головуючого судді Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду
справа № 171/111/20
провадження № 51-698 км 24
Як убачається зі змісту касаційної скарги захисника ОСОБА_5 , останній, посилаючись на істотні порушення вимог КПК України та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, фактично не погоджувався з висновками судів попередніх інстанцій в частині визнання винуватим та засудження ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 364, ч. 1 ст. 366 КК України.
При цьому прокурор ОСОБА_6 у своїй касаційній скарзі, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, вказував на незаконність і необґрунтованість ухвали суду апеляційної інстанції в частині залишення без задоволення апеляційної скарги сторони обвинувачення, в якій ставилось питання про невідповідність призначеного ОСОБА_4 основного та додаткових покарань ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України та особі обвинуваченого через м`якість.
За результатами касаційного розгляду касаційні скарги захисника та прокурора було задоволено частково, а ухвалу суду апеляційної інстанції на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438, п. 2 ч. 1 ст. 436 КПК України скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
З вищенаведеною постановою суду касаційної інстанції щодо часткового задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_5 погоджуюсь. Проте, що стосується висновків Суду про часткове задоволення касаційної скарги прокурора, то вважаю за необхідне зазначити наступне.
В ході касаційного розгляду було встановлено, що суд першої інстанції, ухвалюючи обвинувальний вирок, не дотримався вимог статей 370, 373, 374 КПК України, оскільки обмежився лише формальним переліком наявних у справі доказів, без їх ґрунтовного аналізу та оцінки як кожного окремо, так і їх сукупності.
Зокрема, суд першої інстанції:
- посилаючись на те, що факт наявності водонапірної башти не спростовує того, що на момент підписання ОСОБА_4 Акта № 1 роботи з виготовлення резервуара для водонапірної башти в обсязі, вказаному відповідно до цього акта, не виконані;
- ставлячись критично до Договору зберігання з підстав того, що водонапірна башта не зберігалася за адресою, вказаною в цьому договорі,
належним чином свої висновки в цій частині не обґрунтував та не надав відповідної правової оцінки змісту наведених у вироку доказів у їх сукупності, а саме:
- Акту № 1, за результатами дослідження якого місцевий суд установив, що ТОВ «Центрбудмонтаж» виконало будівельні роботи з виготовлення та оздоблення металевої конструкції водонапірної башти;
- Акта зберігання металевої конструкції водонапірної башти;
- протоколам огляду від 28 листопада 2019 року та 17 грудня 2019 року, з яких суд встановив, що предметом огляду була територія гаражного кооперативу «Дзержинець» у м. Кривому Розі. В ході огляду біля гаражного боксу № 4 виявлено металеву конструкцію - бак, зсередини конструкції поверхня металевих стінок баку фарбована, ззовні покриття відсутнє;
- показанням обвинуваченого, представника потерпілого та свідків у цій частині.
Крім того, місцевий суд, задовольняючи цивільний позов прокурора, поданий в інтересах Виконавчого комітету Апостолівської міської ради, про стягнення з ОСОБА_4 матеріальних збитків у розмірі 141 503,93 грн, лише послався на положення, передбачені ч. 2 ст. 127, ч. 5 ст. 128 КПК України та ст. 1166 ЦК України, і формально вказав на доведеність позовних вимог сторони обвинувачення, при цьому будь-яких обґрунтувань свого рішення, з огляду на досліджені докази та встановлені обставини щодо наявності водонапірної башти, суд не навів.
У свою чергу, суд апеляційної інстанції, залишаючи апеляційну скаргу захисника без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни, всупереч вимог п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 419 КПК України, вищезазначені порушення суду першої інстанції не усунув, а також не надав належної оцінки доводам сторони захисту щодо невідповідності висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, наданні неправильної оцінки доказам та, як наслідок, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.
За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку, що судом апеляційної інстанції було допущено порушення вимог кримінального процесуального закону, які є істотними, оскількиперешкодили цьому суду ухвалити законне і обґрунтоване рішення (ч. 1 ст. 412 КПК України).
При цьому колегія суддів, перевіряючи доводи касаційної скарги прокурора, зазначила, що за умови підтвердження обсягу пред`явленого ОСОБА_4 обвинувачення і за відсутності інших обставин, які відповідно до вимог закону можуть істотно вплинути на висновки суду при вирішенні питання, передбаченого статтями 50, 65 КК України, призначене засудженому судом першої інстанції та залишене без зміни судом апеляційної інстанції покарання слід вважати таким, що не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість.
Разом з тим, з огляду на:
- вищенаведені обставини, які можуть вплинути на обсяг пред`явленого обвинувачення та розмір майнової шкоди;
- наявність істотних порушень вимог процесуального закону, які перешкодили суду апеляційної інстанції ухвалити законне і обґрунтоване рішення,
вважаю, що в даному випадку, на моє переконання, відсутні підстави для надання оцінки доводам касаційної скарги прокурора та висновку про те, що призначене ОСОБА_4 покарання за ч. 1 ст. 364 КК України, за встановлених в оскаржуваних судових рішеннях обставин, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, оскільки вирішення цього питання можливе лише після усунення зазначених порушень вимог КПК України, а тому касаційну скаргу сторони обвинувачення, на мою думку, слід було залишити без задоволення.
Суддя ОСОБА_1