ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 544/1134/23 Номер провадження 11-кп/814/1417/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем з участю прокурора захисника обвинуваченогоОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження №0000087 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисника ОСОБА_7 та начальника Пирятинського відділу Лубенської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_9 на вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 06 лютого 2024 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Рибач`є Киргизької Республіки, мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, одружений, на підставі ст.89 КК України такий, що не має судимості,

визнаний винуватим та засуджений:

- за ч.1 ст.115 КК України на 12 (дванадцять) років позбавлення волі.

- за ч.3 ст.289 КК України на 8 (вісім) років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно засуджений на 12 (дванадцять) років позбавлення волі.

Постановлено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 :

- на користь потерпілої ОСОБА_10 майнову шкоду в сумі 142639 грн;

- на користь потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 моральну шкоду в сумі по 1000000 грн;

- на користь держави витрати за проведення судових експертиз в сумі 64680,49 грн.

Вирішене питання про речові докази.

Згідно з вироком, ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, що він 15 лютого 2023 року близько 13 год. 30 хв. у лісосмузі, що знаходиться на узбіччі автодороги Пирятин-Суми на території Пирятинської ОТГ Лубенського району Полтавської області поблизу зупинки громадського транспорту «с. Вишневе», умисно, на ґрунті виниклих неприязних відносин, убив потерпілого ОСОБА_13 , здійснивши із зброї невстановленого зразка прицільний постріл у його голову.

Цього ж дня близько 14 год. ОСОБА_8 , перебуваючи біля цієї ж лісосмуги, після вбивства ОСОБА_13 , умисно, відшукавши в кишені потерпілого ключ від замка запалення його автомобіля «Volkswagen Passat», д.н.з. НОМЕР_1 , запустив двигун автомобіля та незаконно заволодів цим транспортним засобомвартістю 427934, 53 грн, що у 318 разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян, поїхавши на ньому з місця події.

Крім того, органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.

15 лютого 2023 року близько 08 години обвинувачений під час зустрічі з раніше знайомим ОСОБА_13 , завідомо знаючи, що останній має вогнепальну збою - револьвер невстановленого зразка, вирішив заволодіти нею шляхом обману.

Для реалізації свого злочинного умислу ОСОБА_8 висловив ОСОБА_13 вигадану пропозицію посприяти у продажу револьвера на вигідних для останнього умовах, на що ОСОБА_13 погодився.

Того ж дня приблизно о 13 годині обвинувачений за попередньою домовленістю зустрівся з ОСОБА_13 на АДРЕСА_2 для продажу револьвера та запропонував здійснити тренувальні стрільби з метою випробування зброї, отримавши його згоду.

Після чого ОСОБА_8 з ОСОБА_13 на автомобілі «Volkswagen Passat», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням останнього, прибули до лісосмуги на узбіччі автодороги Пирятин-Суми на території Пирятинської ОТГ Лубенського району Полтавської області, поблизу зупинки громадського транспорту «с. Вишневе».

Близько 13 години 30 хвилин в салоні автомобіля обвинувачений, отримавши для здійснення випробувальних пострілів від ОСОБА_13 вказаний револьвер, споряджений не менш ніж одним набоєм невстановленого калібру, відмовився його повертати ОСОБА_13 , тим самим заволодів даною вогнепальною зброєю шляхом обману.

Такі дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.1 ст.262 КК України, як заволодіння вогнепальною зброєю та бойовими припасами шляхом шахрайства.

Окрім того, обвинувачений, заволодівши цим револьвером з боєприпасом за наведених вище обставин, незаконно зберігав та носив його при собі без передбаченого законом дозволу та у подальшому сховав у невстановленому місці.

Ці дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.1 ст.263 КК України, як носіння, зберігання, придбання вогнепальної зброї та бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

Виправдовуючи ОСОБА_8 за ч.1 ст.262 та ч.1 ст.263 КК України, суд першої інстанції зазначив, що його вина у вчиненні цих кримінальних правопорушень фактично ґрунтується на поясненнях обвинуваченого, які він надав під час слідчого експерименту 18 лютого 2023 року.

Проте, протокол вказаного слідчого експерименту в цій частині не містить відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення необхідних дослідів чи випробувань, а тому фактично свідчить про повторний допит ОСОБА_8 .

