У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000429, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченої ОСОБА_5 ОСОБА_6 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 травня 2023 року відносно

ОСОБА_5 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Миколаєві, зареєстрована в АДРЕСА_1 , мешкає в АДРЕСА_2 , такої, що не має судимості,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7 ,

обвинувачена ОСОБА_5 ,

захисник ОСОБА_6 ,

потерпілий ОСОБА_8 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 травня 2023 року ОСОБА_5 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та їй призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Ухвалено, на підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, із покладенням обов`язків, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та/або роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Захисник ОСОБА_6 просить скасувати оскаржуваний вирок та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі захисник вважає оскаржуваний вирок незаконним та таким, що підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду в суді першої інстанції з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

На думку захисника, матеріли провадження не містять належних та допустимих доказів на підтвердження вини обвинуваченої.

По перше, рапорти чергового інспектора МРУП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_9 , в силу ст. 84 КПК України, не є джерелом доказів, а отже є належним доказом винуватості ОСОБА_5 . Так само, рапорт заступника командира взводу 1 роти 2 батальйону УПП в Миколаївській області ОСОБА_10 , є неналежним доказом, оскільки він ґрунтується на поясненнях ОСОБА_8 , що не відповідає положенням ст. 95 КПК України, щодо безпосередності дослідження доказів.

Апелянт відзначає, що протокол слідчого експерименту від 09.03.2023 р., проведеного за участю ОСОБА_5 , не є доказом на підтвердження її винуватості, оскільки остання, під час його проведення, не вказувала на наявність конфлікту з ОСОБА_8 , а також про те, що її дії були направлені на нанесення останньому умисних тяжких тілесних ушкоджень. Так само і протокол слідчого експерименту від 22.03.2023 р., за участю ОСОБА_8 , не підтверджує вини обвинуваченої, адже останній вказував на те, що точно не пам`ятає чи були 02.03.2023 р. у нього конфлікти з ОСОБА_5 , але якихось значних конфліктів точно не було.

При цьому, допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_5 стверджувала, що не мала умислу на нанесення ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень, та вважає що все сталося, випадково, через необережність.

На думку апелянта, судом безпідставно покладено в основу вироку показання експерта ОСОБА_11 , отримані під час її допиту в залі судового засідання, оскільки, надаючи показання в судовому засіданні, вона вийшла за межі складеного нею висновку № 221 від 21.03.2023 р., а суд надав її показам більшої ваги ніж самому висновку експерта, що є порушенням вимог ст. 356 КПК України, оскільки науково обґрунтованим є саме висновок експерта, а не його покази.

Крім того апелянт вважає, що суд першої інстанції, в порушення презумпції невинуватості, перейнявши на себе функції державного обвинувачення, дійшов висновку, що з боку обвинуваченої ОСОБА_5 мав місце удар, що не відповідає змісту висновку експерта № 221 від 21.03.2023 р.

При цьому, суд, не будучи фахівцем в галузі спеціальних знань, дійшов висновку, що удар який було здійснено обвинуваченою був значної сили, що вказує на ту обставину, що даний удар був нанесений умисно, а не з необережності, оскільки удари з необережності при таких обставинах справи не могли бути нанесені зі значною силою, такий удар мав би мати характер поверхневий, половинчастий, тощо.

Також апелянт відзначає, що не встановлено і те з яких підстав суд дійшов висновку, що наявність у ОСОБА_5 тілесних ушкоджень у вигляді саден обличчя є наслідком конфлікту з потерпілим, оскільки жодних доказів цього під час судового розгляду прокурором надано не було.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

ОСОБА_5 та ОСОБА_8 проживали в квартирі АДРЕСА_3 , як співмешканці.

02.03.2023 р. близько 14.00 год., за вказаною адресою, ОСОБА_5 та ОСОБА_8 спільно вживали алкогольні напої. На ґрунті раптово виниклих неприязнених стосунків, між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 виник словесний конфлікт, в ході якого, у ОСОБА_5 виник злочинний протиправний умисел, направлений на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , реалізуючи який, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, маючи можливість передбачити його суспільно-небезпечні наслідки, бажаючи їх настання, тримаючи у правій руці ніж, та знаходячись навпроти ОСОБА_8 , нанесла останньому один удар в область лівої нижньої частини живота, спричинивши таким чином тілесні ушкодження у вигляді сліпого проникаючого колото-різаного поранення черевної порожнини зліва з ушкодженням великого чепця, епігастральної артерії, лівого прямого м`язу живота, які ускладнились внутрішньочеревною кровотечею. По ступеню тяжкості дані тілесні ушкодження відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковано за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченої, захисника та потерпілого на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав вирок суду законним за обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, суд першої інстанції послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК України.

Зокрема, свої висновки про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення за викладених у вироку обставин суд першої інстанції обґрунтував: показаннями потерпілого ОСОБА_8 , який не спростовував факту отримання 02.03.2023 р., за місцем свого мешкання, тілесних ушкоджень кухонним ножем, який перебував в руці обвинуваченої ОСОБА_5 ; протоколами огляду місця події від 02.03.2023 р., в ході якого оглянуто приміщення приймального відділення ЛШМД, де на підлозі виявлений поліетиленовий пакет чорного кольору, в якому знаходились речі зі слідами РБК, які, відповідно до постанови слідчого від 02.03.2023 р. визнані речовими доказами; протоколу затримання ОСОБА_5 від 02.03.2023 р., в ході якого остання повідомила про нанесення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_8 та необережного удару ножем останнього; протоколом обшуку від 02.03.2023 р. з додатком до нього відеозаписом проведення слідчої дії у квартирі АДРЕСА_3 , в ході якого у кімнаті на підлозі виявлений та вилучений предмет ззовні схожий на ніж з рукояткою біло-зеленого кольору зі слідами РБК, та змив слідів РБК з полімерного прозорого пакету; висновками судово-імунологічних експертиз № 179-1 від 06.03.2023 р., № 180-і від 23.03.2023 р., судово-цитологічної експертизи № 50/ц від 09.03.2023 р., судово-медичних експертиз № 206 від 16.03.2023 р. та № 221 від 21.03.2023 р. щодо виявлених тілесних ушкоджень у ОСОБА_5 та ОСОБА_8 ; протоколами проведення слідчих експериментів від 09.03.2023 р., за участю ОСОБА_5 та від 22.03.2023 р., за участю ОСОБА_8 , та іншими письмовими доказами, зміст яких детально відтворено у вироку.

Апеляційний суд вважає, що ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні фактичні дані, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості і достовірності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вони у своїй сукупності та взаємозв`язку свідчать про винуватість обвинуваченої ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, поза розумним сумнівом та є достатніми для ухвалення обвинувального вироку відносно неї.

Стосовно тверджень захисника щодо невірної кваліфікації дій ОСОБА_5 , оскільки остання не мала умислу на нанесення ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень та завдала їх через необережність, апеляційний суд зазначає наступне.

Так, умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження (ст. 121 КК) з об`єктивної сторони характеризується протиправним посяганням на здоров`я іншої людини, шкідливими наслідками, що настали для здоров`я потерпілого, у вигляді спричинення тілесних ушкоджень, встановлення причинного зв`язку між зазначеним діянням та наслідками. При вчиненні цього злочину умисел винної особи направлений саме на спричинення тілесних ушкоджень. При цьому ступінь тяжкості ушкодження здоров`я потерпілого може бути в свідомості особи не конкретизованим, тобто щодо наслідків своїх дій вона може діяти з невизначеним умислом. В такому разі відповідальність настає залежно від фактично заподіяної шкоди здоров`ю потерпілому.

Необережне тяжке тілесне ушкодження (ст. 128 КК України) характеризується аналогічними елементами об`єктивної сторони, а за суб`єктивною стороною проявляється в необережній формі вини у виді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості, визначення яких міститься у ст. 25 цього Кодексу.

Отже, розмежування умисного протиправного заподіяння іншій людині тяжких тілесних ушкоджень від необережного заподіяння таких ушкоджень здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів. Окрім того, при визначенні ступеня тяжкості заподіяних тілесних ушкоджень за способом вчинення діяння враховуються локалізація, характер, механізм утворення травм та ушкоджень, які можуть бути визнані тяжкими, в тому числі й небезпечними для життя в момент заподіяння, а зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених злочинах з матеріальним складом обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до них.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи сторони захисту про те, що у ОСОБА_5 не було умислу на заподіяння тяжких наслідків, а тілесні ушкодження потерпілому були спричинені нею з необережності, виходячи з того, що відповідно до встановлених обставин кримінального правопорушення, обвинувачена ОСОБА_5 та потерпілий ОСОБА_8 , в момент нанесення удару розташовувались лицем один до одного, що свідчить про умисні дії обвинуваченої в момент нанесення удару, та не є наслідком необережних дій.

Наведене у сукупності з висновками судово-медичної експертизи щодо наявних тілесних ушкоджень як у потерпілого ОСОБА_8 , так і у обвинуваченої ОСОБА_5 , характером дій обвинуваченої; обстановки, яка передувала вчиненню злочину; знаряддям злочину; поведінкою обвинуваченої стосовно потерпілого до та після вчинення злочину, свідчать про те, що ОСОБА_5 , під час конфлікту який виник між нею та ОСОБА_8 , усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.

При цьому, як вірно зауважив суд першої інстанції, підтверджений факт перебування обвинуваченої та потерпілого у стані алкогольного сп`яніння, що є значним фактором при усвідомленні особою своїх дій, та наявні у ОСОБА_5 тілесні ушкодження у вигляді саден обличчя об`єктивно свідчать про наявність конфлікту який виник в результаті сварки між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , що спровокувало останню на вчинення злочину.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки за встановлених фактичних обставин справи кваліфікація дій обвинуваченої за ч. 1 ст. 121 КК є вірною.

Доводи сторони захисту щодо недопустимості показань експерта ОСОБА_11 , отриманих під час судового розгляду, з тих підстав, що вони виходять за межі складеного нею висновку, належним чином перевірені під час судового розгляду в суді першої інстанції, який цілком обґрунтовано зауважив, що вказаний експерт допитувалась в порядку ст. 356 КПК України з приводу складеного нею висновку та надала послідовні, мотивовані, ствердні покази, які за своєю суттю є роз`ясненнями висновку № 221 від 21.03.2023 р., яким встановлено характер та тяжкість тілесних ушкоджень спричинених потерпілому, із чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Покарання обвинуваченій ОСОБА_5 призначене з дотриманням вимог ст. ст. 50, 65, 75 КК України, є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, є справедливим та апелянтом не оскаржується.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які б були підставами для зміни чи скасування оскаржуваного вироку не виявлено, оскаржуване рішення є законним, обґрунтованим та належним чином вмотивованим, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 не вбачається.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 травня 2023 року відносно ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3