УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 185/10873/23

провадження № 51-4622 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 16 липня 2024 року щодо останнього,

установив:

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2024 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Костянтинівка Донецької області та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки та покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Також вирішено цивільний позов та питання речових доказів і процесуальних витрат у провадженні.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 16 липня 2024 року, за результатами розгляду апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 , вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

Відповідно до змісту оскарженого судового рішення і встановлених судом першої інстанції обставин, ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 03 лютого 2023 року приблизно о 16:23, керуючи технічно справним службовим автомобілем марки «FiatTalento» реєстраційний номер НОМЕР_1 , належним АТ «Українська залізниця», здійснюючи рух по крайній лівій смузі автодороги М-30 «Стрий-Тернопіль-Кропивницький-Знам`янка-Луганськ-Ізварине» у Павлоградському районі Дніпропетровської області у напрямку м. Дніпра, у порушення вимоги п. 12.9 «б», д.з. 3.29, 12.3 ПДР України, здійснюючи рух із перевищенням дозволенної швидкості не менше ніж 96,5 км/год, проявив неуважність до дорожньої обстановки, своєчасно не виявив попереду автомобіль марки «RenaultVegane» реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_6 , який з другорядної під`їзної дороги, яка веде до с. Булахівка Павлоградського району, ігноруючи вимоги д.з. 2.1 та п. 16.11 ПДР України, став перетинати автодорогу М-30, рухаючись справа наліво відносно напрямку руху транспортного засобу під керуванням ОСОБА_5 , який своєчасно не застосував заходів для зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу, продовжив рух, унаслідок чого допустив зіткнення передньою частиною керованого ним автомобіля марки «Fiat Talento» з лівою частиною автомобіль марки «RenaultVegane» під керуванням водія ОСОБА_6 .

Порушення водієм ОСОБА_5 вказаних ПДР України, з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку з настанням події даної дорожньою- транспортної пригоди, у результаті якої потерпілий ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження у вигляді політравми, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення.

У касаційній скарзі захисник, порушує питання про перегляд ухвали апеляційного суду та наводить доводи, якими не погоджується із мотивами апеляційного суду щодо законності призначеного судом першої інстанції додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на 1 рік.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучену до неї копію судового рішення, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення скарги, з огляду на таке.

За змістом касаційної скарги захисник вказує, що залишаючи його апеляційну скаргу без задоволення, в якій він вказував на безпідставне призначення засудженому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобами, апеляційний суд, погоджуючись із призначеним вироком покаранням, не зазначив в ухвалі підстав, з яких визнавав апеляційну скаргу необґрунтованою.

Наведені у касаційній скарзі доводи захисника стосовно незаконності рішення суду першої інстанції з підстав невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особи засудженого в частині призначення додаткового покарання, були предметом апеляційного розгляду.

За перевіркою доводів апеляційної скарги захисника, суд апеляційної інстанції в ухвалі зазначив, що при призначенні покарання, суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 КК України, класифікується як тяжке, конкретні обставини справи, а саме те, що своїми діями засуджений грубо порушив вимоги ПДР України, внаслідок чого потерпілому ОСОБА_6 були спричинені тілесні ушкодження, які у своїй сукупності, за ступенем тяжкості відносяться до тяжких за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння. Також дані про особу винного, який раніше несудимий, повністю визнав свою вину, має на утриманні 11 дітей, є внутрішньо переміщеною особою, за місцем роботи і проживання характеризується позитивно, намагався мінімізувати наслідки вчиненого та після ДТП допомагав витягувати із автомобіля потерпілого, наявність пом`якшуючої обставини - щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання, що у сукупності враховано судом при призначенні покарання основного і додаткового в мінімальних межах і звільнення від відбування основного покарання з випробуванням.

Залишаючи скаргу без задоволення, апеляційний суд, зокрема, звернув увагу на посилання захисника про недотримання потерпілим ПДР України та думку прокурора у суді першої інстанції про призначення покарання засудженому без додаткового і вирішив, що наведені обставини не знижують суспільно небезпечні наслідки так, щоб можливо було досягти мети покарання без призначення додаткового.

Колегія суддів касаційного суду погоджується з наведеними в ухвалі апеляційного суду мотивами, а доводи касаційної скарги захисника, які за своїм змістом є аналогічними доводам апеляційної скарги і обґрунтовано залишенні апеляційним судом без задоволення, вважає безпідставними.

Відповідно до вимог ст. 419 КПК України, при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 16 липня 2024 року щодо останнього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_7