Провадження 1-в/193/80/24
У Х В А Л А

іменем України

03 квітня 2024 року сел.Софіївка

Софіївський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участі: прокурора ОСОБА_3 ,

представника Софіївської ВК №45 ОСОБА_4 ,

засудженого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт. Софіївка Дніпропетровської області у режимі відеоконференції з ДУ "Софіївська виправна колонія (№45) клопотання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Софіївського районного суду Дніпропетровської області знаходиться клопотання засудженого ОСОБА_5 про застосування до нього ст. 82 КК України, щодо заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Засуджений та представник установи Софіївської ВК (№45) у судовому засіданні клопотання підтримали, просили його задовольнити. Засуджений пояснив, що відповідно до ст. 82 КК України замінити йому покарання з відбування покарання у вигляді позбавлення волі на покарання у вигляді обмеження волі. Також пояснив, що він звертався із клопотанням у січні 2024 року за ст. 81 КК України за рішенням було відмовлено.

Прокурор в судовому засіданні не заперечував проти задоволення клопотання.

Заслухавши думку представника установи виконання покарань, прокурора та засудженого, дослідивши матеріали особової справи засудженого, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.537,539 КПК України під час виконання вироків суд, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, має право вирішувати питання про зміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Згідно ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, не відбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати не відбутого строку покарання, призначеного вироком. Заміна не відбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення. Заміна не відбутої частини покарання більш м`яким можлива після фактичного відбуття засудженим: не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і вчинила новий умисний злочин протягом не відбутої частини покарання.

Як передбачено ч. 2ст. 61 КК України, покарання у виді обмеження волі встановлюється на строк від одного до п`яти років.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 засуджений за вироком Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 27.10.2021 за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі.

Початок строку: 15.09.2021. Кінець строку: 15.09.2024.

Станом на 12.01.2024 засуджений відбув, визначені п. 2 ч. 3 ст. 81 КК України 2/3 призначеного судом строку покарання (2 роки). Невідбута частина покарання складає 8 місяців і 3 дні позбавлення волі.

Відповідно до характеристики, затвердженої начальником Софіївської ВК-45 08.09.2023, засуджений з 15.09.2021 утримувався в Державній установі «Криворізька установа виконання покарання (№ 3)», де характеризувався вкрай негативно, зокрема за порушення режиму утримання мав 3 стягнення, жодних заохочень там не отримував.

З 19.04.2022 міру кримінального покарання став відбувати у Державній установі «Софіївська виправна колонія (№ 45)». За час відбування покарання у ній ОСОБА_5 характеризується позитивно. Має 2 заохочення, отримані ним у вигляді подяк за зразкову поведінку та сумлінне ставлення до праці. Одного разу також притягувався до дисциплінарної відповідальності.

У взаємовідносинах з іншими за засудженими не конфліктний. Підтримує рівні стосунки з іншими засудженими, адекватно реагує на критику. У стосунках з персоналом установи виконання покарань дотримується встановлених законодавством вимог.

Спальне місце та при ліжкову тумбочку утримує у чистоті та порядку, має охайний зовнішній вигляд.

За станом здоров`я є працездатним, за власної ініціативи безоплатно виконує роботи у деревообробному цеху установи. Дбайливо ставиться до майна та предметів якими користується. Дотримується правил пожежної безпеки та безпеки праці.

Зарахований до програми диференційованого впливу «Правова просвіта», але активної участі у ній не приймає.

Підтримує соціально-корисні зв`язки з матір`ю, дружиною, сином та сестрою шляхом телефонних переговорів. За вироком суду має невідшкодовані процесуальні витрати у розмірі 1372 грн., але виконавчі листи до установи не надходили.

Крім того, у матеріалах справи мається комісійний висновок щодо ступеня виправлення засудженого ОСОБА_5 , згідно якого останній набрав 69 балів з мінімально необхідних 65, тож, на думку комісії, може вважатися таким, що став на шлях виправлення (довів своє виправлення).

При вирішенні даного питання судом враховані положення Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.02.2002 № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» в якій передбачено, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливі лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому головною умовою прийняття такого рішення згідно ч. 3 ст. 82 КК України є доведеність: того, що засуджений ставна шлях виправлення.

Між тим, як вбачається Софіївським районним судом ухвалою від 12.01.2024 року надано оцінку підставам застосування положень ст. 81 КК України відносно засудженого та зроблено висновок про недоведеність того, що засуджений ставна шлях виправлення. Рішення не оскаржувалося та набрало чинності.

Суд, дослідивши оцінку ризиків вчинення повторного кримінального правопорушення, який визначений згідно вищевказаного висновку адміністрацією виправної колонії як середній, після аналізу відомостей про особу засудженого, яка також міститься в особовій справі, його поведінку у сукупності фактичних обставин відбування ним покарання не може беззаперечно вважати, що засуджений має стабільну та постійну позитивну поведінку, та вважає, що процес виправлення засудженого не досяг тієї стадії, на якій відбування засудженим покарання у виді позбавлення волі перестає бути доцільним і до нього може бути застосовано умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання.

Так, як видно з матеріалів провадження засуджений відбуває покарання у виді позбавлення волі строком 3 років за вчинення злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким. За цим вироком засуджений вчинив крадіжку з проникненням у приміщення, звільнившись з місць позбавлення волі лише 2 місяці потому. Вчинений засудженим злочин є злочином проти власності, тобто передбачені кримінальним законом винні, суспільно небезпечні та протиправні діяння, що, порушують право власності, спричиняють майнову шкоду приватній особі, колективу чи державі й вчиняються із корисливих мотивів.

Враховуючи викладене вище, не слід залишати поза увагою необхідність дотримання принципу невідворотності покарання, адже саме невідворотність покарання має головний вплив на осіб, які можуть вчинити кримінальні правопорушення, зокрема у сфері незаконного обігу наркотичних засобів.

Принцип невідворотності відповідальності конкретизує більш загальні за змістом принципи законності, рівності громадян перед законом. У зазначеному змісті даний принцип має запобіжний, стримуючий вплив. Принцип невідворотності покарання є першочерговим серед принципів кримінального права і дає право вважати його зверненим головним чином до громадськості.

Одночасно, з матеріалів подання та особової справи засудженого вбачається, що окрім згаданої вище судимості ОСОБА_5 , за яким він наразі відбуває покарання, останній також 12 разів засуджувався за вчинення інших умисних злочинів, у тому числі тяжких, здебільшого проти власності, з яких п`ять разів засуджувався до покарання у виді позбавлення волі, які відбував реально.

При цьому варто зауважити, що до засудженого тричі застосовувалося звільнення від відбування покарання з випробуванням (12.07.2004, 18.08.2013 та 17.02.2016).

Проте останній на шлях виправлення не ставав і, рано чи пізно, після відбуття попередніх покарань, завжди повертався до вчинення нових умисних злочинів проти власності, за такого суд знаходить засудженого особою, яка схильна до скоєння кримінальних правопорушень, а тому є достатні підстави вважати, що відбуті ним покарання до цього часу ніколи не досягали мети, визначеної ст. 50 КК України.

Крім того, суд зазначає, що дотримання порядку та умов відбування покарання, а також, добросовісна поведінка засудженого під час відбування покарання відповідно до ст. 9 КВК України є обов`язком засудженого, а процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним.

Як вже зазначалося вище, суд враховує поведінку засудженого не тільки у Софіївській ВК-45, а за увесь період відбування ним покарання. Між тим, утримуючись у слідчому ізоляторі ОСОБА_5 тричі порушував режим утримання, за що рівну кількість разів піддавався дисциплінарним стягненням, при цьому не тільки у вигляді догани, а й двічі (17.12.2021 та 28.02.2022), у вигляді найсуворішого стягнення - карцеру 10 діб за невиконання законних вимог адміністрації установи та скоєння акту членоушкодження, як протесту від направлення його адміністрацію для відбуття покарання до Софіївської ВК-45, про що зазначив у судовому засіданні сам ОСОБА_5 .

Засуджений як 2021 року, так і 2022 року характеризувався негативно, отримував лише стягнення, не був смиренний, сперечався з адміністрацією установи. Лише у 2023 році, на протязі півроку (10.04. та 12.07.) його було двічі заохочено у вигляді подяк за зразкову поведінку та сумлінне ставлення до праці за відповідними квартальними підсумками. Відтак, наявність двох заохочень при попередніх чотирьох стягненнях, які хоча і погашені за строками давності, проте на переконання суду, ще не свідчать про позитивну динаміку зміни поведінки засудженого ОСОБА_5 , а відтак про його безумовне виправлення.

Слід також, зауважити, що хоча засуджений і пройшов успішно програму релігійної організації «Шлях ув`язненого», проте у заходах виховного впливу, спрямованих на виховання у засудженого поваги до закону, прав і свобод людини/громадянина, правових установок поведінки та їх мотивації правомірної поведінки, підготовку засудженого до звільнення, які проводила безпосередньо сама адміністрація установи, що є більш значущим для суду, ОСОБА_5 активної участі не приймав та успіхів не досягав.

Також, з матеріалів провадження вбачається, що засудженим не сплачено процесуальні витрати, визначені за вироком суду у розмірі 1372 грн., при цьому матеріали провадження не містять відомостей щодо вжиття засудженим будь-яких заходів для їх погашення

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, яку визнано винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Примус, що забезпечується силою державної влади в межах закону, є ефективним засобом забезпечення виконання кожною особою конституційного обов`язку неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незважаючи на великі потенційні можливості, примус є не головним, а крайнім засобом боротьби зі злочинністю. Сила примусу, що міститься в санкції кримінально-правової норми Особливої частини КК України, має бути необхідною і достатньою для реалізації завдань, визначених у ст. 1 КК України.

Ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а й від спроможності правоохоронної системи не допустити безкарності злочинних діянь. Саме безкарність є тим ґрунтом, на якому формується і поширюється правова байдужість у суспільстві.

З наведеного вище вбачається, що є неприпустимим створення відчуття безкарності, яке може утворитися, як у засудженого, щодо якого застосовано покарання за вчинення тяжкого злочину, пов`язаного із незаконним обігом наркотичних засобів, так і у стороннього спостерігача.

Також не слід залишати поза увагою такий елемент верховенства права як справедливість. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

Отже, беручи до уваги, що ОСОБА_5 за вироком суду хоч і відбув встановлений строк покарання, призначеного покарання, водночас, вивчивши відомості про особу засудженого, його поведінку протягом всього строку відбування покарання та з огляду на численні його судимості і не бажання його, як з`ясувалося, повернутися після попередніх своїх звільнень з в`язниці до правослухняної поведінки та наголошуючи, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким засудженому застосовується в кожному конкретному випадку індивідуально з урахуванням усіх даних в сукупності, і є правом, а не обов`язком суду, суд вважає, що у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 слід відмовити.

Прийняття рішення по даному клопотанню призведе до переоцінки винесеного рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 12.01.2024 року , оскільки підстави для прийняття рішення за ст..82 КК України вже були предметом розгляду при вирішенні питання про застосування клопотання засудженого за ст.. 81 КК України.

Той факт, що засуджений працевлаштований та дотримується встановлених правил поведінки та розпорядку дня, правил внутрішнього розпорядку установи, не дає виключних підстав для застосування до нього положень ст. 82 КК України, оскільки згідно ч. 1ст.9 КВК України вказані дії є обов`язками для виконання засудженим.

Відповідно до ч. 2ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

На думку суду, заміна призначеного покарання на більш м`яке, на цій стадії відбування покарання не буде сприяти досягненню вищезазначеної мети, крім цього засудженому залишилось до відбуття покарання, п`ять місяців чотири дні, тобто менше одного року, що суперечить вимогам ст. 61 КК України, відтак, суд дійшов висновку, що клопотання засудженого ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 82 КК України,ч. 2 ст. 376, ст. 537, 539 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким,- відмовити.

На ухвалу суду протягом семи днів з дня її оголошення прокурор та захисник можуть подати апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду через Софіївський районний суд Дніпропетровської області, а засуджений, який перебуває у місцях позбавлення волі, у той же строк і порядок, але з дня отримання копії цієї ухвали.

Повний текст ухвали проголошено 05 квітня 2024 року о 08:20 год.

Суддя ОСОБА_1