Також місцевий суд врахував, що в судовому засіданні ОСОБА_8 заперечив заволодіння, носіння, зберігання, придбання вогнепальної зброї ОСОБА_13 , а будь-яких інших доказів, які би підтверджували його винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.262 та ч.1 ст.263 КК України, стороною обвинувачення не надано.

Крім того, суд першої інстанції наголосив, що під час досудового розслідування не виявлено конкретної вогнепальної зброї та бойових припасів, заволодіння якими інкримінується ОСОБА_8 , не встановлено їх кількість, вид та інші індивідуальні ознаки.

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині визнання ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115 та ч.3 ст.289 КК України, та виправдати його у зв`язку з відсутністю в діях складу цих злочинів.

При цьому ставить під сумнів неупередженість слідчого судді Пирятинського районного суду Полтавської області ОСОБА_14 , на підставі ухвал якої під час досудового розслідування кримінального провадження проведено ряд слідчих дій.

Зауважує, що потерпіла ОСОБА_10 в період з 07 лютого 2018 року до 01 травня 2023 року працювала в Пирятинському районному суді Полтавської області на посаді архіваріуса.

Звертає увагу на наявність у ОСОБА_13 номеру мобільного телефону ОСОБА_14 та її чоловіка, що підтверджується додатком до протоколу огляду предмету від 25 лютого 2023 року.

Вважає, що судом необґрунтовано відмовлено у задоволенні клопотання про витребування інформації щодо здійснення дзвінків між абонентами НОМЕР_2 та НОМЕР_3 , а також інформацію про власника номера НОМЕР_3 , що могло підтвердити спілкування між слідчим суддею ОСОБА_14 та ОСОБА_13 .

Наголошує, що з таких підстав судді Пирятинського районного суду Полтавської області ОСОБА_15 та ОСОБА_16 подали заяви про самовідвід.

У зв`язку з наведеними обставинами вважає недопустимими такі докази:

- протокол обшуку від 16 лютого 2023 року без постановлення ухвали слідчого судді, дозвіл на проведення якого в подальшому надано ухвалою слідчого судді Пирятинського районного суду Полтавської області ОСОБА_14 ;

- опис речей та документів, що були вилучені на підставі ухвали слідчого судді від 16 лютого 2023 року;

- постанови про визнання речовими доказами та передачу їх на зберігання від 16 та 17 лютого 2023 року;

- ухвали слідчого судді ОСОБА_14 від 17 лютого 2023 року про накладення арешту на майно, надання дозволу на проведення обшуку та протокол за наслідками слідчої дії;

- ухвалу слідчого судді ОСОБА_14 про тимчасовий доступ до рече й і документів від 01 березня 2023 року;

- протокол тимчасового доступу до речей і документів від 27 березня 2023 року;

- ухвали слідчого судді ОСОБА_14 від 20 лютого 2023 року про накладення арешту на майно, від 19 лютого 2023 року про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та від 17 квітня 2023 року про продовження цього запобіжного заходу.

Наголошує, що в обґрунтування винуватості ОСОБА_8 за ч.3 ст.289 КК України суд першої інстанції послався на відеозапис із камер спостереження, наданих виконкомом Пирятинської міської ради щодо руху автомобіля «Volkswagen Passat» н.з. НОМЕР_1 .

Стверджує, що під час ознайомлення з матеріалами провадження відеозапис виявлено не було, проте наявні фототаблиці, які не містять чіткого відображення номерного знаку автомобіля.

Наголошує про відсутністю слідів, які б свідчили про факт керування обвинуваченим викраденим автомобілем з огляду на висновки експертів №595 від 24 квітня 2023 року та №335 від 24 лютого 2023 року.

Також стверджує, що судом не встановлено умисел обвинуваченого на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.289 КК України.

Вважає, що місцевим судом безпідставно взято до уваги показання свідка ОСОБА_17 , оскільки він не повідомив яке саме авто мав на увазі обвинувачений під час телефонної розмови.

Зазначає, що ОСОБА_8 не заперечував свого перебування в автомобілі потерпілого в якості заручника третьої особи, яка і вчинила злочин стосовно ОСОБА_13 .

Також стверджує про відсутність в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

При цьому посилається на показання обвинуваченого, який повідомив, що в момент коли невідома особа та потерпілий вели розмову у відокремленому від проїзної частини лісовими насадженнями місці, він почув два постріли та побачив як потерпілий впав.

Наголошує, що підзахисний не бачив розташування невідомої особи та потерпілого відносно одне одного, а тому не міг вірно змоделювати момент вчинення кримінального правопорушення, що узгоджується з протоколом слідчого експерименту від 18 лютого 2023 року та з висновком експерта №14-А від 26 квітня 2023 року.

Вважає, що допитані в якості свідків особи не змогли належним чином підтвердити причетність ОСОБА_8 до інкримінованих йому діянь.

Вказує, що стороною обвинувачення за наслідками проведення ряду експертиз не здобуто доказів, які б вказували на наявність на одязі обвинуваченого слідів продуктів пострілу.

Зазначає, що виявлені на джинсових штанах обвинуваченого нітрит- іони можуть бути як продуктами згоряння димного чи бездимного порохів, так і слідами вихлопних газів автомобіля, цигаркового диму тощо.

Вважає, що судом першої інстанції не встановлено в діях ОСОБА_8 . суб`єктивну сторону кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить скасувати вирок суду, оскільки він не вчиняв жодного з інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Не заперечує перебування в автомобілі разом з потерпілим та зазначає, що вони мали їхати до м. Хорол Полтавської області, проте ОСОБА_13 змінив плани щоб продати зброю.

Наголошує, що дружина ОСОБА_13 в судовому засіданні підтвердила, що під час спілкування з ним по телефону за декілька хвилин до події він був спокійним.

Заперечує відсутність конфліктів з потерпілим та причин для його умисного вбивства.

Вказує, що після затримання разом з працівниками поліції проїхав по всьому маршруту, показав місце, де вбивця потерпілого викинув аркуш паперу, на якому рукою потерпілого написано розрахунки, проте документ не долучено до матеріалів кримінального провадження.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень і особі обвинуваченого внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_8 за ч.1 ст.115, ч.3 ст.289, ч.1 ст.262, ч.1 ст.263, ч.1 ст.70 КК України на 13 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна.

При цьому зазначає, що зібрані органом досудового розслідування докази підтверджують факт перебування у володінні обвинуваченого вогнепальної зброї на момент вбивства потерпілого ОСОБА_13 .

Вважає протокол слідчого експерименту з участю ОСОБА_8 від 18 лютого 2023 року належним доказом та наголошує, що під час його проведення обвинувачений детально розповів та продемонстрував обставини вчинення злочинів.

Крім того вказує, що демонстрація маршруту руху із зазначенням переміщення зброї має розцінюватись саме як відтворення подій, а не допит.

Стверджує, що перебування пістолета у володінні ОСОБА_8 підтверджується фотографіями з телефону обвинуваченого, його показаннями та свідка ОСОБА_18 .

Наголошує, що відсутність на долонях трупа потерпілого слідів пороху доводить ту обставину, що ним постріли з пістолета не здійснювались.

Вважає, що оскільки ОСОБА_13 добровільно зустрівся з обвинуваченим, тому ОСОБА_8 заволодів пістолетом шляхом шахрайства.

Стверджує про м`якість призначеного ОСОБА_8 покарання з огляду на поведінку обвинуваченого, який приховував сліди злочину, неодноразово намагався ввести суд в оману, змінював свої версії, затягував судові засідання, не визнав своєї винуватості, намагався уникнути відповідальності. Крім того, обвинувачений навіть пропонував винагороду іншим особам за те, щоб вони взяли на себе його вину.

Інші учасники провадження вирок не оскаржували.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримання доводів апеляційних скарг, думку прокурора, який прохав засудити ОСОБА_8 за всіма інкримінованими злочинами, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до такого.

Винуватість ОСОБА_8 у вчиненні умисного вбивства та незаконного заволодіння транспортним засобом,вартість якого у двісті п`ятдесят і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, за наведених у вироку обставин підтверджується сукупністю достатніх, допустимих та належних доказів, зібраних у встановленому законом порядку і досліджених судом.

При цьому суд першої інстанції, всупереч доводам сторони захисту, виконуючи приписи ст.94 КПК України, ретельно перевірив зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_8 пред`явлено обвинувачення за ч.1 ст.115 та ч.3 ст.289 КК України, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку.

Суд навів переконливі аргументи на обґрунтування своїх висновків, тому колегія суддів вважає доводи обвинуваченого та його захисника про недоведеність винуватості ОСОБА_8 та про недопустимість певних доказів такими, що не ґрунтуються на матеріалах провадження і вимогах закону з огляду на таке.

Факт перебування обвинуваченого на місці вбивства потерпілого, а потім у його автомобілі ніким із учасників провадження не оспорюється.

При цьому ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив детальну обізнаність з обставинами вбивства ОСОБА_19 тим, що він бачив як інша особа (яку він не може описати) спочатку застрелила потерпілого, а потім наказала відтягнути його тіло та прикрити якимись речами, що обвинувачений і зробив.

Крім того, за наказом цього чоловіка ОСОБА_8 дістав з кишені ОСОБА_19 ключі від автомобіля та після консультації зі своїм знайомим по телефону завів двигун, після чого заліз в багажник автомобіля, та вони поїхали. Через деякий час чоловік випустив його з багажника, вони ще деякий час їхали вдвох, а потім роз`їхалися.

Суд першої інстанції належним чином перевірив версію обвинуваченого про непричетність його до вчинення злочинів та прийшов до обґрунтованого висновку про її очевидну неспроможність і наголосив на відсутності доказів, які б підтверджували перебування на місці вчинення злочину інших осіб, крім обвинуваченого та потерпілого.

При цьому місцевий суд правильно звернув увагу, що ОСОБА_8 декілька разів змінював версію подій (вбивство ним ОСОБА_13 з необережності; вбивство ОСОБА_13 . ОСОБА_18 ; вбивство ОСОБА_13 незнайомим чоловіком).

Разом з тим, як правильно встановив суд, вбивство ОСОБА_8 вчинив умисно, на ґрунті виниклих неприязних відносин, із зброї невстановленого зразка шляхом прицільного пострілу у голову ОСОБА_13 , після чого незаконно заволодів його автомобілем.

При цьому суд обґрунтовано взяв до уваги дані протоколу слідчого експерименту з обвинуваченим, відповідно до якого ОСОБА_8 в деталях, які можуть бути відомі лише учаснику події, відтворив обставини вчинення ним злочинів, що підтверджується висновками судових експертиз, показаннями свідків, даними з камер спостереження та оператора мобільного зв`язку, протоколами огляду місця події та обшуку.

Доводи захисника про недопустимість ряду доказів через упередженість слідчого судді Пирятинського районного суду Полтавської області ОСОБА_14 , на підставі ухвал якої під час досудового розслідування проведено ряд слідчих дій, є непереконливими.

Дійсно, як встановлено в судовому засіданні, потерпіла ОСОБА_10 дружина загиблого ОСОБА_13 , в період з 07 лютого 2018 року до 01 травня 2023 року працювала в Пирятинському районному суді Полтавської області на посаді архіваріуса.

Водночас, приписи ч.1 ст.34 КПК України зобов`язують суд направити кримінальне провадження з одного суду до іншого, якщо обвинувачений чи потерпілий працює або працював у суді, до підсудності якого належить здійснення кримінального провадження.

Вказана вимога встановлена з метою забезпечення безсторонності судового розгляду, яка є складовою таких засад кримінального провадження, як законність, рівність перед законом і судом, доступ до правосуддя, змагальність та ін.

У випадках, коли б суд здійснював правосуддя у кримінальному провадженні, стороною якого є особа, що працює або працювала в цьому суді, службові та особисті відносини могли б перешкодити об`єктивному розгляду справи і ухваленню законного, обґрунтованого і справедливого судового рішення.

Тобто, ці приписи закону унеможливлюють розгляд кримінального провадження судом, у якому працює чи працювала потерпіла.

Розгляд провадження щодо ОСОБА_8 проведений Лубенським міськрайонним судом Полтавської області, який і ухвалив оскаржуване рішення, а потерпіла працювала в Пирятинському районному судів Полтавської області.

Місцевий суд не встановивпідстав, передбачених ст.75 та ст.76 КПК України, що виключають участь слідчого судді ОСОБА_14 у даному кримінальному провадженні, чи обставин, які викликали б сумніви в її неупередженості.

Більше того, під час досудового розслідування та розгляду відповідних клопотань відвід судді ОСОБА_14 ні обвинуваченим, ні захисником не заявлявся.

Сама по собі та обставина, що в телефонній книжці загиблого ОСОБА_13 міститься номер абонента з прізвищем Ощинська вочевидь не свідчить про упередженість судді.

Даних, які б свідчили що докази, які прохає визнати недопустимими захисник, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, чи здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, матеріали провадження не містять і в апеляційних скаргах сторони захисту не наведені.

Тому відсутні підстави стверджувати про недопустимість участі слідчої судді ОСОБА_14 під час досудового розслідування цього кримінального провадження та з цих підстав здобутих доказів, зазначених захисником в апеляційній скарзі.

Твердження захисника, що стороною обвинувачення за наслідками проведення експертиз не здобуто доказів, які б вказували на наявність на одязі обвинуваченого слідів продуктів пострілу є непереконливими.

Як видно з висновку судового експерта №СЕ-19/117-23/5212-ФХВР від 14 квітня 2023 року, на поверхнях наданих на дослідження джинсових штанів обвинуваченого виявлено нітрит-іони.

При цьому експерт вказав, що наявність нітрит-іонів може бути спричинена як продуктами згоряння димного (чорного) чи нітроцелюлозного (бездимного) порохів, так і сторонніми факторами.

В свою чергу свідок ОСОБА_20 повідомила, що 15 лютого 2023 року ОСОБА_13 з обвинуваченим разом поїхали в невідомому напрямку, а коли ОСОБА_8 повернувся, то попрохав випрати його речі, в тому числі і штани, що вона і зробила.

На думку колегії суддів саме прання одягу пояснює відсутність слідів речовин, що категорично вказують на наявність слідів пострілу.

Проте ця обставина вочевидь не спростовує висновки суду про винуватість ОСОБА_8 з огляду на сукупність інших, належних та допустимих доказів.

Твердження захисника про невинуватість підзахисного, оскільки він не зміг правильно змоделювати момент вбивства під час слідчого експерименту суперечать протоколу за наслідками слідчої дії тависновку судового експерта №14-а від 26 квітня 2023 року.

Адже, як встановив експерт, показання ОСОБА_8 відповідають об`єктивним судово-медичним даним, отриманим під час проведення судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_13 в частині, що стосується можливого знаряддя спричинення тілесних ушкоджень механізму їх утворення.

Та обставина, що лише напрямок пострілу (напрямок руху вогнепального снаряду у просторі), який моделює підозрюваний ОСОБА_8 , не співпадає з напрямком раньового каналу, спричиненого вогнепальним снарядом у тілі потерпілого, вочевидь не спростовує винуватість у вбивстві потерпілого.

Належним чином суд обґрунтував і висновки про наявність саме прямого умислу у обвинуваченого на вчинення умисного вбивства з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, способу, знаряддя злочину, кількості, характеру і локалізації поранень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події.

Так, здійснення обвинуваченим цілеспрямованого пострілу з невстановленої зброї, з близької відстані у голову ОСОБА_13 свідчить про те, що ОСОБА_8 усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачав суспільно небезпечні їх наслідки і бажав їх настання. Більше того, переконавшись в тому, що потерпілий не подає ознак життя, обвинувачений відтягнув його тіло подалі від дороги та прикрив різними речами, а потім на автомобілі потерпілого зник з місця події.

Захисник в апеляційній скарзі звертає увагу, що суд першої інстанції послався на відеозапис із камер спостереження, наданих виконкомом Пирятинської міської ради щодо руху автомобіля «Volkswagen Passat», д.н.з. НОМЕР_1 , проте під час ознайомлення з матеріалами провадження відеозапис був відсутній.

Дійсно, як видно з матеріалів провадження, заступник голови виконавчого комітету Пирятинської міської ради надав слідчому матеріали щодо руху цього автомобіля в період з 7 години до 23 години 59 хвилин 15 лютого 2023 року з покадровою роздруківкою, а не відеозапис.

Разом тим, надані фотокартки містять детальну інформацію про рух автомобіля із зазначенням місця та часу і, всупереч твердженням захисника, із чітким зображенням автомобіля «Volkswagen Passat» та його номерного знаку НОМЕР_1 навіть в темний час доби.

Саме ці докази органом досудового розслідування у відповідності до ст.290 КПК України відкриті стороні захисту та досліджені судом.

Більше того, об`єктивна інформація щодо руху автомобіля узгоджується з показаннями свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , які бачили що 15 лютого 2023 року близько 13 години ОСОБА_13 удвох з ОСОБА_8 поїхали на автомобілі потерпілого.

В свою чергу свідок ОСОБА_22 в судовому засіданні підтвердив, що 15 лютого 2023 року близько 15 год. за місцем свого проживання в с.Нетратівка Лубенського району Полтавської області з вікна будинку бачив як неподалік зупинився автомобіль моделі Passat білого кольору, за кермом якого сидів чоловік. Інших людей в автомобілі він не бачив. Водій щось робив в телефоні та через декілька хвилин поїхав.

А свідок ОСОБА_23 показав, що цього дня близько 18 год. 30 хв. до нього зателефонував ОСОБА_8 та попросив його забрати з АДРЕСА_3 , на що він погодився.

Неприйнятими є доводи захисника про те, що суд безпідставно взяв до уваги показання свідка ОСОБА_17 , оскільки він не повідомив яке саме авто мав на увазі обвинувачений під час телефонної розмови.

Проте, показання цього свідка підтверджують телефонний дзвінок обвинуваченого після вбивства, під час якого ОСОБА_8 питав поради як завести автомобіль (необхідно було натиснути кнопку старт/стоп).

При цьому колегія суддів враховує, що відповідно до технічних даних така кнопка є в автомобілі «Volkswagen Passat», але відсутня в автомобілі «Таврія».

Водночас, колегія суддів вважає помилковими висновки місцевого суду, який вважав належним і допустим доказом протокол слідчого експерименту від 18 лютого 2023 року з участю ОСОБА_8 лише в частині відтворення обставин умисного вбивства та незаконного заволодіння транспортним засобом з огляду на таке.

Дослідивши протокол проведення слідчого експерименту, колегія суддів встановила, що під час слідчої дії обвинувачений детально розповів та продемонстрував обставини вчинення ним злочинів.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 14 вересня 2020 року у справі № 740/3597/17 зробила висновок, що приписи ч.4 ст.95 КПК України про те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу, мають застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійного процесуального джерела доказів згідно зі ст. 95 КПК України. Показання необхідно розмежовувати з іншим самостійним процесуальним джерелом доказів - протоколом слідчого експерименту.

Заперечення обвинуваченим у судовому засіданні відомостей, які слідчий, прокурор перевіряв або уточнював за його участю під час слідчого експерименту, не може автоматично свідчити про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту.

Легітимна мета слідчого експерименту за участю підозрюваного, обвинуваченого досягається дотриманням встановленого порядку його проведення, забезпеченням реалізації прав особи як процесуальних гарантій справедливого судового розгляду та кримінального провадження в цілому.

Як видно з протоколу проведення слідчого експерименту від 18 лютого 2023 року, слідча дія проведена відповідно до приписів ст.240 КПК України з участю підозрюваного ОСОБА_8 , його захисника ОСОБА_24 , спеціалістів криміналістів ОСОБА_25 та ОСОБА_26 , статиста, старшого-слідчого в ОВС криміналіста відділу СУ ГУНП в Полтавській області ОСОБА_27 , понятих ОСОБА_28 і ОСОБА_29 ..

Слідчий експеримент здійснений у формі, яка містить відтворення дій, обстановки, обставин події, а не посвідчує виключно проголошення підозрюваним зізнання у вчиненні кримінального правопорушення з метою його процесуального закріплення.

До протоколу доданий відеозапис події та долучена фототаблиця.

Матеріали провадження містять достатні підстави для висновку про те, що протокол слідчого експерименту відповідає вимогам кримінального процесуального закону, зокрема статей 104, 105 КПК України, а саму слідчу дію проведено за правилами, передбаченими ст.240 цього Кодексу. При цьому фототаблиця до протоколу слідчого експерименту відповідає змісту протоколу.

Тому відсутні підстави в даному випадку для ототожнення показань та протоколу слідчого експерименту з потерпілим, які є окремими самостійними процесуальними джерелами доказів для встановлення обставин, що підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, відповідно до ст.91 КПК України.

При цьому ніяких зауважень щодо проведених слідчої дії від її учасників не надходило, а ОСОБА_8 добровільно показував та розказував про обставини злочинів, впевнено орієнтувалися на місцевості, жодного психологічного або фізичного тиску на нього не здійснювалося.

Тому колегія суддів вважає протокол слідчогоексперименту від 18 лютого 2023 року з участю ОСОБА_8 належним і допустимим доказом.

Таким чином, місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні умисного вбивства та незаконного заволодіння транспортним засобом, вартість якого у двісті п`ятдесят і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, і правильно кваліфікував його дії за ч.1 ст.115 та ч.3 ст.289 КК України.

Покарання обвинуваченому за ці злочини та за сукупністю кримінальних правопорушень призначене у відповідності до вимог ч.2 ст.65, ст.50, ч.1 ст.70 КК України, відповідає ступеню тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, даним про його особу, враховує відсутність обставин, що пом`якшують покарання та які його обтяжують, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів і є справедливим.

Згідно зі ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Прокурор не навів в апеляційній скарзі переконливих мотивів, які б свідчили про відмінність принципового характеру в оцінці виду та розміру покарання чи вказували б на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом остаточним покаранням у виді 12 років позбавлення волі та позбавленням волі на строк 13 років, про що прохає прокурор.

Отже, відсутні підстави для посилення призначеного судом покарання.

Доводи прокурора про доведеність вини ОСОБА_8 у заволодінні вогнепальною зброєю та бойовими припасами шляхом шахрайства, а також у носінні, зберіганні, придбанні вогнепальної зброї та бойових припасів без передбаченого законом дозволу за викладених в обвинувальному акті обставин є непереконливими.

Статтею 373 КПК України встановлено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинене кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч.1 ст.284 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.3 ст.374 КПК України у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, всупереч твердженням прокурора, місцевий суд, виправдовуючи ОСОБА_8 за ч.1 ст.262 та ч.1 ст.263 КК України за недоведеністю вчинення цих кримінальних правопорушень, дотримався вимог закону.

За змістом ч.3 ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Суд першої інстанції, виправдовуючи ОСОБА_8 дійшов правомірного висновку, що досліджені докази не підтверджують його винуватості в цій частині обвинувачення.

Предметом злочинів, передбачених ч.1 ст.262 та ч.1 ст.263 КК України є вогнепальна зброя (крім гладкоствольної мисливської), бойові припаси, вибухові речовини або вибухові пристрої.

Пленум Верховного Суду України в п.10 постанови №3 від 26.04.2002 «Про судову практику в справах про викрадення та інше незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами, вибуховими речовинами, вибуховими пристроями чи радіоактивними матеріалами» роз`яснив, що у випадках, коли для вирішення питання про те, чи є відповідні предмети зброєю, бойовими припасами, вибуховими речовинами, вибуховими пристроями або радіоактивними матеріалами, а також для з`ясування їх придатності до використання за цільовим призначенням потрібні спеціальні знання, у справі слід призначати експертизу з проведенням її у відповідних експертних установах. Для з`ясування лише придатності предмета до використання за цільовим призначенням достатньо участі спеціаліста.

В даному провадженні орган досудового розслідування взагалі не виявив предмета цих злочинів, і відповідно ніяких досліджень ні зброї, ні бойових припасів не проводилося.

А тому, всупереч доводам прокурора, самих по собі показань ОСОБА_8 під час слідчого експерименту щодо обставин вчинення цих злочинів, а також фотографій з телефону обвинуваченого, на яких зображений предмет, схожий на пістолет, вочевидь не достатньо для прийняття рішення про доведеність його вини у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.262 та ч.1 ст.263 КК України.

Отже, за наслідками судового розгляду стороною обвинувачення не було доведено належними та допустимими доказами поза розумним сумнівом вчинення обвинуваченим цих злочинів, у зв`язку із чим на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про виправдування ОСОБА_8 за цим обвинуваченням.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції відповідає вимогам статей 368, 370, 374 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.

Тому апеляційні скарги обвинуваченого, його захисника та прокурора не підлягають до задоволення.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 06 лютого 2024 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого, його захисника ОСОБА_7 та начальника Пирятинського відділу Лубенської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_9 - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4