщення ліцею. Зайшовши з ним у це приміщенні, він одразу вдарив ОСОБА_4 в ліву щелепу, а потім наніс декілька ударів кулаком по голові з правого боку. Яку кількість ударів він наніс точно сказати не може. Бив ОСОБА_4 лише кулаком, ніяких сторонніх предметів при цьому у нього не було. Про вчинене на теперішній час шкодує, вибачення у ОСОБА_19 просив.

Причетність ОСОБА_8 до вчинення зазначеного суспільно небезпечного діяння підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_4 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .

Так, потерпілий ОСОБА_4 суду пояснив, що ОСОБА_8 його однокласник. 25.10.2023 вони були в ліцеї на заняттях, коли до нього підійшов ОСОБА_8 і покликав для розмови у напівпідвальне приміщення ліцею. Близько 12:15 год вони вдвох зайшли до цього приміщення і ОСОБА_8 , без слів, одразу наніс йому якимось предметом, що схожий на кастет, 6 ударів по голові: у тім`яну ділянку голови - 2 удари, в щелепу справа - 2 удари, в щоку біля ока зліва - 1 удар, по маківці - 1 удар. Біля ока у нього був синець. З ОСОБА_8 у них були нормальні стосунки. Десь за 3 неділі до цих подій між ними виник конфлікт і він дав йому ляпаса, але це була така гра. Про його маму він нічого поганого не говорив. За тиждень до 24.10.2023 у них з ОСОБА_8 були нормальні стосунки і він вважав, що усі непорозуміння між ними зникли.

Свідок ОСОБА_14 суду пояснила, що працює директором Миколаївського ліцею, учнями якого є ОСОБА_8 та ОСОБА_4 24.10.2023 цілий день вона перебула на заняттях. Після 6 уроку ОСОБА_12 їй сказала, що ОСОБА_8 завдав ОСОБА_4 тілесні ушкодження. Вона особисто очевидцем тих подій не була.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що є класним керівником учнів 9-Б класу Миколаївського ліцею, в якому навчаються ОСОБА_8 та ОСОБА_4 . 24.10.2023, близько 12:15 год, їй повідомили, що ОСОБА_8 вдарив ОСОБА_4 та попросили зайти в медичний кабінет. Вона прийшла туди і побачила там ОСОБА_4 , у якого запитала, що сталося. Він їй сказав, що ОСОБА_8 попросив спуститися у напівпідвальне приміщення ліцею і там вдарив його декілька разів. На голові у нього побачила розсічення.

ОСОБА_12 того дня спілкувалася з обома хлопцями з питання чому стався цей випадок. ОСОБА_8 сказав, що ОСОБА_4 його вже дістав, бо раніше він принизив його у присутності однокласників, потім обзивав його матір. Також пояснив, що бив ОСОБА_4 кулаком. Вона попросила показати, що у нього знаходиться в кишенях одягу. Він показав, але там ніяких предметів не було.

ОСОБА_24 розповів, що раніше у процесі гри він вдарив ОСОБА_8 у присутності хлопців. Також вона дізналася, що ОСОБА_4 приносив у ліцей «вейп» і давав ним користуватися ОСОБА_8 . Потім «вейп» зламався і ОСОБА_4 звинувачував ОСОБА_8 , що той його зламав. На цьому ґрунті між хлопцями виникла конфліктна ситуація.

До 24.10.2023 ОСОБА_12 нічого не знала про вказані обставини, бо явного конфлікту між хлопцями не було. За характером ОСОБА_8 спокійний, врівноважений та неконфліктний.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що працює медпрацівником у Миколаївському ліцеї. У жовтні 2023 року до неї в кабінет однокласники привели ОСОБА_25 , у якого вона побачила біля носа кров. А потім на голові побачила розсічену рану, яка була розташована справа за вухом. Вона промила йому рану, обдивилася її та побачила, що її слід зашити. ОСОБА_13 запитала у ОСОБА_4 чи не болить у нього голова, він відповів, що ні, тільки рана боліла. Вона наклала на неї пов`язку. ОСОБА_4 говорив їй, що ОСОБА_8 вдарив його кастетом. Вона теж думає, що ОСОБА_8 бив якимось предметом, бо від кулака, на її думку, такі тілесні ушкодження не могли утворитися.

Також вчинення суспільно небезпечного діяння ОСОБА_8 підтверджується протоколом від 27.10.2023 прийняття заяви законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_4 . ОСОБА_5 про кримінальне правопорушення, яка вказала, що ОСОБА_8 24.10.2023, близько 12:15 год, побив її сина; висновком судово-медичної експертизи №159 від 22.02.2024, згідно з яким потерпілому спричинені такі тілесні ушкодження: в проекції виличної кістки зліва синець неправильно овальної форми розміром 2,5 х 1,8 см, забійну рану правої тім`яної ділянки, забій м`яких тканин лівої виличної та щічної ділянки, перелом передньої стіни лівого верхньощелепного синуса. Ушкодження у вигляді рани правої тім`яної ділянки та перелому передньої стіни лівого верхньощелепного синуса кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, так як для консолідації перелому та загоєння рани необхідний термін понад 6 днів, але менше 21 дня. Тілесне ушкодження у вигляді синця кваліфікується як легке тілесне ушкодження. Вказані тілесні ушкодження утворилися від дії тупих предметів та могли виникнути внаслідок нанесення ударів руками, ногами та подібними предметами. Кількість травмуючих впливів не менше 2-х. Утворення цих тілесних ушкоджень внаслідок падіння малоймовірно (том 1 а. п. 102, 126-127).

У судовому засіданні неповнолітній ОСОБА_8 не заперечував побиття ним ОСОБА_4 і вказав, що наніс йому один удар кулаком у щелепу і декілька ударів, точну кількість яких вказати не може, теж кулаком у праву частину голови.

Потерпілий ОСОБА_4 зазначив, що ОСОБА_26 наніс йому якимось предметом, що схожий на кастет, 6 ударів по голові: у тім`яну ділянку голови - 2 удари, в щелепу справа - 2 удари, в щоку біля ока зліва - 1 удар, по маківці - 1 удар. Біля ока у нього був синець.

ОСОБА_8 заперечував нанесення ударів кастетом чи іншим предметом і наполягав, що бив лише кулаком правої руки. Окрім того, заперечив, що наносив удари потерпілому по маківці та біля ока.

Суд зазначає, що очевидців нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 . ОСОБА_4 не було, тому, аналізуючи пояснення ОСОБА_8 та ОСОБА_4 , виходить з висновку судово-медичної експертизи та критично оцінює пояснення потерпілого ОСОБА_27 в частині спричинення йому ОСОБА_8 синця в області ока, оскільки при огляді ОСОБА_28 лікарем 24.10.2023, тобто в день отримання тілесних ушкоджень, синців біля очей у нього не виявлено.

Щодо удару по маківці, то тілесних ушкоджень у потерпілого на маківці при огляді теж не виявлено.

Окрім того, суд зазначає, що відповідно до висновку судово-медичної експертизи, то тілесні ушкодження, які виявлені у потерпілого, могли виникнути внаслідок нанесення ударів руками, ногами та подібними предметами. У той же час, кастет не є предметом, що подібний рукам чи ногам, бо це металева зброя ближнього бою, яку надівають на пальці та затискають у долоні, з гладкою або шипованою бойовою частиною.

Так як пояснення потерпілого щодо нанесення ударів кастетом не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, тому їх суд оцінює критично та не приймає.

Підсумовуючи вказане вище, суд зазначає, що під час розгляду клопотання судом з достовірністю встановлено, що потерпілому ОСОБА_4 . 24.10.2023 саме ОСОБА_8 нанесені легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я більше 6 днів, але менше 21 дня.

Отже, суд дійшов висновку про те, що суспільно небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, мало місце та провина ОСОБА_8 у вчиненні цього діяння встановлена в повному обсязі, що підтверджується сукупністю безпосередньо досліджених у судовому засіданні доказів, які суд вважає належними та допустимими, бо вони зібрані у порядку та спосіб, що встановлені ст. ст. 85, 86, 93 КПК України.

Відповідно до частини 1 статті 22 КК України кримінальній відповідальності підлягають особи, яким до вчинення кримінального правопорушення виповнилося шістнадцять років.

Частиною 2 статті 97 КК України передбачено, що примусові заходи виховного характеру, передбачені частиною другою статті 105 цього Кодексу, суд застосовує і до особи, яка до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 105 КК України суд застосовує до неповнолітнього примусові заходи виховного характеру у виді передачі неповнолітнього під нагляд батьків чи осіб, які їх заміняють, чи під нагляд педагогічного або трудового колективу за його згодою, а також окремих громадян на їхнє прохання.

Частиною 3 статті 105 КК України передбачено, що тривалість заходів виховного характеру, передбачених пунктами 2 та 3 частини другої цієї статті, встановлюється судом, який їх призначає.

Пунктами 2 та 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 15.05.2006 «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру» передбачено, що відповідно до чинного законодавства примусові заходи виховного характеру можна застосовувати до особи, яка у віці від 14 до 18 років учинила злочин невеликої або середньої тяжкості, а також до особи, котра у період від 11 років до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, учинила суспільно небезпечне діяння, що має ознаки дії чи бездіяльності, передбачених Особливою частиною Кримінального кодексу України.

Примусові заходи виховного характеру, зокрема, застосовують:

- у разі постановлення судом рішення про звільнення неповнолітнього від кримінальної відповідальності на підставі ч. 1 ст. 97 КК;

- до особи, котра до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння (ч. 2 ст. 97 КК);

- при звільненні неповнолітнього від покарання відповідно до ч. 1 ст. 105 КК.

Передача неповнолітнього під нагляд батьків або осіб, які їх заміняють (п. 3 ч. 2 ст. 105 КК), допускається лише за наявності даних про те, що вони здатні забезпечити позитивний виховний вплив на нього та постійний контроль за його поведінкою.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 дійсно вчинив суспільно небезпечне діяння, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України, у віці 14 років, кримінальна відповідальність за яке настає з 16 років.

Матеріалами кримінального провадження підтверджується те, що ОСОБА_8 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліках у лікарів не перебуває, навчається, за місцем навчання та проживання характеризується позитивно. Його вихованням займається матір ОСОБА_9 , яка має на нього позитивний вплив (том 1 а. п. 151-156, 158).

З огляду на положення ст. ст. 22, 97, 105 КК України, ст. ст. 498, 501 КПК України, враховуючи умови життя, виховання і поведінку неповнолітнього ОСОБА_8 та його ставлення до вчиненого, здатність матері, як законного представника, забезпечити виховний вплив на свого сина та постійний контроль за його поведінкою, суд вважає, що до ОСОБА_8 слід застосувати примусовий захід виховного характеру у виді передачі під нагляд матері.

Законний представник ОСОБА_5 в інтересах неповнолітнього потерпілого ОСОБА_4 до законого представника ОСОБА_9 , яка є матір`ю ОСОБА_8 , заявила цивільний позов про стягнення майнової шкоди в сумі 15 190,30 грн та моральної шкоди в сумі 150 000 грн (том 1 а. п. 48-56, 208-217).

У судовому засіданні законний представник ОСОБА_5 та представники потерпілого - адвокати ОСОБА_6 , ОСОБА_7 позовні вимоги підтримали.

Законний представник ОСОБА_9 позов визнала частково, зазначила, що майнову шкоду визнає у розмірі тих витрат, які дійсно були витрачені на лікування потерпілого. Моральну шкоду не визнає у повному розмірі.

Суд зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з частиною 1 статті 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Разом із тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої шкоди неповнолітньому потерпілому ОСОБА_4 не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, тобто неповнолітнім ОСОБА_8 , а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

До такого висновку суд дійшов із урахуванням вимог ст. ст. 1179, 1180 ЦК України, оскільки неповнолітня особа (у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах. Але відповідно до ч. 2 ст. 1179 ЦК України у разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальником, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 на час вирішення цивільного позову досяг 15 років, будь-якого майна, достатнього для відшкодування завданої ним шкоди, у нього немає.

Під час розгляду кримінального провадження факт завдання неповнолітнім ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_4 легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, підтверджується висновком судово-медичної експертизи №159 від 22.02.2024 (том 1 а. п. 126-127).

Майнова шкода потерпілою стороною обґрунтовується витратами на лікування, реабілітацію та придбання бензину, дизельного палива для поїздок до лікарів.

Суд зазначає, що ОСОБА_5 суду довела, що кошти в сумі 5715 грн 30 коп (77 грн + 100 грн+29,30 грн + 3058 грн + 900 грн + 1201 + 350 грн) витрачені на придбання лікарських препаратів та засобів гігієни за призначенням лікаря для лікування потерпілого ОСОБА_4 .

Разом з тим, не підлягають відшкодуванню витрати на придбання медичних препаратів на суму 4768 грн 71 коп (705,81 грн + 139 грн +436 грн + 309,60 грн + 2104,70 грн + 328,20 грн + 139 грн + 606,40 грн), оскільки ОСОБА_5 не довела, що такі медичні препарати як ріназол, придбаний 13.04.2024 через 5 місяців 20 днів після отримання потерпілим тілесних ушкоджень, серміон, тридуктан, кокарбоксилаза, омепрозол, елфунат, екобинт, шприци, медичні рукавички, система ПР, натрій хлориду, тівортін, тіоцетам, придбані 29.03.2024 через 5 місяців 5 днів після отримання потерпілим тілесних ушкоджень, дійсно були призначені потерпілому лікарями та вони були необхідні для його лікування від завданих ОСОБА_8 травм.

