Дата документу 10.10.2024 Справа № 336/5188/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/466/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №336/5188/21Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.115 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2024 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 01 листопада 2023 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, який зареєстрований у АДРЕСА_1 ), проживає у АДРЕСА_2 ),

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263, ч.1 ст.115 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за те, що він 18.02.2021 року в період часу з 23 години 20 хвилин до 23 години 30 хвилин, маючи умисел на умисне вбивство, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин із ОСОБА_10 , знаходячись в спальній кімнаті квартири АДРЕСА_3 , стоячи навпроти ОСОБА_10 на відстані приблизно 1,5 метри, тримаючи обома руками рушницю, яка є багатоцільовою вогнепальною стрілецькою зброєю - не самозарядною гладкоствольною багатозарядною рушницею 12 калібру моделі «LINBERTA MODEL 01LTAC», заводський номер НОМЕР_1 , промислового виробництва країни Туреччина, здійснив із зазначеної рушниці один постріл в область грудної клітини ОСОБА_10 , який перебував у положенні стоячи, при цьому його права рука була приведена до тулубу, чим спричинив останньому одиночне вогнепальне поранення картеччю правого передпліччя та тулуба, з ушкодженням та частковим руйнуванням внутрішніх органів, кісток, судин та м`язів, від яких настала смерть ОСОБА_10 . Вогнепальне поранення у ОСОБА_10 , є небезпечним для життя, має ознаки тяжких тілесних ушкоджень, знаходиться в прямому причинному зв`язку зі смертю.

Крім того, в період часу з 16.02.2021 року по 19.02.2021 року ОСОБА_9 , маючи умисел на незаконне носіння, зберігання та придбання вогнепальної зброї, без передбаченого законом дозволу, придбав при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах предмет схожий на пістолет «ТТ» з маркуванням «ЛТ 1523 1952», який є стрілецькою короткоствольною вогнепальною зброєю, самозарядним пістолетом калібру 7,62x25 мм, виготовлений шляхом переробки саморобним способом масогабаритного макета (ММГ) 7,62 мм пістолета конструкції ТУЛЬСЬКОГО ТОКАРЕВА «ТТ» серія ЛТ №1523, який має сліди переробки, а саме в конструкцію внесені наступні зміни: в рамці відновлена стінка між шахтою магазину та місцем кріплення ствола, відновлений курок, відновленні гребінь та чашка затвору, встановлений ствол з чотирма нарізами правого нахилу під патрон 7,62x25 мм та 6 предметів, схожих на патрони, які, згідно зазначеного висновку експерта є боєприпасами - бойовими пістолетними патронами калібру 7,62x25 мм, зразка 1930 року; предмет, схожий на карабін з маркуванням «1968 МО 5105 КІ - НОМЕР_2 », який є нарізною вогнепальною зброєю - мисливським самозарядним карабіном «МКМ - 072Сб» № НОМЕР_3 , калібру 7,62x39 мм, що виготовлений ПАТ «Завод «Маяк» (м. Київ, Україна) промисловим (конверсійним) способом з бойового автомату конструкції Калашникова «АКМ», серія та номер « НОМЕР_4 » та 100 предметів, схожих на патрони, які є боєприпасами - мисливськими проміжними патронами калібру 7,62x39 мм, з кулею із свинцевим осереддям.

Після чого, продовжуючи свій злочинний умисел, зберігаючи при собі вказані предмети, переніс їх до місця свого мешкання до квартири АДРЕСА_4 , де зберігав зазначені предмети до 19.02.2021 року.

18.02.2021 року в період часу з 23 години 20 хвилин до 23 години 30 хвилин ОСОБА_9 за допомогою зброї вчинив інше кримінальне правопорушення, після чого взяв предмет схожий на пістолет, 6 предметів схожих на патрони, предмет схожий на карабін та 100 предметів, схожих на патрони і переніс їх з адреси свого мешкання до ділянки місцевості з тильної сторони будинку АДРЕСА_5 , де заховав їх поряд з балконом квартири АДРЕСА_6 . Зазначені предмети ОСОБА_9 незаконно придбав, носив і зберігав, без передбаченого законом дозволу.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.1 ст.263 КК, як носіння, зберігання вогнепальної зброї, бойових припасів без передбаченого законом дозволу; за ч.1 ст.115 КК, як умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Йому призначено покарання

- за ч.1 ст.263 КК у виді 3 років позбавлення волі;

- за ч.1 ст.115 КК у виді 8 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, зарахування в строк покарання строку попереднього ув`язнення, процесуальні витрати, цивільний позов, скасування арешту майна та речові докази.

В апеляційній скарзі захисник просила виправдати ОСОБА_9 у пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115, ч.1 ст.263 КК та повністю відмовити в задоволенні цивільного позову потерпілої.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що стороною обвинувачення не надано достатньо доказів, які би беззаперечно вказували на вчинення обвинуваченим вбивства, адже більша кількість зібраних по справі доказів є недопустимими. Кримінальна справа щодо обвинуваченого сфабрикована і сфальсифікована, проте суд не взяв до уваги жодного доводу сторони захисту.

