ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2024 року

м. Київ

справа № 185/3696/23

провадження № 51-7761 км 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_8 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 вересня 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000095, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Рязані Російської Федерації, жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 червня 2023 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Суд у вироку частково задовольнив цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 та постановив стягнути з ОСОБА_7 на її користь 300 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням.

Також суд у вироку прийняв рішення про розподіл процесуальних витрат, заходи забезпечення кримінального провадження та долю речових доказів.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він 20 січня 2023 року близько 17:51, у темний час доби, керуючи технічно справним автомобілем «Citroen С4 Picasso» (д. н. з. НОМЕР_1 ), рухаючись зі швидкістю 50-55 км/год по неосвітлений ділянці в крайній лівій смузі руху проїзної частини вул. Дніпровської в м. Павлограді Дніпропетровської області, від м. Дніпра в напрямку м. Донецька, під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу в районі перехрестя з вул. Д. Яворницького, проявивши крайню неуважність до дорожньої обстановки, легковажно розраховуючи на відвернення суспільно небезпечних наслідків, в порушення вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР) вчасно не зменшив швидкість руху та не зупинив керований ним автомобіль, в результаті чого навпроти буд. № 243-А здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , який рухався по нерегульованому пішохідному переходу справа наліво відносно напрямку руху транспортного засобу. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_9 були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, від яких настала його смерть.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 20 вересня 2023 року змінив вирок місцевого суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та на підставі ст. 75 КК України звільнив його від відбування покарання, призначеного судом першої інстанції, з іспитовим строком тривалістю 3 роки та з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1 і 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі потерпіла ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає, що цей суд безпідставно застосував положення ст. 75 КК України, та, звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, не навів належних мотивів свого рішення, натомість послався переважно на обставини, які враховані під час визначення розміру покарання, наближеного до мінімального. На переконання потерпілої, матеріали справи не містять достатніх підтверджень щирого каяття ОСОБА_7 , тому апеляційний суд необґрунтовано визнав цю обставину такою, що пом`якшує покарання, та водночас не врахував тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його незворотних наслідків. Крім того, потерпіла зазначає, що апеляційний суд дослідив та врахував документи щодо поштового переказу грошових коштів на відшкодування частини заподіяної їй шкоди, тоді як відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК України підстави для його дослідження були відсутні, адже цей доказ був отриманий після ухвалення вироку.

Позиції інших учасників судового провадження

У запереченнях на касаційну скаргу потерпілої захисник ОСОБА_6 просить залишити ухвалу апеляційного суду без змін як законну, а касаційну скаргу - без задоволення як необґрунтовану.

Під час касаційного розгляду засуджений ОСОБА_10 і його захисник ОСОБА_6 дотримувалися такої ж позиції.

Прокурор ОСОБА_5 вважала, що касаційну скаргу потерпілої необхідно задовольнити.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація вчиненого за ч. 2 ст. 286 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.

У касаційній скарзі потерпіла ОСОБА_8 порушує питання про недотримання судами попередніх інстанцій визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання, і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Так, відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Водночас загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України.

Місцевий суд, мотивуючи своє рішення про призначення ОСОБА_7 покарання врахував тяжкість вчинення кримінального правопорушення, яке належить до тяжких злочинів і є неумисним, дані про його особу, зокрема те, що він раніше не судимий, характеризується позитивно, не перебуває на обліках у лікарів нарколога і психіатра, працює, має на утриманні неповнолітніх дітей. Також суд визнав обставиною, що пом`якшує покарання, активне сприяння ОСОБА_7 у розкритті кримінального правопорушення. Водночас суд не визнав пом`якшуючою покарання обставиною щире каяття у вчиненні кримінального правопорушення, мотивувавши це тим, що ОСОБА_7 хоча й визнав свою вину, однак фактично не відшкодував потерпілій ОСОБА_8 заподіяну шкоду, а остання наполягала на призначенні йому покарання, яке належить відбувати реально. З огляду на ці обставини суд призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції за вчинене ним кримінальне правопорушення, застосував додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами в максимальному розмірі та дійшов висновку про відсутність підстав для звільнення від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК України. Розмір призначеного засудженому покарання у виді позбавлення волі потерпіла в касаційній скарзі не оспорює.

Суд апеляційної інстанції під час перегляду вироку місцевого суду визнав слушними викладені в апеляційній скарзі сторони захисту доводи щодо можливості застосування до засудженого положень ст. 75 КК України.

Мотивуючи рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного йому основного покарання з випробуванням, апеляційний суд, поряд із тяжкістю злочину, зважив на дані про особу засудженого та його поведінку після його вчинення.

Апеляційний суд урахував, що засуджений під час досудового розслідування та судового розгляду повністю визнавав свою вину у дорожньо-транспортній пригоді, критично оцінював свої протиправні дії та осуджував свою поведінку. Також цей суд з`ясував, що ОСОБА_7 як до, так і після ухвалення вироку ініціював добровільне часткове відшкодування потерпілій заподіяної шкоди. Сторона захисту надала апеляційному суду квитанції про перерахування ОСОБА_11 50 000 грн у рахунок відшкодування цієї шкоди та відмову останньої в отриманні цих коштів. Всупереч аргументам потерпілої, апеляційний суд, дослідивши та врахувавши фактичні дані, що містяться в цих документах, не порушив вимог ст. 404 КПК України, якими передбачене право апеляційного суду дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, зокрема, якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується. Ці дані давали апеляційному суду підстави для висновку, що ОСОБА_7 дійсно щиро розкаявся, а тому доводи потерпілої про те, що цей висновок ґрунтується лише на відомостях, зазначених в обвинувальному акті, є неспроможними.

Крім того, суд апеляційної інстанції врахував, що на утриманні в засудженого перебувають троє дітей, двоє з яких є малолітніми та одна неповнолітня, а також дружина, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною.

З урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_7 щиро розкаявся, відсутності обставин, які обтяжують покарання та жодних компрометуючих даних щодо винного, який характеризується виключно позитивно, має міцні соціальні зв`язки та веде добропорядний спосіб життя, зважаючи на обставини справи апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість застосування положень ст. 75 КК України.

Щодо посилань потерпілої на тяжкість, ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення та його наслідки, то врахування як підстави для посилення кримінальної відповідальності лише тих загальних обставин вчинення злочину, які охоплюються його об`єктивною стороною, поза зв`язком із іншими конкретними обставинами справи й даними про особу винного, не ґрунтується на принципі індивідуалізації, що передбачає диференційований підхід як обов`язкову умову справедливості кримінальної відповідальності.

Натомість викладені вище обставини та дані про особу засудженого в сукупності на переконання колегії суддів Верховного Суду давали апеляційному суду достатні підстави для висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання у виді позбавлення волі, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою та застосування протягом іспитового строку широкого ряду соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчинення повторних кримінальних правопорушень у майбутньому.

Ухвала апеляційного суду достатньо вмотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Переконливих доводів, які б спростовували висновки апеляційного суду та свідчили би про неможливість виправлення засудженого без відбування покарання з випробуванням потерпіла в касаційній скарзі не навела.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судових рішень, у справі не встановлено.

Отже, підстави для задоволення касаційної скарги потерпілої відсутні.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

у х в а л и в :

Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 вересня 2023 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_8 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_12 ОСОБА_2 ОСОБА_3