ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 1-кп/753/1700/24
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" жовтня 2024 р. Дарницький районний суд міста Києва у складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

секретарі судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

учасники судового провадження:

прокурори ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

обвинувачений ОСОБА_7 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в об`єднаному судовому провадженні обвинувальна акти у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) № 0001751 від 20.01.2023, за обвинуваченням

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бохонки

Вінницького району Вінницької області, громадянина України,

який зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 ,

раніше судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

встановив:

Обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР № 0001751 від 20.01.2023, стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, надійшов до Дарницького районного суду м. Києва 22 лютого 2024 року.

Висунуте обвинувачення суд вважає доведеним та відповідно до якого військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 сержант ОСОБА_7 у порушення вимог статей 17, 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статей 11, 16, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та статей 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, з особистих мотивів та з метою тимчасово ухилитись від військової служби, без поважних причин, без дозволу відповідних командирів (начальників), в умовах воєнного стану, 27 серпня 2023 року самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , що дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , після чого проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням службових обов`язків та не вживаючи жодних заходів для повернення у вказану військову частину до 07 грудня 2023 року, тобто до моменту добровільного прибуття до військової частини НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 .

Окрім цього, продовжуючи злочинну діяльність військовослудбовець військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_7 у порушення вимог статей 17, 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статей 11, 16, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та статей 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, з особистих мотивів та з метою тимчасово ухилитись від військової служби, без поважних причин, без дозволу відповідних командирів (начальників), в умовах воєнного стану, 19 грудня 2023 року самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , що дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , після чого проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням службових обов`язків та не вживаючи жодних заходів для повернення у вказану військову частину до 19 квітня 2024 року, тобто до моменту добровільного прибуття до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Києві (вул. Олени Теліги, 8, м. Київ).

Таким чином, ОСОБА_7 обвинувачується у самовільному залишенні військової частини військовослужбовцем, вчиненому в умовах воєнного стану тривалістю понад три доби, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 винним себе за ч. 5 ст. 407 КК України визнав повністю та показав, що дійсно умисно, з особистих мотивів та з метою тимчасово ухилитись від військової служби, без дозволу відповідних командирів (начальників), в умовах воєнного стану, 27 серпня 2023 року самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , що дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , після чого проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням службових обов`язків та не вживаючи жодних заходів для повернення у вказану військову частину до 07 грудня 2023 року, та надалі 19 грудня 2023 року самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , що дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , після чого проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням службових обов`язків та не вживаючи жодних заходів для повернення у вказану військову частину до 19 квітня 2024 року, тобто до моменту добровільного прибуття до Територіального управління Державного бюро розслідувань. Про вчинене щиро шкодує.

Показання ОСОБА_7 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Судовий розгляд проводився відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України.

Положення ч. 3 ст. 349 КПК України роз`яснено судом у судовому засіданні учасникам кримінального провадження, відповідно й обвинуваченому, який надав суду ствердну згоду із запропонованим порядком.

Крім того, такий порядок судового розгляду повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яких суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Також відповідно до п. 6 розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Стосовно спрощення кримінального правосуддя» рекомендується, що оскільки при процедурі «заява підсудного про визнання вини» від обвинуваченого вимагається явка до суду на ранній стадії провадження, щоб заявити в суді публічно чи приймає він чи спростовує обвинувачення проти себе, то суд в таких випадках має вирішувати, обійтися без всього процесу розслідування або його частини чи негайно перейти до розгляду особи правопорушника, ухвалення вироку та, по можливості, вирішення питання щодо компенсації.

Отже, за згодою учасників судового провадження, а саме обвинуваченого, який не оспорює фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що він правильно розуміє зміст його обставин, відсутні сумніви в добровільності його позиції, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням письмових документів, а саме: матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого.

Вина обвинуваченого ОСОБА_7 повністю підтверджується його показаннями, в яких він не оспорював вчинення кримінального правопорушення за викладених у обвинувальному акті обставин, щирим каяттям у вчиненому тощо.

Щодо кримінально-правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 , то суд вважає її правильною та кваліфікує його дії як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем, вчиненому в умовах воєнного стану тривалістю понад три доби, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

При обранні виду та міри покарання суд, реалізуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним вчиненому і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення нових кримінальних правопорушень.

Суд, відповідно до ст. 65 КК України, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 виду та міри покарання, приймає до уваги характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжкого злочину, конкретні обставини кримінального провадження, його ставлення до вчиненого (вину визнав, розкаявся), особу обвинуваченого, а саме: раніше судимого, молодого віку, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, з середньо-спеціальною освітою, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину 2014 р.н., проходить військову службу з 2017 року, проходження військової служби наразі призупинено, за місцем служби характеризується негативно, придатний до військової служби і страждає на захворювання, що пов`язане із службою.

Обставинами, які пом`якшують покарання, є визнання вини, щире каяття.

Обставиною, яка обтяжує покарання, є вчинення злочину повторно.

Вказані обставини, які пом`якшують покарання, у своїй сукупності, а саме повного визнання вини, що дало суду підстави до проведення судового розгляду у порядку ч. 3 ст. 349 КК України, щирого розкаяння у вчиненому, суд обере покарання в межах санкції статті, що слід відбувати реально, але зважаючи, що обвинувачений вчинив військове кримінальне правопорушення та встановлених даних про його особу, у тому числі за місцем проходження служби, то строк покарання буде наближений до мінімального, але не найменший.

Також під час судового розгляду було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_7 засуджений вироком Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 04 березня 2024 року за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк один рік, із звільненням від його відбування з випробуванням на підставі статей 75, 76 КК України, з іспитовим строком тривалістю один рік.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові суду касаційної інстанції, якщо до особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, вироком суду було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, а потім було встановлено, що вона винна ще й в інших злочинах, вчинених до постановлення цього вироку, в таких випадках питання про відповідальність особи за сукупністю вчинених нею кримінальних правопорушень має вирішуватись в залежності від того, чи залишається незмінним попередній вирок, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, на момент постановлення нового вироку, і яке рішення приймає суд у новому вироку щодо покарання за злочини, вчинені до постановлення попереднього вироку.

У випадку, коли попередній вирок залишився незмінним і прийняте в ньому рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням зберігає свою законну силу, а новим вироком особі призначається покарання, яке вона має відбувати реально, положення ч. 4 ст. 70 КК щодо призначення остаточного покарання особі з урахуванням попереднього вироку не застосовуються, а кожний вирок попередній, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, та новий, за яким їй призначено покарання, що належить відбувати реально, виконуються самостійно.3

У цьому провадженні немає підстав стверджувати, що обвинуваченим порушено обов`язки за попереднім вироком суду від 04 березня 2024 року, яким він був звільнений від відбування покарання з випробуванням, оскільки кримінальне правопорушення за цим провадженням ним було вчинено до ухвалення цього попереднього вироку і суд вважає необхідним призначити покарання, яке слід відбувати реально.

У зв`язку з чим вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 04 березня 2024 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк один рік, та звільненого від відбування покарання з випробуванням на підставі статей 75, 76 КК України з іспитовим строком тривалістю один рік, слід виконувати самостійно.

Під час досудового розслідування та судового розгляду запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 не обирався.

Процесуальні витрати у цьому кримінальному провадженні відсутні.

Питання щодо вирішення долі речових доказів перед судом не порушувалось.

На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд обмежується проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення та керуючись ч. 3 ст. 349, статтями 100, 368-371, 373, 374 КПК України, суд

засудив:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк шість років.

Вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 04 березня 2024 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк один рік, та звільненого від відбування покарання з випробуванням на підставі статей 75, 76 КК України з іспитовим строком тривалістю один рік, виконувати самостійно.

Початок строку відбування покарання рахувати з моменту приведення цього вироку до виконання.

Під час досудового розслідування та судового розгляду запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 не обирався.

Процесуальні витрати у цьому кримінальному провадженні відсутні.

Питання щодо вирішення долі речових доказів перед судом не порушувалось.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення, з урахуванням особливостей, передбачених ч. 2 ст. 394 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1

3 Постанова об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 лютого 2021 року (справа № 760/26543/17, провадження № 51-3600кмо20).

URL: https://reyestr.court.gov.ua/Review/95042469.