Провадження № 1-в/127/297/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2024 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

засудженого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_5 про звільнення його з зали суду від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 про звільнення його від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі із зали суду з огляду на всі характеристики, клопотання, рішення комісії з питань помилування при Президентові України від 04.02.202 року, його соціальну роботу, якою він займається, а також відбутий його 30-річний строк покарання.

У своєму клопотанні зазначає, що шість років поспіль щодо його помилування клопоче адміністрація установи перед Президентом України, а також омбудсмен, громадські організації, церкви, міжнародні місії та просто люди. Комісія з питань помилування при Президентові України 04.02.2020 колегіально ухвалила рішення про його помилування, указ на яке так і не був підписаний.

Засуджений ОСОБА_5 в судовому засідання подане ним клопотання підтримав та просив суд його задовольнити посилаючись на доводи викладені в письмовому клопотанні. Просив суд застосувати до нього норми Європейської Конвенції з прав людини, як норми прямої дії, оскільки в національному законодавстві не прописані норми, які надавали б можливість звільнити його з в`язниці.

Крім того, зазначив, що йому відомо про альтернативний порядок заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на строкове покарання, передбачений ст. 82 КК України. Однак, вважає дану норму дискримінаційною по відношенню до нього. Він свідомо не користується даною можливістю, оскільки у разі задоволення клопотання про заміну покарання його буде переведено з державної установи «УВП №1» в умови установи для відбування строкового покарання, де він не зможе продовжити працювати редактором газети, оскільки умови його утримання будуть набагато гіршими від теперішніх.

Захисник ОСОБА_4 підтримала клопотання подане ОСОБА_5 про звільнення його з зали суду від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, зазначила, що засуджений став на шлях виправлення, своєю працею підтверджує своє право бути звільненим від відбування покарання. Крім того, з місць позбавлення волі засуджений допомагає ЗСУ та іншим організаціям, які цього потребують.

Прокурор ОСОБА_3 заперечував щодо задоволення клопотання засудженого до довічного позбавлення волі. Звернув увагу суду, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Bancsok and Laszlo Magyar проти Угорщини» зазначено, що період 40 років, протягом якого заявникам доводилось чекати, перш ніж вони зможуть розраховувати на умовно-дострокове звільнення був значно довшим за максимальний рекомендований термін, тому перегляд вироку має бути не пізніше ніж через 25 років після його вступу в законну силу з подальшими періодичними переглядами. Крім того, зазначив, що національним законодавством України, передбачена можливість умовно-дострокового звільнення за ст. 82 КК України, зверненням до Президента України про помилування. Також, засуджений має право звернутись із конституційною скаргою до Конституційного Суду, якщо він вважає, що наявний закон є дискримінаційним. Однак, оскільки суди діють в межах повноважень встановлених законом, просив відмовити в задоволенні клопотання.

Заслухавши пояснення засудженого, враховуючи думку захисника та прокурора, дослідивши матеріали особової справи та клопотання, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до п.п. 2, 14 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 ст. 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Як вбачається з матеріалів особової справи ОСОБА_5 засуджений вироком судової колегії в кримінальних справах Кіровоградського обласного суду від 04.12.1995 року за вчинення злочинів, передбачених ст. 93 п.п. «а», «г», ч.2 ст. 81, ч.1 ст..222 КК України, на підставі ст. 42 КК України у вигляді смертної кари.

Ухвалою судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 28 березня 1996 року касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та інших залишено без задоволення, а вирок судової колегії в кримінальних справах Кіровоградського обласного суду від 04.12.1995 року відносно ОСОБА_5 залишено без змін.

Ухвалою Судової колегії в кримінальних справах Кіровоградського обласного суду від 19.06.2000 року покарання у вигляді смертної кари ОСОБА_5 змінено на довічне позбавлення волі.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Положення ст. 9 Конституції України передбачають, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно ч. 2 ст. 4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Призначене ОСОБА_5 покарання у вигляді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам КК України.

Частиною 1 ст. 64 КК України визначено, що довічне позбавлення волі призначається за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не знайде можливим застосувати покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

З огляду на обов`язковість для виконання Україною рішень Європейського суду з прав людини, відповідно до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, слід звернути увагу на наступне.