Так, в обвинувальному акті зазначено про те, що ОСОБА_9 мав умисел на умисне вбивство на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин із потерпілим. Проте слідством не встановлено жодного факту, який би вказував на намір обвинуваченого на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_10 . Обвинувачений визнав свою вину у вбивстві через необережність та зазначив, що протягом тривалого часу між ним та потерпілим була дружба, в якій ніколи не було конфліктів і він випадково натиснув на курок. Після випадкового пострілу обвинувачений не сховався, але міг би це зробити, натомість викликав швидку медичну допомогу та поліцію. Допитані в судовому засіданні свідки підтвердили, що між хлопцями були дружні стосунки та сварок між ними не було. При цьому допит неповнолітнього свідка ОСОБА_11 було розпочато о 19 год. 05 хв., тобто до внесення відомостей до ЄРДР (о 19:08 год.).

Під час досудового розслідування не було встановлено події того вечора, не були допитані сусіди, які почули би сварку чи розмову на підвищених тонах. Слідство не намагалось встановити, чи були у обвинуваченого умисел та причина навмисно позбавити життя друга дитинства.

Обвинувачення базується лише на показах обвинуваченого, який надав суду свою версію події, а сторона обвинувачення підтвердити або спростувати показання обвинуваченого належними та допустимими доказами не змогла.

Висуваючи ОСОБА_9 обвинувачення в умисному вбивстві, стороною обвинувачення не було встановлено ані умислу, ані мотиву, ані мети злочину.

Протокол огляду місця події від 19.02.2021 року є недопустимим доказом, адже він не підписаний т.в.о. начальника СУ ОСОБА_12 та заступником начальника відділу РЗЖЗО ОСОБА_13 , які зазначені в протоколі як учасники слідчої дії. Крім того, фототаблиця до протоколу не засвідчена всіма учасниками, які брали участь у проведенні слідчої дії. А з огляду на недопустимість як доказу протоколу огляду місця події є недопустимими і похідні докази - висновки судово-медичних експертиз.

Процесуальна дія з огляду предметів, яка проводилась 19.02.2021 року з 07 год. 43 хв. по 09 год. 10 хв. слідчим, в ході якого вилучено зброю, проводилася до внесення відомостей в ЄРДР, що є порушенням норм чинного КПК.

Огляд місця події, який проводився також до внесення відомостей до ЄРДР, а саме 19.02.2021 року з 10 год.50 хв. до 11 год. 19 хв. за місцем мешкання ОСОБА_9 , не можливо назвати оглядом, адже це був обшук.

Що стосується протоколу слідчого експерименту від 26.03.2021 року, то в порушення вимог ч.5 ст.240 КПК в матеріалах кримінального провадження відсутній дозвіл на проведення даного слідчого експерименту. Вказана слідча дія була проведена зі застосуванням технічних засобів фіксації, а саме фотозйомка цифровою відеокамерою «Panasonic Full HD HC-V» без зазначення носія інформації. Крім того, протокол слідчого експерименту за своїм змістом більш підпадає під протокол допиту підозрюваного, так як складається з запитання слідчого та відповіді підозрюваного, а відтворення обставин події відсутнє. Відтак протокол слідчого експерименту є недопустимим доказом.

Постанова про доручення здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні слідчій групі винесена з порушенням Інструкції з організації взаємодії органів досудового розслідування з іншими органами та підрозділами Національної поліції України в запобіганні кримінальним правопорушенням, їх виявленні та розслідуванні, затвердженої Наказом МВС №575 від 07.07.2017 року. Адже у наданій слідчими постанові крім слідчих більше жодного співробітника з інших служб не зазначено, проте в слідчих діях приймали участь помічник слідчого ОСОБА_14 (слідчий експеримент), спеціалісти-криміналісти ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 .

Всі експертизи, включаючи експертизи з дослідження зброї №КСЕ-19/108-21/2563-БЛ (в якій доречі експертом зазначено, що зброя не придатна до стрільби), №СЕ-19/108-21/2558-БЛ та інші призначалися та проводились в рамках ст.115 КК, незважаючи на те, що до ЄРДР вже була внесена ст.263 КК.

Проведення експертизи трупа також проведено до внесення відомостей до ЄРДР на підтвердження чого є висновок експерта №1013, де зазначено, що експертиза почата о 12 год. 00 хв. 19.02.2021 року. Отже виходячи з того, що відомості до ЄРДР були внесені о 19 год. 02 хв. 19.02.2021 року, а проведення експертизи трупа відбулося починаючи з 12.00 год. 19.02.2021 року, така дія порушує загальне правило КПК та не може вважатися належним доказом.

Протокол затримання ОСОБА_9 складено заступником начальника СВ ВП №3 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_18 19 лютого 2021 року о 17.00 годині, вказаний фактичний час затримання 04 година 30 хвилин 19.02.2021 року. При цьому слідча посилається в протоколі на ч.3 ст.208 КПК, отже затримання мали проводити два слідчих, один з яких повинен бути чоловічої статі, так як відповідно до ст.208 КПК обшук особи повинен бути здійснений особами тієї ж статі. Крім того, в процесі затримання у ОСОБА_9 було вилучено речі без відеофіксації. Більш того, зазначено номер ЄРДР, який станом на 17.00 год. не був зареєстрований, а отже процесуальна дія відбулася з порушенням норм ст.214 КПК. Отже, вилучення речей без відеофіксації порушує норми КПК, оскільки відеозапис є обов`язковим додатком до протоколу.

Щодо несвоєчасного внесення відомостей до ЄРДР, то відповідно до відповіді Офісу Генерального прокурора з 18.02.2021 року по 19.02.2021 року дійсно мали місце технічні проблеми з роботою окремих інформаційних систем та ресурсів, держателем яких є Офіс Генерального прокурора. Проте у вказаній відповіді не зазначений конкретний час, з якого по який саме час не працювала система ЄРДР. Крім того, в матеріалах навіть не має рапорту працівників поліції, де слідчий доповів, що станом на той час не працює система ЄРДР і не має можливості внести дані про кримінальне правопорушення.

Отже, виходячи з того, що подія мала місце 18.02.2021 року о 23 год. 00 хв., а відомості внесені до ЄРДР о 19 год. 02 хв. 19.02.2021 року, всі слідчі дії, які були проведені в період часу з 23.00 год. 18.02.2021 року по 19.02 год. 19.02.2021 року мають бути визнані недопустимим доказам.

Про недопустимість доказів свідчить і той факт, що ОСОБА_9 було вручено повідомлення про підозру про вчинення кримінального правопорушення 19.02.2021 року о 17.00 год., проте відомості до ЄРДР були внесені о 19.02 год. того ж дня, що є порушенням норм КПК.

Отже стороною обвинувачення не надано належних та допустимих доказів, які би доводили винуватість ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень. З цих же підстав в задоволенні цивільного позову мало бути відмовлено.

Крім того, обвинувачений має дуже багато нагород, які отримав беручи участь в змаганнях з греко-римської боротьби, що свідчить про сильний дух дисциплінованої людини.

Також захисником подано клопотання, в якому захисник просила дослідити під час апеляційного розгляду протокол слідчого експерименту від 26.03.2021 року за участю підозрюваного ОСОБА_9 з відеозаписом; висновок експерта №СЕ-19/108-21/4958-БЛ; допитати в якості свідка головного судового експерта ОСОБА_19 та допитати обвинуваченого.

У судове засідання апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце апеляційного розгляду, повторно не з`явився. Про причини своєї неявки обвинувачений суд не повідомляв. В апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення його становища. Враховуючи дані обставини та відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК апеляційний суд провів апеляційний розгляд без участі обвинуваченого.

Потерпіла ОСОБА_20 в судове засідання апеляційної інстанції також не з`явилась, при цьому, надала заяву про розгляд апеляційної скарги без її участі, вказавши, що заперечує проти її задоволення. Отже відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК апеляційний суд вважав за можливе провести апеляційний розгляд без участі потерпілої.

Захисник ОСОБА_8 в судове засідання не з`явилась, письмово повідомивши суд, що договір про надання правової допомоги ОСОБА_9 припинено і в теперішній час вона захист обвинуваченого не здійснює. У зв`язку з чим, апеляційний суд призначив ОСОБА_9 іншого захисника за рахунок держави.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію захисника, який повністю підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні; прокурора, яка заперечила проти скарги та просила залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

Згідно статті 370 КПК законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Оскаржуване судове рішення відповідає наведеним вимогам закону.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263, ч.1 ст.115 КК, за обставин, викладених у вироку, зроблено з додержанням вимог ст.23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст.94 КПК, є правильним, і доводи апеляційної скарги сторони захисту цього не спростовують.

При цьому слід відмітити, що під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_9 беззаперечно у повному обсязі визнав свою провину у скоєнні передбаченого ч.1 ст.263 КК злочину.

В свою чергу захисник, ставлячи вимогу в апеляційній скарзі про виправдання ОСОБА_9 , зокрема, й у скоєнні передбаченого ч.1 ст.263 КК злочину, взагалі не наводить жодних доводів та обґрунтувань із зазначенням того у чому полягає незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного вироку в цій частині та підстави для виправдання обвинуваченого.

Перевіряючи вирок суду в частині засудження ОСОБА_9 за ч.1 ст.115 КК, колегія суддів виходить з наступного.

Частина 1 статті 115 КК передбачає відповідальність за умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. З суб`єктивної сторони даний злочин характеризується умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини й бажає або свідомо припускає її настання. Залежно від ступеня визначеності передбачення суб`єктом злочину наслідку у вигляді смерті іншої людини кожен з цих умислів може бути як конкретизованим (визначеним), так і неконкретизованим (невизначеним).

Тобто відповідною частиною ст.115 КК має бути кваліфіковане протиправне заподіяння смерті іншій людині, якщо суб`єктивна сторона злочину характеризується усвідомленням суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії або бездіяльності) і передбаченням його суспільно небезпечних наслідків, що відповідає інтелектуальній складовій відповідного виду умисної форми вини, як тоді, коли винна особа бажала, так і тоді, коли вона хоча і не бажала, але свідомо припускала настання смерті іншої людини. Усвідомлення суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії або бездіяльності) означає відображення у свідомості винної особи об`єкта вчинюваного злочину (хоча б у загальних рисах), а також інших об`єктивних фактичних обставин злочину.

Мотив не передбачений як ознака основного складу умисного вбивства. Питання про наявність умислу вирішується з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховується кількість, характер і локалізація поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінка винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину. Спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинення діянь.

Як встановив суд першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження, ОСОБА_9 , перебуваючи за місцем проживання ОСОБА_10 , умисно здійснив постріл з рушниці в область грудної клітини останнього, завдавши йому одиночне вогнепальне поранення картеччю правого передпліччя та тулуба, з ушкодженням та частковим руйнуванням внутрішніх органів, кісток, судин та м`язів, від яких настала смерть ОСОБА_10 . Зазначене вогнепальне порання має ознаки тяжкого тілесного ушкодження та знаходиться в прямому причинному зв`язку із настанням смерті потерпілого.

Вказане підтверджується дослідженими доказами, оціненими судом відповідно до правил ст.94 КПК, зокрема показаннями обвинуваченого, потерпілої, свідків, протоколами огляду місця події від 19.02.2021 року; протоколом огляду трупа від 19.02.2021 року; протоколом проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_9 від 26.03.2021 року; протоколом огляду від 26.02.2021 року; висновками експертів.

Зазначеними доказами підтверджуються як обставини вчинення передбаченого ч.1 ст.115 КК злочину ОСОБА_9 , так і механізму пострілу в потерпілого, місце та положення останнього на момент пострілу та місце залишення його трупу.

Твердження захисника про відсутність доказів, які б беззаперечно вказували на вчинення обвинуваченим умисного вбивства, оскільки їх більша кількість є недопустимими, а також про те, що справа сфабрикована та сфальсифікована, є надуманими.

Так, надані обвинуваченим ОСОБА_9 в суді першої інстанції покази про те, що він один раз нажав на спусковий гачок і рушниця випадково вистрілила, не узгоджуються з іншими доказами.

Під час проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_9 останній показав, що взяв до рук рушницю, ствол направив у бік ОСОБА_10 у груди, відстань між ними була невелика, палець правої руки тримав на спусковому гачку, двічі нажав на нього, але пострілу не відбулося, а потім, випадково, ще раз нажав і відбувся постріл, куля влучила у груди ОСОБА_10 і ушкодила, як встановлено висновком експерта №1013 від 19.02.2021 року, зокрема, грудину, серце, праву і ліву легені, аорту, печінку та інші життєво важливі органи.

Між тим такі покази ОСОБА_9 спростовуються висновком експерта №СЕ-19/108-21/4958-БЛ від 29.06.2021 року, яким встановлено, що надана на дослідження рушниця Linberta Model 01ltac заводський номер 20A0209, яка була вилучена під час огляду місця події 19.02.2021 року, з якої ОСОБА_9 було здійснено постріл у груди ОСОБА_10 , справна, всі вузли та механізми рушниці функціонують правильно, конструктивні особливості ударно-спускового механізму рушниці дозволяють проводити тільки поодинокі постріли (для кожного пострілу необхідно зводити курок і натискати спусковий гачок); запобіжник неавтоматичний, кнопкового типу з фіксованими положеннями у включеному положенні (в положенні запобігання) запобіжник блокує рух спускового гачка, що унеможливлює проведення пострілу; з наданої на дослідження рушниці неможливо здійснити постріл без натискання на спусковий гачок як при зведеному курку, так і при спущеному курку (у тому числі і при падінні її на підлогу, під час взведення курку, у результаті удару по стволу рушниці, у результаті ривку за ствол рушниці, під час досилання патрону до патронника тощо).

Покази ОСОБА_9 про те, що він випадково нажав на спусковий гачок рушниці і відбувся постріл також спростовуються висновками комплексної трасологічної експертизи №КСЕ-19/108-21/2692-БЛ/ФХВР від 22.03.2021 року, якою встановлено, що з наданої на дослідження гладкоствольної багатозарядної рушниці 12 калібру моделі Linberta Model 01ltac заводський номер 20A0209, неможливо провести пострілів без натискання на спусковий гачок при її падінні на тверду поверхню, при її ударі о тверду поверхню, перезаряджанні. Окрім того, рушниця має неавтоматичний кнопковий запобіжник, який блокує рух спускового гачка. Більш того, з вказаного висновку експерта вбачається, що зусилля спуску спускового гачка становить 6 кг, що суперечить версії ОСОБА_9 про його випадкове натискання. Згідно описової частини висновку для заряджання рушниці 1 патроном (безпосередньо до патронника) необхідно: відвести затвор в крайнє заднє положення і поставити його за затримку. Через вікно для викидання гільз вложити 1 патрон на лоток і натиснути на кнопку перехоплювача. Затвор знімається з затримки і під дією зворотної пружини подає патрон до патронника та запирає канал ствола; відвести затвор в крайнє заднє положення і поставити його за затримку. Безпосередньо подати патрон до патронника і натиснути на кнопку перехоплювача. Затвор знімається з затримки і під дією затворної пружини запирає канал ствола. Така багатокрокова послідовність обов`язково необхідних для вчинення пострілу дій повністю спростовує твердження захисту про випадковість здійснення пострілу ОСОБА_9 .

З показань допитаного в суді першої інстанції експерта ОСОБА_19 також вбачається, що з вищевказаної рушниці неможливо випадково здійснити постріл, оскільки рушниця має запобіжник, перед здійсненням пострілу який необхідно задіяти. В даній моделі це кнопка, яку потрібно натиснути, доклавши певні зусилля, випадково зачепивши цей запобіжник, а саме кнопку, зброя не буде приведена у бойову готовність і постріл при натисканні спускового гачка не буде здійснений.

За таких обставин, характер пострілу та локалізація тілесних ушкоджень, завданих потерпілому, вказують на те, що постріл був не випадковим, а прицільним, адже здійснений в грудну клітину, де розташовані життєво важливі органи. Крім того, має значення також і обстановка у місці вчинення злочину, а саме обмежений простір приміщення, де перебували обвинувачений з потерпілим, та здійснення пострілу з близької відстані.

Більш того, обвинувачений як під час слідчого експерименту, так і під час допиту в суді першої інстанції, зазначав, що він натиснув самостійно на спусковий гачок, при цьому під час слідчого експерименту пояснював, що таких натискань було три, що свідчить про цілеспрямованість та усвідомлення вчинених дій, необхідних для здійснення пострілу з вогнепальної зброї.

Надані ОСОБА_9 покази про те, що він раніше не стикався зі зброєю і після пострілу розгубився, спростовуються даними протоколу проведення слідчого експерименту за його участю, під час якого обвинувачений показав, що за три дні до події він знайшов в пакеті два пістолети, які приніс до себе додому і вдома їх оглянув. При цьому послідовно пояснив яким чином йому стало відомо про те, що вони заряджені, показав як від`єднав магазин та що при цьому нажав. Тобто обвинувачений добре розумів, які дії вчиняє. Таким чином, вказані обставини спростовують показання обвинуваченого про те, що в день вбивства ОСОБА_10 він вперше тримав зброю в руках.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що після вчинення вбивства ОСОБА_9 зібрав зброю, яку приніс із собою, склав її у чохли, спустився ліфтом на перший поверх до себе додому, зібрав зброю, яка була вдома, виплигнув через вікно лоджії (перший поверх), викинув зброю під лоджією та пішов до свого друга ОСОБА_21 , у якого перевдягнувся, при цьому залишивши свій телефон вдома, що свідчить про відсутність жодної розгубленості в діях обвинуваченого.

Як вбачається з висновку експерта №КСЕ-19/108-21/2692-БЛ/ФХВР від 22.03.2021 року, наданий на дослідження предмет, схожий на гільзу, що була вилучена на місці вчинення злочину, до боєприпасів вогнепальної стрілецької зброї не відноситься, а є стріляною гільзою промислового виготовлення складовою частиною мисливського патрона 12-го калібру для гладкоствольних рушниць, яка стріляна з наданої на дослідження самозарядної гладкоствольної багатозарядної рушниці 12 калібру Linberta Model 01ltac заводський номер 20A0209. Між тим, в каналі ствола, на поверхнях ствольної коробки та ударно-спускового механізму наданої на дослідження рушниці Linberta Model 01ltac заводський номер 20A0209 слідів продуктів пострілу, вибухових речовин і речовин, які могли б використовуватися в якості їх компонентів не виявлено. Відсутність в каналі ствола, на поверхнях ствольної коробки та ударно-спускового механізму наданої на дослідження рушниці Linberta Model 01ltac заводський номер 20A0209 продуктів пострілу свідчить про те, що після останньої чистки з неї постріли не проводилися.

Таким чином, вказаним висновком експерта спростовуються покази ОСОБА_9 про те, що він після здійснення пострілу з рушниці, будучи розгубленим, викинув її під лоджією разом з іншою зброєю, оскільки висновки експерта свідчать про те, що ОСОБА_22 після вчинення вбивства намагався приховати злочин та здійснив чистку рушниці.

Про мету ОСОБА_9 приховати сліди вчинення злочину свідчать й інші обставини, встановлені судом першої інстанції.

Зокрема з рапорту від 18.02.2021 року на ім`я начальника т.в.о. ВП №3 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області вбачається, що 18.02.2021 року о 23:32 год. надійшло повідомлення зі служби 102, що за адресою: АДРЕСА_5 , вогнепальне поранення біля під`їзду 8 в грудну клітину, потерпілому 20 років, телефон викликаючого , розмовляв шепотом, обставини невідомі, яке надійшло з органів охорони здоров`я. Вказаним рапортом підтверджуються покази ОСОБА_9 про те, що він здійснив дзвінок у швидку, між тим останній не повідомив точне місце вчинення злочину, не дочекався швидку, а зник з місця вчинення злочину, і лише о 04:17 год. 19.02.2021 року, як вбачається з рапорту від 19.02.2021 року т.в.о. ВП №3 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області, тобто майже через п`ять годин після скоєння злочину, перевдягнувшись за цей час вдома у свого друга, ОСОБА_9 здійснив виклик на службу 102 і повідомив про те, що за адресою: АДРЕСА_5 , вистрелив з рушниці випадково у товариша ОСОБА_23 та очікує поліцію біля під`їзду 7.

Таким чином, установивши поза розумним сумнівом, що ОСОБА_9 свідомо, умисно, зробив один постріл з рушниці з близької відстані у ОСОБА_10 і тим самим заподіяв йому тяжкі тілесні ушкодження, від яких настала смерть потерпілого, після чого, не дочекавшись приїзду карети швидкої допомоги, втік з місця скоєння злочину, при цьому позбувся знаряддя злочину та перевдягнув свій одяг, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про вчинення обвинуваченим саме умисного вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, правильно кваліфікувавши його за ч.1 ст.115 КК, що доводами апеляційної скарги не спростовується.

З огляду на вищевикладене колегія суддів вважає неспроможними твердження захисника, що суд не взяв до уваги покази обвинуваченого про те, що він скоїв вбивство через необережність, оскільки він протягом тривалого часу товаришував з потерпілим та між ними ніколи не було конфліктів, що підтверджується показаннями допитаних в судовому засіданні свідків.

Доводи захисника про те, що стороною обвинувачення не було встановлено умислу, мотиву та мети злочину є безґрунтовними, виходячи з наступного.

Згідно з усталеною судовою практикою, узагальненою, зокрема, у пункті 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2003 року №2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», питання про умисел, у тому числі на позбавлення іншої особи життя, необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Разом із тим відповідно до статті 24 КК умисел поділяється на прямий і непрямий. Межа між цими видами умислу визначається спрямованістю волі винного: діючи із прямим умислом, винний бажає настання певних наслідків, діючи з непрямим умислом не бажає настання цих наслідків, але свідомо припускає їх настання.

Таким чином, виходячи з установлених обставин способу, характеру і локалізації тілесних ушкоджень, а саме здійснення пострілу з рушниці з близької відстані в умовах обмеженого простору в область грудної клітини потерпілого, де знаходяться життєво важливі органи, а також посткримінальної поведінки обвинуваченого, який втік з місця події та намагався приховати сліди скоєння злочину, колегія суддів погоджується з висновком про те, що у сукупності вони свідчать про спрямованість умислу ОСОБА_9 на вбивство потерпілого ОСОБА_10 .

З урахуванням конкретних обставин справи дії ОСОБА_9 правильно кваліфіковані за ч.1 ст.115 КК.

При цьому судова колегія виходить з того, що мотив та мета не є обов`язковою ознакою основного складу умисного вбивства.

Твердження захисника в апеляційній скарзі, що під час досудового розслідування не були встановлені події того вечора, зокрема не були допитані сусіди, які б могли чути сварку або розмову на підвищених тонах, не впливає на правильність висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у скоєнні умисного вбивства потерпілого, оскільки його вина підтверджується сукупністю наданих стороною обвинувачення та досліджених місцевим судом доказів.

Стосовно доводу захисника про необхідність визнання ряду письмових доказів недопустимими з огляду на проведення процесуальних дій до внесення відомостей до ЄРДР, колегія суддів звертає увагу, що вказані обставини були предметом ретельної перевірки в суді першої інстанції, на що місцевим судом була надана вмотивована та обґрунтована відповідь, з якою погоджується й апеляційний суд.

Так, відповідно до листа Офісу Генерального прокурора від 06.12.2022 року, наданого на виконання ухвали Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 08.11.2022 року, з 18.02.2021 року по 19.02.2021 року мали місце технічні проблеми з роботою окремих інформаційних систем та ресурсів, держателем яких є Офіс Генерального прокурора. Причиною вказаних технічних проблем були масовані хакерські атаки на інфраструктуру Офісу Генерального прокурора та обмежувально-превентивні заходи, пов`язані з протидією таким атакам, як наслідок з 19:00 год. 18.02.2021 року до 18:00 год. 19.02.2021 року неможливо було авторизуватись в ЄРДР.

Відповідно до витягу про внесення відомостей до ЄРДР, сформованого 19.02.2021 року у письмовому вигляді відповідно до Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого Наказом Генерального прокурора від 30.06.2020 року, вбачається, що 19.02.2021 року о 01:00 год. було зареєстровано кримінальне провадження №0000153 за правовою кваліфікацією ч.1 ст.115 КК. Одразу після усунення технічних проблем в роботі реєстру 19.02.2021 року о 19:02 год. було внесено відомості до ЄРДР, що підтверджується сформованим в електронному вигляді витягом з ЄРДР.

Як вбачається з матеріалів провадження всі процесуальні дії були вчинені після внесення відомостей до ЄРДР, а саме після 01:00 год. 19.02.2021 року, а тому колегія суддів не вбачає підстав для визнання доказів недопустимими.

Посилання захисника на недопустимість протоколу огляду місця події від 19.02.2021 року, оскільки він не підписаний т.в.о. начальника СУ ОСОБА_12 та заступником начальника відділу РЗЖЗО ОСОБА_13 , які зазначені у протоколі як учасники слідчої дії, а також через незасвідчення фототаблиці до протоколу всіма учасниками, які брали участь у проведенні слідчої дії, є безпідставними, оскільки протокол огляду місця події підписаний всіма учасниками слідчої дії, зокрема й т.в.о. начальника СУ ОСОБА_12 та заступником начальника відділу РЗЖЗО ОСОБА_13 , а не засвідчення фототаблиці усіма учасниками слідчої дії не є суттєвими порушеннями вимог КПК і такими, що впливають на його зміст чи допустимість. При цьому слід відмітити, що фототаблиця підписана безпосередньо слідчим, яка складала протокол огляду місця події, а також спеціалістом-криміналістом, який здійснював фотофіксацію під час проведення вказаної слідчої дії.

Окрім цього сторона захисту не ставила під сумнів інформацію, викладену у протоколі, тобто фактично не оспорювала зміст протоколу цієї слідчої дії. Формальні зауваження, які не впливають на зміст проведеної слідчої дії, не можуть нівелювати доказ у цілому.

Таким чином, з огляду на відсутність підстав для визнання протоколу огляду місця події від 19.02.2021 року недопустимим доказом, відсутні підстави й для визнання недопустимими похідних доказів висновків судово-медичних експертиз, про що наголошувала захисник в своїй апеляційній скарзі.

Твердження захисника про те, що під час огляду місця події від 19.02.2021 року за місцем мешкання ОСОБА_9 фактично було проведено обшук, є надуманими, оскільки огляд проведено у відповідності до вимог ч.3 ст.233 КПК, який в подальшому був узаконений ухвалою слідчого судді від 25.02.2021 року.

Довод захисника про те, що в порушення вимог ч.5 ст.240 КПК в матеріалах кримінального провадження відсутній дозвіл на проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_9 є неспроможним з огляду на наявну в матеріалах провадження заяву ОСОБА_20 , в якій остання надала дозвіл на проведення слідчого експерименту за адресою її мешкання, зазначивши, при цьому, про небажання бути присутньою під час проведення вказаної слідчої дії, оскільки вона не має бажання бачитись з ОСОБА_9 . Також ОСОБА_20 у вказаній заяві зазначила, що під час проведення слідчої дії за адресою її мешкання буде присутня ОСОБА_24 .

Відсутність у протоколі проведення слідчого експерименту відомостей про те на який саме носій інформації здійснювалась технічна фіксація, про що наголошувала захисник в своїй апеляційній скарзі, не тягне недопустимості його як доказу.

Той факт, що слідчий в ході проведення слідчого експерименту пропонував ОСОБА_9 детальніше розповісти ті чи інші обставини вчинення злочину не свідчить про те, що відбувався допит підозрюваного, а не слідчий експеримент. Адже досліджені місцевим судом матеріали слідчого експерименту свідчать про те, що обвинувачений за допомогою статистів та муляжу рушниці детально продемонстрував та відтворив події, а також механізм спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, а саме: як він дістав рушницю з чохла; яке було розташування його та потерпілого у кімнаті; яким чином він тримав рушницю; як тримав потерпілий мобільний телефон у руках та його положення по відношенню до обвинуваченого; як він здійснив постріл; яким чином впав потерпілий після пострілу, його положення; а також подальші дії обвинуваченого після здійснення пострілу.

З огляду на наведене колегія суддів відхиляє доводи сторони захисту про визнання протоколу слідчого експерименту за участю ОСОБА_9 недопустимим доказом.

Посилання захисника в апеляційній скарзі на те, що постанова про доручення здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні слідчій групі винесена з порушенням, оскільки в ній, крім слідчих, не зазначено співробітників з інших служб, є хибним, оскільки захисник посилається на абзац 2 пункту 5 розділу ІІ Інструкції з організації взаємодії органів досудового розслідування з іншими органами та підрозділами Національної поліції України в запобіганні кримінальним правопорушенням, їх виявленні та розслідуванні, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.07.2017 року №575, яким визначено склад слідчо-оперативної групи, а не склад слідчої групи для здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні. В постанові про доручення здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні слідчій групі зазначаються лише слідчі, які уповноважені на здійснення досудового розслідування, в свою чергу статисти, спеціалісти-криміналісти, а також інші учасники слідчих дій не відносяться до кола таких слідчих.

Твердження захисника про призначення експертиз в рамках ст.115 КК, незважаючи на те, що до ЄРДР вже була внесена ст.263 КК, є безпідставними, оскільки експертизи з дослідження зброї призначалися з метою встановлення знаряддя злочину, з якого було скоєно вбивство ОСОБА_10 . До того ж постановою від 19.03.2021 року матеріали досудового розслідування у кримінальному провадженні за №0000153 від 19.02.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК, та за №0000154 від 19.02.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК, були об`єднані в одне провадження за №0000153 від 19.02.2021 року, що свідчить про допустимість зібраних доказів, у тому числі, й проведених експертних досліджень у даному об`єднаному кримінальному провадженні.

Посилання захисника на висновок експерта №КСЕ-19/108-21/2563-БЛ від 01.03.2021 року, в якому зазначено, що зброя не придатна до стрільби, є безґрунтовним, оскільки надана на дослідження зброя була знайдена під час огляду місця події за місцем мешкання потерпілого у шафі. Крім того, з вказаного висновку вбачається, що наданий на дослідження предмет, схожий на зброю, є частиною вогнепальної стрілецької зброї пістолета-кулемета моделі «Sa26», промислового виробництва ЧССР та вказані частини непридатні до стрільби. Обвинувачення в цій частині ОСОБА_9 не пред`явлено.

Твердження захисника про порушення під час здійснення обшуку ОСОБА_9 при його затриманні (обшук повинен бути здійснений особами тієї ж статі) колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зі змісту протоколу затримання вбачається, що речі у затриманого ОСОБА_9 були вилучені слідчим ОСОБА_25 (тобто особою тієї ж статі) на підставі ч.3 ст.208 КК, із дотриманням передбачених ч.7 ст.223, ст.236 КПК правил.

Відсутність відеофіксації під час затримання ОСОБА_9 не є істотним порушенням вимог КПК, оскільки здійснення відеофіксації під час проведення вказаної процесуальної дії не є обов`язковим. Під час затримання ОСОБА_9 та його обшуку були присутні поняті та захисник. Жодних заяв чи зауважень до протоколу, у тому числі стосовно будь-яких порушень, сторона захисту не вносила.

Посилання захисника в апеляційній скарзі на те, що обвинувачений має багато нагород у змаганнях з греко-римської боротьби, що свідчить про сильний дух дисциплінованої людини, не впливає на правильність висновків суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_9 у скоєнні інкримінованих йому злочинів.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що суд першої інстанції надав вичерпні відповіді на доводи, більшість з яких є аналогічними тим, що викладені в апеляційній скарзі захисника. Зазначені у вироку мотиви про визнання цих доводів безпідставними, колегія суддів знаходить обґрунтованими і такими, що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам.

Отже, правильно проаналізувавши наявні у справі докази в їх сукупності та давши їм належну оцінку, районний суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.263, ч.1 ст.115 КК, за обставин, зазначених в оскаржуваному вироку. Доводи апеляційної скарги даних висновків суду не спростовують.

Що стосується клопотання захисника про повторне дослідження доказів у справі та допит експерта та обвинуваченого, то колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до ч.3 ст.404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.

Таким чином, норми ч.3 ст.404 КПК зобов`язують суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, лише коли суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушеннями. Сама по собі незгода сторони захисту із висновками суду, зробленим на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів апеляційним судом за відсутності обставин, передбачених ч.3 ст.404 КПК (постанови Верховного Суду від 02 вересня 2020 року справа №591/4742/16-к, (провадження №51-1733 км 19); від 13 червня 2023 року справа №572/1861/18 (провадження №51-580км23)).

Захисник, заявляючи вимогу про повторне дослідження апеляційним судом доказів та допит експерта та обвинуваченого, не вказала на конкретні порушення, допущені районним судом при дослідженні окремих доказів чи на неповноту такого дослідження, не навела відповідного обґрунтування в цій частині та не вказала яким чином ці докази можуть спростувати висновки місцевого суду, зроблені за результатом розгляду цього кримінального провадження. Зазначене свідчить про відсутність обґрунтованого клопотання захисника щодо повторного дослідження доказів та допиту експерта та обвинуваченого.

У своїй постанові від 21 грудня 2022 року справа №759/5737/17 (провадження №51-2899км20) Верховний Суд зазначив, що за відсутності мотивованого клопотання про повторне дослідження доказів, яке обов`язково має відповідати положенню ч.3 ст.404 КПК, апеляційний суд не повинен досліджувати ці докази, оскільки протилежне, без дотримання принципів, закріплених у приписах зазначеної норми процесуального закону, може перетворити апеляційний перегляд судового рішення в повторний розгляд кримінального провадження по суті, що фактично нівелює принцип інстанційності судочинства.

Крім того, згідно з усталеною практикою Верховного Суду, сама наявність клопотання про повторне дослідження того чи іншого доказу не зобов`язує апеляційний суд досліджувати всю сукупність доказів, оцінених місцевим судом. У разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засад безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, він не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції (постанови Верховного Суду від 10.10.2019 року справа №415/5296/15-к (провадження №51-2177км19); від 01.10.2019 року справа №754/1780/17 (провадження №51-10118км18); від 23.11.2020 року справа №357/18489/13-к (провадження №51-4003км20); від 16.09.2020 року справа №640/3526/16-к (провадження №51-2137км20); від 19.10.2021 року справа №442/506/17 (провадження №51-3897км21); від 17.08.2021 року справа №484/1376/18 (провадження №51-3490км21); від 12.12.2022 року справа 521/165/17 (провадження №51-365км22); від 24.11.2022 року справа №445/836/21 (провадження №51-1748км22); від 16.11.2022 року справа №159/3544/19 (провадження №51-1837км21); від 13.09.2023 року справа №337/1446/17 (провадження №51-3173км23); від 25.05.2023 року справа №154/2277/17 (провадження №51-5746км20) та інші).

Отже за відсутності аргументованих доводів захисника щодо необхідності дослідження доказів, колегія суддів не встановила достатніх підстав, передбачених ст.404 КПК, для повторного дослідження доказів, а відтак і підстав для задоволення відповідного клопотання захисника. При цьому колегія суддів не встановила жодних порушень при дослідженні судом доказів чи неповноти такого дослідження та іншу оцінку доказам, ніж ту, яку дав суд першої інстанції, не надавала.

Призначене ОСОБА_9 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, за своїм видом та розміром є необхідним для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, підстав вважати призначене обвинуваченому покарання занадто суворим колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли б перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, у матеріалах провадження під час апеляційного розгляду не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 01 листопада 2023 року щодо ОСОБА_9 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4