Стосовно витрат на придбання таких ліків як золофін та адаптол, що призначені консультативним висновком спеціаліста від 11.03.2024 (том 1 а. п. 53), то ОСОБА_5 суду не довела, що необхідність прийняття її сином вказаних препаратів, які відносяться до антидепресантів, пов`язана з отриманням тілесних ушкоджень, завданих її сину ОСОБА_8 .

Крім того, суд дійшов висновку про відсутність об`єктивних доказів на підтвердження фактичних витрат потерпілої сторони на придбання бензину та дизельного палива 26.10.2023, 31.10.2023, 02.11.2023 на загальну суму 3779,90 грн, пов`язаних з отриманням тілесних ушкоджень при вказаних в ухвалі обставинах.

Законним представником ОСОБА_5 не надані суду докази наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_8 та негативними наслідками у виді вищевказаних витрат, бо не доведено, що вони понесені у зв`язку з доставкою потерпілого до лікарів.

Із наданих суду документів вбачається, що потерпілий звертався за допомогою до Миколаївської амбулаторії сімейної медицини 24.10.2023, 03.11.2023, яка розташована за місцем його проживання в смт Миколаївка, до КУ СОР «СОКЛ» та інших лікарів, які знаходяться в м. Суми, він звертався 25.10.2023, 04.11.2023, 07.11.2023. 11.03.2024 він звертався за допомогою до лікаря ОСОБА_30 , який знаходиться в м. Києві, онлайн.

Доказів, що 26.10.2023, 31.10.2023 та 02.11.2023 потерпілий відвідував лікарів чи інші заклади з метою відновлення здоров`я суду не надано.

Отже, майновий позов підлягає частковому задоволенню на суму 5715,30 грн, а в задоволенні іншої частини позову в сумі 8548,61 грн слід відмовити за необґрунтованістю.

Щодо відшкодування моральної шкоди, то суд зазначає таке.

У відповідності до вимог ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визнається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого, або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеню вини особи, яка завдала моральну шкоду, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суд враховує характер вчиненого неповнолітнім ОСОБА_8 умисного діяння при спричиненні неповнолітньому ОСОБА_4 легких тілесних ушкоджень, у зв`язку з отриманням яких він відчував фізичний біль. Через отримані травми потерпілий певний час змушений був застосовувати додаткові зусилля для організації свого життя, що пов`язано з відвідуванням лікарів та пропуском шкільних занять.

У той же час, суду не доведено, що отримані потерпілим тілесні ушкодження потягли за собою порушення стосунків з оточуючими людьми, неможливість жити звичним життям, депресивні явища, стан пригнічення, з приводу чого лікарем призначено лікування на дев`ять місяців. Не доведена суду і те, що необхідність лікування потерпілого протягом 9 місяців антидепресантами пов`язана із завданням йому ОСОБА_8 тілесних ушкоджень.

Також суд зазначає, що тілесні ушкодження ОСОБА_4 отримані 24.10.2023. Доказів, що вони потягли за собою погіршення стану здоров`я потерпілого як фізичного, так і морального через 4 місяці 13 днів після їх отримання, суду не надано. У консультативному висновку лікаря ОСОБА_30 від 11.03.2024 теж не зазначено, що скарги на суїцідальні думки, пригнічений настрій, сум, самоушкодження, поганий сон, відсутність енергії, зниження апетиту та панічні напади пов`язані із завданням йому ОСОБА_8 тілесних ушкоджень.

Законний представник потерпілого ОСОБА_4 - ОСОБА_5 суду зазначила, що після отримання травм 24.10.2023 ОСОБА_4 постійно погано себе почував, не міг відвідувати ліцей, спортзал та інші заходи, що дуже вплинуло на його психологічний стан.

Але належними доказами викладене вище не підтверджується.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 , яка є класним керівником ОСОБА_4 , суду зазначила, що після отримання тілесних ушкоджень поведінка потерпілого була звичайною та не змінилася.

Згідно з листом №01-27/186 від 06.06.2024 Миколаївського ліцею ОСОБА_4 у період часу з 25.10.2023 по 30.11.2023 пропустив 5 навчальних днів, не враховуючи канікул з 28.10 по 05.11.2023, а саме: 25, 26, 27 жовтня, 07 та 21 листопада 2023 року. За поясненнями матері ОСОБА_5 син знаходився на обстеженні у лікарів (том 2 а. п. 65).

Адвокат ОСОБА_6 зазначив, що вказаний лист не підтверджує, що ОСОБА_4 відвідував ліцей, він міг приймати участь у навчанні і онлайн.

Але суд зазначає, що адвокат ОСОБА_6 не довів, що ОСОБА_31 дійсно особисто не відвідував заняття, а був присутній на них онлайн у зв`язку з отриманням травм 24.10.2023.

Окрім того, вказаний лист підтверджує той факт, що ОСОБА_4 приймав участь у навчальному процесі. І для цього не має значення, чи він фізично відвідував ліцей чи онлайн. Також він спростовує пояснення ОСОБА_5 щодо неможливості сином тривалий час навчатися в ліцеї у зв`язку з тяжким психологічним станом після нанесення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_8 .

З метою доведення розміру моральної шкоди адвокатом ОСОБА_6 заявлялося клопотання про допит як свідків психолога ОСОБА_32 та психіатра ОСОБА_30 , забезпечення явки яких до суду взяв на себе адвокат ОСОБА_6 .

Суд сприяв адвокату у забезпеченні прибуття до суду вказаних осіб, але тричі в судові засідання 29 травня, 12 червня та 17 липня 2024 року адвокат ОСОБА_6 явку цих осіб не забезпечив.

Також адвокатами ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у судовому засіданні заявлялися клопотання про призначення психологічної експертизи з метою вирішення питання, чи є ситуація у цьому провадженні психотравмуючою для потерпілого ОСОБА_4 і чи завдані йому страждання (моральна шкода) та в якому розмірі.

Суд зазначає, що частиною 5 статті 128 КПК України передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України к ожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, доведення розміру моральної шкоди покладається саме на цивільного позивача.

Судом встановлено, що під час досудового розслідування клопотань про призначення психологічної експертизи потерпілою стороною не подавалося, самостійно до експертної установи з питанням проведення психологічної експертизи також не зверталися і перешкод для такого звернення у них не було.

Суд не може погодитися з аргументами адвоката ОСОБА_6 , що до заявлення цивільного позову вони були позбавлені можливості звернутися до експерта з питанням проведення психологічної експертизи, бо статус цивільного позивача у потерпілого з`явився лише після подання позову до суду.

Але суд зазначає, що до подання позову цивільний позивач готується і збирає докази для його обґрунтування. Будь-яких заборон щодо збирання доказів, а висновок експерта теж є доказом, до заявлення цивільного позову КПК України та ЦПК України не містять.

Окрім того, кримінальне провадження до суду надійшло 01.04.2024. Цивільний позов надійшов 25.04.2024. З цього часу адвокати потерпілого, з дотриманням принципу замагальності, не були позбавлені можливості самостійно звернутися до експертної установи для проведення психологічної експертизи.

Враховуючи, що кримінальне провадження в суді здійснюється на основі змагальності, інтереси неповнолітнього потерпілого представлені його законним представником та адвокатами ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , обов`язок доведення розміру цивільного позову покладається на законного представника потерпілого та його адвокатів, доказів на існування труднощів у проведенні психологічної експертизи ними суду не надано, тому в задоволенні клопотань про призначення експертизи було відмовлено ухвалами суду від 01.05.2024 та 17.07.2024.

Отже, з дотриманням вимог ст. ст. 23, 1167 ЦК України, з урахуванням викладеного вище та з урахуванням суті позовних вимог, характеру, обсягу, глибини та тривалості заподіяних потерпілому моральних та фізичних страждань та, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд оцінює моральну шкоду в 7000 грн.

Процесуальні витрати та речові докази у провадженні відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 369-372, 498, 501 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про застосування примусових заходів виховного характеру щодо ОСОБА_8 задовольнити.

Застосувати до неповнолітнього ОСОБА_8 примусові заходи виховного характеру у вигляді передачі його під нагляд матері ОСОБА_9 на строк 1 (один) рік.

Цивільний позов ОСОБА_5 в інтересах неповнолітнього потерпілого ОСОБА_4 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_4 5 715 грн 30 коп майнової шкоди та 7 000 (сім тисяч) моральної шкоди.

У задоволенні позовних вимог про стягнення майнової шкоди в сумі 8548 грн 61 коп та 143 000 грн моральної шкоди відмовити за необґрунтованістю.

Ухвала може бути оскаржена до Сумського апеляційного суду через Білопільський районний суд Сумської області протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя