КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/4199/2024 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
Категорія: ст. ст. 170-173 КПК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2024 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою, з доповненнями прокурора у кримінальному провадженні №0001471 - прокурора другого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 , на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 21 травня 2024 року, -

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

власника майна ОСОБА_7 ,

представника власника майна ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 21 травня 2024 року залишено без задоволення клопотання прокурора другого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001471 від 10.08.2023 року.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, прокурор відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 , подала апеляційну скаргу, з доповненнями в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання прокурора та накласти арешт на майно, що було вилучене 08.05.2024 року за результатами проведення обшуку за місцем проживання підозрюваної ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 та яке належить та перебуває у власності, користуванні, розпорядженні підозрюваної ОСОБА_7 , а саме грошові кошти в сумі: 3870 євро, 12605 доларів США, 80500 гривень.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги, з доповненнями апелянт зазначає, що ухвала слідчого судді підлягає скасуванню внаслідок невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Апелянт вказує на те, що під час ухвалення рішення, судом в достатній мірі не враховано обставини та наявність ризиків, передбачених ст. 170 КПК України, які суд повинен враховувати під час вирішення питання про арешт майна, та які можуть вплинути на забезпечення дієвості кримінального провадження.

На переконання апелянта, вказівка суду, щодо не виконання прокурором вимог п. 2 ч. З ст. 132 КПК України, оскільки в клопотанні не зазначено відомостей про серійні номери купюр, перелік та види майна, що належить арештувати є необґрунтованою, оскільки відповідно до постанови слідчого від 09.05.2024, винайдені та вилучені грошові кошти визнані речовим доказом у справі не через те, що вони на собі зберегли сліди кримінального правопорушення, а у зв`язку з тим, що у органу досудового розслідування є достатні підстави вважати, що вони здобуті незаконним шляхом внаслідок вчинених підозрюваною кримінальних правопорушень, а тому вилучені об`єкти можуть бути використані як доказ фактів та обставин, що встановлюються та перевіряються під час кримінального провадження, і відтак, є речовим доказом у кримінальному провадженні.

Крім того, прокурор звертає увагу суду на те, що всі обставини зазначені у клопотанні прокурора, були доведені суду, як шляхом надання матеріалів доданих до клопотання, так і під час надання усних пояснень прокурором у судовому засіданні, однак суд без наведення будь-яких мотивів та обґрунтувань, залишив зазначені обставини поза своєю у вагою.

Апелянт зазначає, що підстави визнання судом власником вилучених грошових коштів ОСОБА_9 є невмотивованими у судовому рішенні і такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, оскільки відповідно до протоколу обшуку від 08.05.2024, проведеного за адресою проживання підозрюваної ОСОБА_7 , не зазначено, що грошові кошти належать ОСОБА_10 . Указана слідча дія проводилась за участі адвоката підозрюваної, всім учасникам надавалась можливість ознайомитись із зазначеним документом та зробити відповідні зауваження, чого зроблено не було. Більше того, грошові кошти в сумі 56.000 грн та 3100 євро та 300 доларів США були вилучені з гаманця підозрюваної, що вона й підтвердила у судовому засіданні.

Також апелянт наголошує на тому, що суд жодним чином не мотивував своє рішення з огляду на можливість застосування спеціальної конфіскації у провадженні, хоча у органу досудового розслідування є всі підстави вважати майно, яке належить підозрюваній ОСОБА_7 , з огляду не характер та обставини вчиненого кримінального правопорушення, отримане нею в результаті його вчинення.

До того ж, прокурор вважає, що вказівка суду щодо порушення прокурором принципу розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, також не відповідає дійсності та вказує на те, що з матеріалів кримінального провадження вбачається, що розмір матеріальних збитків заподіяних ДП «НЕК «Укренерго» становить 39.207.283,82 грн. за відібрані і неоплачені 19280,226 МВт*год. Сума грошових коштів, якими фактично заволоділа ОСОБА_7 становить 20.219.829, 00 грн. Сума грошових коштів, вилучених у підозрюваної ОСОБА_7 становить в гривневому еквіваленті близько 800.000 грн. тобто лише 2 % від розміру заподіяної шкоди. Крім того, ДП «НЕК «Укренерго» зверталось з позовами до суду про стягнення з TOB «Терра ВВВ» суми збитків, і вимоги цих позовів були задоволені на понад 36 млн. грн.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити в повному обсязі, з наведених в ній підстав, думку власника майна та її представника, які заперечували щодо задоволення вказаної апеляційної скарги прокурора та вважали оскаржувану ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга, з доповненнями прокурора підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів, що ГСУ НП України розслідується кримінальне провадження №0001471 від 10.08.2023 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України, за підозрою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

10.05.2024 прокурор другого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 звернулась до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва із клопотанням про арешт майна у кримінальному провадженні №0001471 від 10.08.2023 року.

На обґрунтування вимог поданого клопотання прокурор зазначила, що накласти арешт на майно необхідно з метою збереження речових доказів у кримінальному провадженні, запобіганню їх відчуженню, а також забезпечення виконання конфіскації майна та відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення.

21.05.2024 ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.

Відмовляючи у задоволенні даного клопотання прокурора, в межах кримінального провадження №0001471 від 10.08.2023 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України, слідчий суддя виходив, з того, що жодних даних, які б підтверджували, що вилучене під час обшуку майно є предметом, доказом злочину, набуте злочинним шляхом або містить інші відомості, які можуть бути використанні як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, отримане внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України, з наданих слідчому судді матеріалів клопотання не вбачається.

Також слідчий суддя вказав, що прокурор не навів у клопотанні та не надав жодного належного і допустимого доказу, що вилучене під час обшуку майно дійсно може бути речовим доказом у кримінальному проваджені.

Разом з цим, слідчий суддя зауважив, що вилучені грошові кошти жодним чином не ідентифіковані, у протоколі обшуку та у клопотанні про арешт майна відсутні будь-які відомості про їх серійні номери.

Крім цього, слідчий суддя вказав на те, що на підставі ст. 59 ч. 1 КК України конфіскації підлягає майно лише засудженого, яким може бути обвинувачений після проголошення йому обвинувального вироку, а оскільки власник майна - ОСОБА_9 не є підозрюваним, обвинуваченим у даному кримінальному провадженні, то правових підстав для накладення арешту на майно осіб з цією метою немає.

Також в матеріалах клопотання відсутній цивільний позов, поданий з метою забезпечення відшкодування шкоди завданої внаслідок кримінального правопорушення.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції, колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним уст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Дослідивши доводи клопотання прокурора та матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов передчасного висновку, що прокурором не наведено достатніх підстав, щодо доцільності застосування ініційованого заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, з огляду на приписи ст. 98 КПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Дослідивши матеріали, які обґрунтовують вимоги клопотання про арешт майна, а саме грошові кошти в сумі: 3870 євро, 12605 доларів США, 80500 гривень, колегією суддів встановлено підстави для його задоволення, а саме, що прокурором доведено та матеріалами клопотання достатньою мірою підтверджується наявність факту вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України, а також, що постановою старшого слідчого в ОВС 2 відділу Управління розслідування особливо тяжких злочинів ГСУ НПУ ОСОБА_11 від 08.05.2024 року /т. 2 а.с. 160-164/, зазначене майно визнано речовим доказом, як таке, що відповідає критеріям визначеним ст. 98 КПК України.

З огляду на положення ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Разом з тим, колегія суддів погоджується із твердженням прокурора, що суд необґрунтовано вказав на не виконання прокурором вимог п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, оскільки в клопотанні не зазначено відомостей про серійні номери купюр, перелік та види майна, що належить арештувати, адже як вбачається із постанови слідчого про визнання речовими доказами вказані грошові кошти, є доказом у справі у зв`язку з тим, що у органу досудового розслідування є достатні підстави вважати, що вони здобуті незаконним шляхом внаслідок вчинених підозрюваною кримінальних правопорушень, а тому вилучені об`єкти можуть бути використані як доказ фактів та обставин, що встановлюються та перевіряються під час кримінального провадження, і відтак, є речовим доказом у кримінальному провадженні, а не тому, що зберегли на собі сліди кримінального правопорушення, як вказав слідчий суддя.

Також, щодо висновків суду першої інстанції, що на підставі ст. 59 ч. 1 КК України конфіскації підлягає майно лише засудженого, яким може бути обвинувачений після проголошення йому обвинувального вироку, а оскільки власник майна - ОСОБА_9 не є підозрюваним, обвинуваченим у даному кримінальному провадженні, то правових підстав для накладення арешту на майно осіб з цією метою немає, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених КК України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати в тому числі: правову підставу для арешту майна; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених в тому числі й п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Як вбачається з матеріалів провадження, 08 травня 2024 ОСОБА_7 повідомлено про підозру за ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України.

Санкція ч. 5 ст. 191 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років та з конфіскацією майна.

А також, санкція ч. 3 ст. 209 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк до трьох років та з конфіскацією майна.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Вказана позиція відображена, зокрема й в рішенні Суду від 30 серпня 1990 року у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства».

З матеріалів провадження, наданих слідчому судді, які обґрунтовують клопотання, вбачається, що зазначені у клопотанні обставини підозри ОСОБА_7 могли мати місце і підтверджуються на цьому етапі розслідування достатньою сукупністю даних та певними доказами. Тобто існують обґрунтовані підстави підозрювати ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України.

Оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні кримінального правопорушення, то на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише можна визначити, що причетність ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, підозра у якому йому повідомлена, є вірогідною та достатньою для застосування слідчим суддею щодо нього такого обмежувального заходу, як арешт майна.

Крім того, твердження слідчого судді, що вилучені кошти належать ОСОБА_9 нічим не підтвердженні, та матеріали провадження не містять доказів даного факту. До того ж, як вірно зазначив прокурор, 08.05.2024 проведено обшук за адресою проживання підозрюваної ОСОБА_7 за участі адвоката підозрюваної, в ході якого було складено протокол обшуку, та всім учасникам надавалась можливість ознайомитись із зазначеним документом та зробити відповідні зауваження, чого зроблено не було.

Відтак, колегією суддів не встановлено невідповідності клопотання прокурора про арешт майна, вимогам ст.ст. 170, 171 КПК України.

З урахуванням наведеного, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, вищевказане майно підлягає арешту з тих підстав, що воно є речовими доказами у межах кримінального провадження №0001471 від 10.08.2023 року та відповідають критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, а також задля можливої конфіскації майна, з урахуванням обставин кримінального провадження, що згідно ч. ч. 3, 5 ст. 170 КПК України дає підстави для їх арешту, як речових доказів, з метою їх збереження, а також наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси володільця майном.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

З урахуванням наведеного, на переконання колегії суддів, слідчий суддя дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для накладення арешту на майно.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

На підставі вищевикладених обставин, які свідчать про однобічність і необ`єктивність судового розгляду, ухвала слідчого судді в частині відмови у задоволенні клопотання прокурора підлягає скасуванню, а апеляційна скарга прокурора - задоволенню, з постановленням апеляційним судом нової ухвали про задоволення клопотання прокурора про арешт майна, оскільки останньою в повній мірі доведено необхідність накладення арешту на вищевказане майно.

При цьому колегія суддів також звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований у визначеному законом порядку. У відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Керуючись ст.ст. 170, 171, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу, з доповненнями прокурора другого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 , - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 21 травня 2024 року, - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора другого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001471 від 10.08.2023 року, - задовольнити.

Накласти арешт на майно, що було вилучене 08.05.2024 року за результатами проведення обшуку за місцем проживання підозрюваної ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме за адресою: АДРЕСА_1 , та яке належить та перебуває у власності, користуванні, розпорядженні підозрюваної ОСОБА_7 , а саме грошові кошти в сумі: 3870 євро, 12605 доларів США, 80500 гривень.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4