Згідно з частиною першою статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. При цьому частиною другою статті 6 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Зі змісту частини першої статті 75 Конституції України випливає, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.

До повноважень Верховної Ради України згідно з пунктами 3, 5 та 6 частини першої статті 85 Конституції України належать, зокрема, прийняття законів; визначення засад внутрішньої і зовнішньої політики; затвердження загальнодержавних програм економічного, науково-технічного, соціального, національно-культурного розвитку, охорони довкілля. При цьому, відповідно до пункту 1 частини першої статті 91 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина.

Зі змісту частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Як зазначено у пункті 4.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 05.10.2005 р. № 6-рп/2005, розглядаючи положення частини четвертої статті 5 Конституції України «ніхто не може узурпувати державну владу» у системному зв`язку з положеннями частин другої, третьої цієї статті, іншими положеннями Основного Закону України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що узурпація державної влади означає неконституційне або незаконне її захоплення органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, громадянами чи їх об`єднаннями тощо.

Гарантією недопущення узурпації державної влади є, зокрема, закріплені Конституцією України принципи здійснення державної влади на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову (частина перша статті 6) та положення, згідно з яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19). Про це йдеться і в Рішенні Конституційного Суду України у справі про фінансування судів від 24.06.1999 р. № 6-рп/99 (абзац перший пункту 2 мотивувальної частини).

Крім того, Верховним Судом України в постанові від 17.12.2013 р. у справі № 21-439а13 визначено, що суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.

Крім того, суд звертає увагу, що Палата ЄСПЛ у справі «Bancsok and Laszlo Magyar (№ 2) проти Угорщини» (заяви № 52374/15 та 53364/15) постановила одноголосно, що було порушення статті 3 (заборона нелюдського або такого, що принижує гідність поводження) Конвенції про права людини.

Справа стосувалася призначення довічного ув`язнення з правом умовно-дострокового звільнення лише після 40 років позбавлення волі. Суд встановив, що такі вироки фактично не дають реальної перспективи звільнення, і були таким чином, не сумісні з Конвенцією.

Більше того, порівняльний та міжнародно-правовий матеріал засвідчив чітку підтримку інституту існування спеціального механізму, що гарантує перегляд вироку не пізніше ніж через 25 років після його вступу в законну силу з подальшими періодичними переглядами. Зазначається, що 40 років, протягом яких заявникам доведеться почекати, перш ніж вони зможуть розраховувати на розгляд питання про звільнення умовно-достроково було значно довшим за максимальний рекомендований термін.

Тому ЄСПЛ дійшов висновку що їхні вироки фактично не дають реальної перспективи звільнення, і, таким чином, не були сумісні з Конвенцією.

Однак, в національному законодавстві України передбачена можливість умовно-достроково звільнення положеннями ст. 82 КК України, де покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Згідно ч. 1 ст. 82 КК України, невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати не відбутого строку покарання, призначеного вироком.

Відповідно ч.3 ст. 82 КК України, заміна не відбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

Відповідно до ч. 3 ст. 154 КВК України, стосовно засудженого, щодо якого відповідно до статей 81,82 Кримінального кодексу України може бути застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, орган або установа виконання покарань у місячний термін надсилає клопотання до суду у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством. Адміністрація органу або установи виконання покарань після відбуття засудженим установленого Кримінальним кодексом України строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання щодо можливості представлення його до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Також Міністерством юстиції України відповідно до наказу №294/5 від 19.01.2023 року було затверджено «Порядок визначення ступеня виправлення засудженого» згідно з ч. 1 Порядку зазначається, що цей Порядок визначає обсяг, механізм оформлення персоналом установи виконання покарань матеріалів стосовно засуджених, щодо яких може бути застосовано заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким (далі - заміна покарання) відповідно до статей 81,82 Кримінального кодексу України, а також інших випадках, передбачених кримінально-виконавчим законодавством, для визначення ступеня виправлення засудженого.

