ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1175/24 Справа № 212/6472/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2024 року м.Кривий Ріг

09.05.2024р. колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області у складі:

судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , та прокурора ОСОБА_8 на вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19.01.2024р., яким обвинуваченого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Галтно-Лозоватка Дніпропетровської області, який зареєстрований в АДРЕСА_1 , проживає в АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим за ч.2 ст.286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки, на підставі ст. 75 КК України звільнено обвинуваченого від відбування призначеного основного покарання з випробуванням строком на три роки, із покладенням на нього певних обов`язків

за участю захисника ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

в с т а н о в и л а :

Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим за ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки, на підставі ст. 75 КК України звільнено обвинуваченого від відбування призначеного основного покарання з випробуванням строком на три роки, із покладенням на нього певних обов`язків.

Із вироком суду першої інстанції не погодився ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , та прокурор ОСОБА_8 , які, кожен окремо в поданих апеляційних скаргах, не оскаржуючи фактичних обставин справи, доведеності винуватості обвинуваченого та кваліфікації його дій не погодились із оскаржуваним вироком в частині призначеного покарання.

Захисник в поданій апеляційній скарзі прохав не позбавляти обвинуваченого права керування транспортним засобом, оскільки він має маленьку пенсію та керування транспортним засобом є його джерелом доходу;

- наголошує, що потерпіла не мала претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого, прокурор не наполягав на позбавленні обвинуваченого права керування транспортними засобами, обвинувачений свою винуватість визнав повністю, розкаявся, раніше не судимий, добровільно відшкодував завдану шкоду, характеризується позитивно;

- прохає оскаржуваний вирок змінити в частині призначеного покарання, а саме не позбавляти обвинуваченого права керування транспортними засобами.

В апеляційній скарзі прокурор:

- вважає, що суд належним чином не врахував ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжких злочинів з необережною формою вини внаслідок якого настала смерть потерпілої, та вважав що основне покарання призначене обвинуваченому у виді позбавлення волі є надто м`яким, проте, враховуючи фактичні обставини справи, відомості про особу обвинуваченого, вважав за можливе не застосовувати до обвинуваченого додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом;

- прохає оскаржуваний вирок в частині призначеного покарання скасувати, ухвалити новий вирок, яким вважати обвинуваченого засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України та призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років без позбавлення права керування транспортним засобом, від відбування основного покарання звільнити з випробуванням строком на три роки із покладенням на нього обов`язків відповідно до вимог п.п.1,2 ч.1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника та обвинуваченого, які підтримали доводи апеляційної скарги захисника та прохали про їх задоволення, заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора щодо призначення основного покарання, доводи прокурора, який підтримав подану ним апеляційну скаргу щодо призначення основного покарання, заперечив проти доводів апеляційної скарги захисника, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарги захисника та прокурора, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення без задоволення апеляційних скарг захисника та прокурора за таких підстав.

Вироком суду першої інстанції обвинуваченого визнано винуватим у тому, що він 04.07.2023р. приблизно о 09:10год., керуючи технічно справним вантажним малотоннажним автомобілем «ГАЗ 330232-414» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався у світлий час доби з перевищенням допустимої швидкості в населених пунктах, а саме не менше ніж 65 км/год, по сухому дорожньому покриттю проїзної частини вул. Ракітіна, яка має по три смуги для руху у кожному напрямку з нанесеною дорожньою розміткою 1.3. та 1.5. ПДР України, з боку вул. ХХ Партз`їзду у напрямку вул. Електричної м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області.

У вказаний час, тобто 04.07.2023р. приблизно о 09:10 годин, у невстановленому для цього місці, зліва направо відносно напрямку руху автомобіля «ГАЗ 330232-414» реєстраційний номер НОМЕР_1 , проїзну частину АДРЕСА_3 , у темпі бігу перетинала пішохід потерпіла ОСОБА_9 .

Обвинувачений, порушуючи Правила безпеки дорожнього руху України, не маючи жодних перешкод технічного і фізичного характеру для безпечного забезпечення руху, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя та здоров`я громадян, будучи неуважним до дорожньої обстановки, проявляючи кримінальну протиправну недбалість, маючи об`єктивну можливість завчасно виявити небезпеку для руху у вигляді потерпілої, яка рухалася зліва направо відносно напрямку руху керованого ним автомобіля, не зменшив швидкість руху аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду небезпеки, чим не виконав покладені на нього обов`язки, як на водія транспортного засобу, та, як наслідок, в районі електроопори № 5 ТГ, скоїв наїзд передньою правою частиною керованого автомобіля на праву бічну поверхню тіла потерпілої.

Своїми діями обвинувачений грубо порушив вимоги п.п. 1.3, 1.5, 2.1 ґ), 2.3 б), 12.3, 12.4 та 12.9 б) Правил дорожнього руху України, якими передбачено:

- п. 1.3.: «Учасники дорожнього руху зобов`язано знати й неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, а також бути взаємно ввічливими»;

- п. 1.5.: «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

- п. 2.1 «Водій механічного транспортного засобу повинен при собі мати:

ґ) чинний страховий поліс (страховий сертифікат Зелена картка) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів або чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в єдиній централізованій базі даних, оператором якої є Моторне (транспортне) страхове бюро України. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення);

- п. 2.3.:«Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

- п. 12.3.: «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.»;

- п.12.4. «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/год».

- п.12.9. «Водієві забороняється:

б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих правил

Порушення обвинуваченим вимог п. 12.3 ПДР України знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку з настанням дорожньо-транспортної події, внаслідок якої потерпіла отримала тілесні ушкодження у вигляді: сполученої травми голови, тулуба, верхніх та нижніх кінцівках: закрита внутрішньочерепна травма - забійні рани обличчя, синці та садна, крововилив у м`які тканини голови, крововилив під оболонки та в речовину мозку. Тупа травма тулуба: переломи ребер до декільком анатомічним лініям; з ушкодженням кістковими уламками пристінкової плеври, міжреберних артерій, легеневої плеври та паренхіми крововиливи на розриви легень, двобічний гемоторакс; розрив печінки, гемоперитонеум; перелом 5-го грудного хребця з пошкодженням спинного мозку, перелом кісток тазу, перелом великої та малогомілкових кісток правої та лівої гомілки; крововиливи та надриви підвішуючого апарату внутрішніх органів; садна та синці, правої та лівої кисті, правого та лівого плеча, правого ліктьового суглобу, правого передпліччя, грудної клітки, правого стегна, правої та лівої гомілки, садна правої та лівої стопи; синці та садна грудної клітки, живота, синці лівого стегна, лівої гомілки; забійні рани правого стегна, лівої гомілки.

Анатомічна локалізація та морфологічний характер ушкоджень свідчить про те, що ушкодження прижиттєві (на що вказує їх характер, наявність крововиливів в осередках ушкоджень та даними гістологічного дослідження), виникли незадовго до настання смерті (лічені хвилини-секунди), в короткий проміжок часу одномоментно від дії тупих твердих предметів з обмеженою контактуючою поверхнею, в умовах дорожньо-транспортної пригоди при травмуванні потерпілої з рухомим автомобілем, який знаходився у вертикальному або близькому до нього положенні тіла виступаючими частинами рухомого автомобіля з первинним контактом з травмуючим предметом з правою бічною поверхнею тіла з подальшим закиданням тіла на капот автомобіля та ударом о частини автомобіля, з подальшим відкиданням тіла потерпілого та ударом о шляхове покриття (утворення комплексу ушкоджень в області, верхньої лівої кінцівки, лівої кисті руки).

Смерть потерпілої настала 04.07.2023р. на місці дорожньо-транспортної пригоди від сполученої травми голови, тулуба, верхніх та нижніх кінцівок, що супроводжувалася переломами кісток скелета, ушкодженнями м`яких тканин та органів трупа. Перебіг травми ускладнився розвитком травматичного шоку, що і з`явилося безпосередньою причиною її смерті.

Дії обвинуваченого кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи, кваліфікації дій та доведеності винуватості обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України в апеляційному порядку не оскаржуються, захисником та прокурором оскаржене тільки обране обвинуваченому судом покарання, стороною захисту в частині позбавлення обвинуваченого права керування транспортними засобами, прокурором в частині м`якості основного покарання без вимоги позбавляти обвинуваченого права керування транспортними засобами, а тому відповідно до вимог ст. 404 КПК України вирок суду в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що суд першої інстанції призначаючи обвинуваченому покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії тяжких злочинів, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, тривалий час працює водієм, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, відповідно до висновку досудової доповіді органу пробації виправлення обвинуваченого можливе без позбавлення волі та не становить високої небезпеки для суспільства. Судом також врахована думка потерпілої ОСОБА_10 , яка подала заяву про проведення розгляду справи за її відсутності та прохала призначити обвинуваченому покарання на мінімальний строк без позбавлення права керування транспортними засобами та звільнити від відбування покарання з випробувальним терміном, наміру подавати цивільний позов не має. Як обставину що пом`якшує покарання обвинуваченого суд визнав його щире каяття обвинуваченого у вчиненому, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданої шкоди, та не встановив обставин, що обтяжують його покарання.

При цьому судом першої інстанції враховано характер дій обвинуваченого, який допустив грубі порушення ПДР України, які він, як водій із значним стажем, повинен неухильно виконувати, оскільки його право на керування транспортним засобом накладає на нього обов`язок користуватися вказаним правом без завдання шкоди правам інших осіб. В даному випадку порушення обвинуваченим обов`язку дотримуватися ПДР призвело до смерті потерпілої.

Суд першої інстанції наголосив, що своїми діями обвинувачений наразив на небезпеку не лише своє життя і здоров`я, а й інших учасників дорожнього руху, а тому лише реальне відбування покарання, зможе забезпечити його виправлення та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами. При цьому суд першої інстанції, врахувавши сукупність обставин кримінального провадження, та керуючись вимогами ст. 75 КК України, вважав доцільним звільнити обвинуваченого від покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, із покладенням на обвинуваченого обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

При цьому суд першої інстанції, з урахуванням фактичних обставин справи, вважав необхідним застосувати до обвинуваченого додатковий вид покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, що в свою чергу, у майбутньому могло б спонукати обвинуваченого до підвищення своїх навичок у керуванні транспортним засобом, оскільки допущені ним істотні порушення ПДР причинили загибель потерпілої, та такий вид примусу є необхідним.

На думку суду апеляційної інстанції судом першої інстанції, з урахуванням даних про фактичні обставини справи та особу обвинуваченого, які викладені вище, правильно призначено основне покарання у виді позбавлення волі та його розмір, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про скасування вироку, та ухвалення нового вироку в частині призначення обвинуваченому більшого розміру основного покарання у виді позбавлення волі, при цьому із застосуванням вимог ст. 75 КК України та із незастосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, на думку суду апеляційної інстанції, є неспроможними та не підлягають задоволенню за таких підстави.

Із апеляційної скарги прокурора вбачається внутрішнє протиріччя доводів апеляційної скарги, який не згодний з розміром основного покарання, призначеного обвинуваченому, наголошуючи на ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, його невідворотні наслідки у вигляді смерті потерпілої із застосуванням вимог ст.ст. 75, 76 КК України, в той же час прокурор вважає можливим не застосовувати до обвинуваченого додаткового виду покарання у виді реального позбавлення права керування транспортними засобами, враховуючи фактичні обставини справи та особу обвинуваченого.

Призначене судом першої інстанції основне покарання у його виді та розмірі із застосуванням максимального строку випробування відповідно до ст. 75 КК України, на думку суду апеляційної інстанції, є належним стримувальним механізмом належної майбутньої поведінки засудженого, та з урахуванням відомостей щодо особи обвинуваченого, які наведені вище, фактичних обставин кримінального провадження, та поведінки обвинуваченого по відношенню до потерпілої сторони, підстави для скасування вироку в частині призначення обвинуваченому основного розміру покарання у виді позбавлення волі із застосуванням положень ст.ст. 75, 76 КК України відсутні, а тому доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині не підлягають задоволенню.

Суд апеляційної інстанції також погоджується із висновками суду першої інстанції про необхідність призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції приймаючи рішення про застосування до обвинуваченого додаткового виду покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, належним чином врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, зокрема допущене обвинуваченим перевищення швидкості руху у межах населеного пункту, а саме рух зі швидкістю не менше 65км/год, поведінку потерпілої, яка перетинала проїзну частину в темпі бігу в невстановленому місці, дані про особу винного, який за місцем проживання характеризується позитивно, визнання ним своєї провини та його щиросердне каяття, відшкодування завданих збитків, той факт, що обвинувачений раніше не судимий, і на підставі цього дійшов висновку про можливість призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі строком на три роки, та звільнення від відбування покарання з випробуванням із застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що обвинувачений працює водієм, керування транспортним засобом є його професією, та вказані обставини мають значення при виборі заходу примусу та для забезпечення його мети. Проте сукупність усіх фактичних обставин справи свідчить про те, що у разі обрання обвинуваченому покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами, це не сприятиме запобіганню обвинуваченому вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху як засудженим, так й іншими особами.

Закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу. Існування такої обставини потребує лише більш виваженого та обережного підходу при обранні заходу примусу, виходячи із загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації покарання.

Суд апеляційної інстанції вважає, що висновок про призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом в повній мірі відповідає вимогам ст. 65 КК України, враховуючи, що відповідно до змісту поданої апеляційної скарги захисника обвинувачений є пенсіонером, тобто не позбавлений джерела існування.

Так суд застосовуючи додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, належним чином вмотивував своє рішення, в повній мірі оцінив обставини вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що обвинувачений вчинив ДТП із перевищенням швидкості допустимої у населеному пункті керуючи габаритним транспортним засобом, мав бути максимально уважним, як водій об`єкту підвищеної небезпеки, мав передбачити можливість відповідного реагування на перешкоду на проїздній частині у виді пішохода, при цьому вжити заходів до належного контролю оточуючої обстановки при керуванні автомобілем, а саме застосування екстреного гальмування при умові дотримання належного швидкісного режиму. Крім того суд апеляційної інстанції враховує настання невідворотніх наслідків у вигляді смерті потерпілої, яка є особою пенсійного віку, та приходить до висновку що відповідно до ст. 50 КК України у якості виховного механізму при запобіганні вчинення нових злочинів призначено обвинуваченому додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортним засобом на певний строк є законним та справедливим.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що саме непризначення обвинуваченому, який при керуванні транспортним засобом не дотримався правил безпеки руху, що призвело до загибелі потерпілої, додаткового покарання у виді реального позбавлення його права керування транспортним засобом, робить в подальшому більш реальною можливість настання будь-яких тяжких наслідків загибелі чи травмування людей, знищення чи пошкодження транспортних засобів, вантажів тощо. Дотримання правил безпеки руху та експлуатації транспорту є важливою умовою безпечної роботи транспорту, тому кримінально-правові заходи боротьби з цим злочином мають особливу актуальність.

Що стосується відшкодування обвинуваченим моральної та матеріальної шкоди, та відсутність претензій з боку потерпілої є одним із чинників, які значною мірою вплинули на призначення обвинуваченому основного покарання із застосуванням вимог ст. 75 КК України у сукупності із іншими позитивними відомостями про нього.

Таким чином, рішення суду про застосування до обвинуваченого додаткового покарання, передбаченого у санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на три роки є законним та обґрунтованим, а тому вирок в цій частині не підлягає зміні, а апеляційні скарги захисника та прокурора також не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене вище та керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , та прокурора ОСОБА_8 и на вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19.01.2024р., яким обвинуваченого ОСОБА_7 визнано винуватим за ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки, на підставі ст. 75 КК України звільнено обвинуваченого від відбування призначеного основного покарання з випробуванням строком на три роки, із покладенням на нього певних обов`язків залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19.01.2024р., яким обвинуваченого ОСОБА_7 визнано винуватим за ч.2 ст.286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки, на підставі ст. 75 КК України звільнено обвинуваченого від відбування призначеного основного покарання з випробуванням строком на три роки, із покладенням на нього певних обов`язків залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили після її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді