Номер провадження: 11-кп/813/2336/24
Справа № 522/5758/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Суворовського райсуду м. Одеси від 18.09.2024, якою під час судового розгляду к/п №0000039 від 26.01.2023 стосовно:

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Железнодорожне респ. Комі рф, громадянина України, пенсіонера, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою суду 1-ої інстанції від 18.09.2024 в процесі судового розгляду к/п №0000039 від 26.01.2023 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України було задоволено клопотання прокурора та продовжено строк застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 16.11.2024 включно, із утриманням в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», без визначення розміру застави.

Мотивуючи своє рішення, суд зауважив, що в зазначеному кримінальному провадженні продовжують існувати заявлені стороною обвинувачення ризики незаконного впливу обвинуваченого ОСОБА_6 на свідків у провадженні та вчинення іншого кримінального правопорушення, обумовлені відсутністю у останнього стійких соціальних зв`язків, засобів до існування, обвинуваченням у вчиненні особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки в умовах воєнного стану та збройної агресії рф проти України.

Окрім того, керуючись вимогами ч. 4 ст. 183 КПК України, з огляду на те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України під час дії воєнного стану, суд дійшов висновку про можливість не визначати обвинуваченому ОСОБА_6 розміру застави в якості альтернативного запобіжного заходу.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 не погодився із оскаржуваною ухвалою, посилаючись на наступні обставини:

- поза увагою суду залишилось те, що прокурор в поданому клопотанні не обґрунтував неможливості запобігання заявленим ризикам шляхом застосування стосовно нього більш м`яких запобіжних заходів, натомість, в нього наявні певні хвороби, які потребують лікування, що неможливо в умовах утримання під вартою, він має на утриманні двох неповнолітніх дітей, одна з яких є інвалідом з дитинства, а також хвору тещу, які потребують його постійного догляду;

- судом 1-ої інстанції не було враховано того, що клопотання прокурора було подано до суду із порушенням визначеного ч. 1 ст. 199 КПК України строку, а саме 17.09.2024, при цьому, копія клопотання, в порушення вимог ч. 2 ст. 184 КПК України, була вручена стороні захисту прямо в залі суду.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 уточнив вимоги поданої ним апеляційної скарги та просив ухвалу суду скасувати та застосувати стосовно нього запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою.

Прокурор відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 в судове засідання апеляційного суду не з`явились, не зважаючи на належне та своєчасне сповіщення про дату, час та місце апеляційного розгляду.

Від захисника ОСОБА_8 на адресу суду надійшла заява про проведення апеляційного розгляду за її відсутності, в якій остання вимоги апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 підтримала у повному обсязі.

Враховуючи неявку прокурора та захисника в судове засідання, колегія суддів, керуючись при цьому вимогами ч. 4 ст. 405, ч. 4 ст. 422-1 КПК України та з`ясувавши думку обвинуваченого ОСОБА_6 , який не заперечував проти проведення розгляду його апеляційної скарги за їх відсутності, вважає за можливе апеляційний розгляд здійснити за відсутності прокурора та захисника.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , який підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, суд зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався з огляду на наступне.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що на розгляді в Суворовському райсуді м. Одеси знаходиться к/п №0000039 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

Відповідно до положень ч.ч. 1-3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Згідно з приписом п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України, судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми кримінального процесуального закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Колегія суддів, зважаючи на обставини вчинення інкримінованого ОСОБА_6 особливо тяжкого злочину, пов`язаного із державною зрадою, тобто надання іноземній державі, іноземній організації та їх представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, вчиненого в умовах воєнного стану, його тяжкості та можливої міри покарання, яка може бути йому призначена у разі визнання винуватим (позбавлення волі строком на 15 років або довічне позбавленням волі, з конфіскацію майна), враховуючи характеристику особи обвинуваченого ОСОБА_6 , який на теперішній час офіційно не працює, а також те, що наразі судовий розгляд зазначеного кримінального провадження не завершений, колегія суддів вважає, що рішення суду 1-ої інстанції є законним, обґрунтованим та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки виходячи з цього є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжує існувати ризик переховування обвинуваченого від суду.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Окрім того, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

При цьому, наразі судовий розгляд зазначеного кримінального провадження не завершено, свідки підлягають допиту в судовому засіданні, внаслідок чого продовжує існувати ризик здійснення незаконного впливу обвинуваченим ОСОБА_6 на свідків у провадженні з метою зміни наданих ними показань.

Водночас, апеляційний суд, погоджуючись із висновком суду 1-ої інстанції, зауважує також на продовженні існування в зазначеному провадженні ризику вчинення ОСОБА_6 іншого кримінального правопорушення або продовження кримінального правопорушення, у якому він обвинувачується, зокрема, ризику того, що, опинившись на волі, продовжить вчиняти діяння на шкоду суверенітету, територіальній цілісності, недоторканості та обороноздатності України.

Окрім того, відповідно до практики ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

В даному випадку апеляційний суд зауважує на тому, що злочин, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 та передбачений ч. 2 ст. 111 КК України прямо посягає на основи національної безпеки України, при цьому, відповідно до ст. 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Відтак, посягання на суверенітет, територіальну цілісність та недоторканність, обороноздатність, державну, економічну чи інформаційну безпеку України шляхом допомоги представникам іноземної держави в проведенні підривної діяльності проти України завдає безпрецедентної шкоди державі Україні та її обороноздатності в умовах введення на її території воєнного стану у зв`язку з відкритою повномасштабною збройною агресією російської федерації, підриває авторитет ЗСУ та інших військових формувань, утворених відповідно до закону, сприяє створенню хибного та негативного ставлення суспільства до праці працівників органів державної влади та створює сумніви у патріотичності та служінню народові України.

З огляду на вищевказане, зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 60 рішення ЄСПЛ «Боротюк проти України», апеляційний суд вважає необхідним та виправданим продовження на даній стадії судового розгляду обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для запобігання існуючим ризикам та забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, що узгоджується з вимогами вказаних вище норм закону та правовими позиціями ЄСПЛ.

Апеляційний суд вважає слушними твердження обвинуваченого ОСОБА_6 стосовно того, що він має на утриманні двох неповнолітніх дітей, одна з яких є інвалідом, проте зазначена обставина, хоча й характеризує особу обвинуваченого з позитивного боку, проте суттєво не зменшує встановлені апеляційним судом вище ризики та не може бути підставою для застосування стосовно ОСОБА_6 більш м`якого, ніж тримання під вартою, запобіжного заходу, з огляду також на обставини злочину, у вчиненні якого він підозрюється.

Водночас, приймаючи до уваги твердження обвинуваченого стосовно наявності у нього хвороб, які потребують лікування, суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що зазначена обставина не свідчить про неможливість утримання обвинуваченого під вартою та проходження ним відповідного лікування в умовах попереднього ув`язнення.

Так, в умовах слідчого ізолятору ув`язненим особам забезпечується необхідна медична допомога відповідно до законодавства про охорону здоров`я, зокрема, положеннями наказу МЮ України №460/5 від 18.03.2013 «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України», наказу МЮ України та МОЗ України №239/5/104 від 10.02.2012 «Про затвердження Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту» встановлено, що керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.

За встановлених обставин, враховуючи те, що ОСОБА_6 в умовах перебування під вартою в слідчому ізоляторі не позбавлений права на отримання кваліфікованої медичної допомоги, зазначена ним обставина стосовно потреби в лікуванні не може слугувати достатньою підставою для висновку про необхідність застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого, ніж тримання під вартою, запобіжного заходу.

Що стосується посилань обвинуваченого ОСОБА_6 на наявність у нього на утриманні хворої тещі, яка потребує його постійного догляду, колегія суддів наголошує на голослівності таких тверджень, оскільки вони не підтверджуються жодними документальними доказами.

Окремо суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зауважити на тому, що положеннями ч. 6 ст. 176 КПК України передбачено, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений п. 5 ч. 1 цієї статті, тобто запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Відтак, з урахуванням того, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, єдиним запобіжним заходом, який може бути застосовано стосовно нього, з огляду на зазначені вище імперативні приписи кримінального процесуального закону України, є тримання під вартою.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру інкримінованого обвинуваченому злочину, його тяжкості та характеристики особи обвинуваченого, судом 1-ої інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення, а стосовно ОСОБА_6 на теперішній час неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на зазначені апеляційним судом обставини.

Окрім того, зважаючи на вказані обставини, колегія суддів вважає, що продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 не суперечить ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», оскільки, незважаючи на презумпцію невинуватості, тримання під вартою завжди є законним, якщо є достатні підстави вважати, що існує необхідність у запобіганні вчиненню особою правопорушення чи ухиленню від правосуддя після скоєння злочину, з тією метою, щоб особа, яка обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину постала перед компетентними органами.

Водночас, заслуговують на увагу доводи обвинуваченого ОСОБА_6 з приводу того, що клопотання прокурора про продовження строку застосування стосовно нього запобіжного заходу у вигляді тримання було подано до суду із порушенням строку, визначеного вимогами ч. 1 ст. 199 КПК України та вручено стороні захисту, всупереч вимог ч. 2 ст. 184 КПК України, в залі судового засідання.

Разом із тим, колегія суддів зауважує на тому, що сторона захисту не була позбавлена права заявити клопотання про оголошення перерви в судовому засіданні з метою надання можливості ознайомлення з клопотанням, проте, відповідно до змісту журналу судового засідання від 18.09.2024 (а.с. 15-16), зазначеним правом не скористалась, зауважень стосовно порушення стороною обвинувачення строку подання та вручення відповідного клопотання не заявляла, натомість, обвинувачений та захисник заперечували стосовно суті поданого клопотання та просили застосувати стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

На додаток, зазначене допущене прокурором порушення строку подання та вручення клопотання не може слугувати безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, в тому числі, залишити вирок або ухвалу без змін.

Враховуючи викладене у всій сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 залишенню без змін як законна, обґрунтована та вмотивована.

Водночас, апеляційний суд вважає за необхідне в черговий раз звернути особливу увагу суду 1-ої інстанції на положення ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 та приписи ст.ст. 28 та 318 КПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 28 КПК України, кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Частина 1 ст. 318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Аналіз наданих апеляційному суду копій матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України свідчить про те, що кримінальне провадження перебуває на розгляді суду 1-ої інстанції досить тривалий час, а саме з березня 2023 року, протягом якого обвинувачений ОСОБА_6 утримується під вартою, проте судовий розгляд на теперішній час не завершений та остаточне рішення не прийнято.

Водночас, ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.06.2024 вже зверталась увага суду 1-ої інстанції на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання розумних строків розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ст. 28 КПК України.

Апеляційний суд вважає таку невиправдану тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч. 4 ст. 28 та ч. 1 ст. 318 КПК України, тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим вважає за необхідне в черговий раз звернути увагу суду 1-ої інстанції на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

Керуючись ст.ст. 28, 177, 178, 183, 194, 199, 331, 370, 392, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 18.09.2024, якою стосовно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України на стадії судового розгляду кримінального провадження продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 16.11.2024 включно, без визначення розміру застави залишити без змін.

Звернути увагу суду 1-ої інстанції на необхідність дотримання розумних строків, передбачених ст. 28 КПК України при розгляді кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4