У відповідності до ч. 3 Порядку адміністрація установи виконання покарань після відбуття засудженим установленого статтями 81,82 Кримінального кодексу України строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання та надіслати клопотання до суду щодо можливості представлення засудженого до заміни покарання у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством. Разом з поданням до суду надаються документи, перелік яких встановлений пунктом 9 розділу VI Інструкції про роботу відділів (груп, секторів, старших інспекторів) контролю за виконанням судових рішень установ виконання покарань та слідчих ізоляторів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 червня 2012 року № 847/5, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 14 червня 2012 року за № 957/21269 (далі - Інструкція), та висновок щодо ступеня виправлення засудженого (далі - висновок), форма якого наведена в додатку до Методики визначення ступеня виправлення засудженого.

Згідно з ч. 8 Порядку передбачається, що засуджений до довічного позбавлення волі додатково до подання щодо можливості представлення його до заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк повинен подати індивідуальний план виправлення та ресоціалізації (далі - індивідуальний план), форма якого затверджується Міністерством юстиції України. Індивідуальний план має містити заходи, здійснення яких у період відбування більш м`якого покарання у виді позбавлення волі на певний строк дасть змогу засудженому усунути фактори, що можуть негативно впливати на утримання від вчинення повторного кримінального правопорушення, та факти, що свідчать про перспективи виправлення та ресоціалізації засудженого після звільнення. Індивідуальний план складається засудженим до довічного позбавлення волі разом з начальником відділення СПС у термін не більше ніж 15 календарних днів після завершення проведення оцінки ризиків вчинення повторного правопорушення у двох примірниках. Один примірник зберігається у засудженого, другий - у начальника відділення СПС. Стан його виконання перевіряється заступником начальника установи із соціально-виховної та психологічної роботи кожні шість місяців, про що робиться відповідна відмітка.

Крім того, зі змісту ч. 7 ст. 151 КВК України випливає, що засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше п`ятнадцяти років призначеного покарання. Аналогічна правова конструкція закріплена й у ч. 2 ст. 87 КК України, яка надає можливість звернення засудженого до Президента України із клопотанням про помилування в порядку передбаченому наказом Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку подання до Офісу Президента України матеріалів за клопотаннями про помилування засуджених та виконання указів Президента України про помилування».

Також, засуджений ОСОБА_5 зазначав, що ст. 82 КК України у відношенні до нього є дискримінаційною, на що суд повідомляє про можливість звернення останнього, відповідно до статті 1511 Конституції України, до Конституційного Суду України з конституційними скаргами щодо відповідності Конституції України (конституційності) законів України за умови, що автор клопотання вважає застосований в остаточному судовому рішенні в її справі закон України таким, що суперечить Конституції України. Конституційна скарга може бути подана в разі, якщо всі інші національні засоби юридичного захисту вичерпано.

У своєму клопотанні засуджений ОСОБА_5 просить застосувати норму рішення «Bancsok and Laszlo Magyar (№ 2) проти Угорщини» і звільнити його із зали суду. Однак, в даному рішенні не передбачено можливість звільнення особи, яка засуджена до довічного позбавлення волі, з під варти, а визначено, що особа має право звернутись з клопотанням про умовно-дострокове звільнення після відбуття 25 років призначеного покарання, оскільки законодавством Угорщини така можливість була передбачена лише після відбуття 40 років призначеного покарання.

В рішенні ЄСПЛ зазначено, що довічне позбавлення волі може бути сумісним із Конвенцією лише за умови наявності як перспективи звільнення, так і можливості перегляду справи від самого початку. ЄСПЛ було встановлено, що якщо національне законодавство не передбачає можливості такого перегляду, то довічне позбавлення волі не відповідає стандартам статті 3 Конвенції.

Отже, клопотання засудженого ОСОБА_5 про звільнення від подальшого відбування покарання з зали суду, суперечить нормам чинного законодавства, оскільки суд не може звільнити особу з власної ініціативи всупереч вимогам закону. Крім того, в Україні передбачені чіткі алгоритми для звільнення особи від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, відповідно до норм міжнародного законодавства.

Враховуючи вищезазначені обставини в їх сукупності, суд приходиться до висновку, що клопотання засудженого ОСОБА_5 про звільнення його з зали суду від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 6, 8, 9, 75, 85 Конституції України, ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 81, 82 КК України, ст. 537, 539 КПК України, ст. 151, 152 КВК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_5 про звільнення його з зали суду від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з дня оголошення.

Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії ухвали суду.

Копію судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні.

Суддя: