Справа № 451/2004/13-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1266/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові справу за апеляційною скаргою захисника обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 02 листопада 2023 року, -

з участю прокурора ОСОБА_9 ,

представника потерпілого - адвоката ОСОБА_10 ,

потерпілого ОСОБА_11 ,

захисника обвинувачених - адвоката ОСОБА_8 , обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , -

встановила:

цим вироком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Сабанівка, Радехівського району, Львівської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч.1 ст. 122 КК України до одного року обмеження волі і на підставі п.3 ч.1 ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України, звільнено останнього від призначеного покарання.

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч.1 ст. 122 КК України до одного року обмеження волі і на підставі п.3 ч.1 ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України, звільнено останнього від призначеного покарання.

Цивільний позов ОСОБА_11 до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про стягнення матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду.

Згідно вироку суду, 18 травня 2012 року близько 23 год. 00 хв., ОСОБА_6 діючи спільно з ОСОБА_7 , знаходячись в будинку по АДРЕСА_1 в середині п`ятиповерхового будинку, а саме в коридорному приміщенні на сходовій клітці, на ґрунті неприязних стосунків з ОСОБА_11 умисно нанесли йому декілька ударів руками по різних ділянка тіла, спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми у вигляді струсу головного мозку, синця та крововиливу в ділянці правого ока, чотири синці на грудях та перелому тіла грудини, які відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості по ознаці тривалого розладу здоров`я.

В апеляційній скарзі захисник обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 покликається на те, що судом першої інстанції допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неповноту судового розгляду, які перешкодили прийняттю законного та обґрунтованого рішення.

Зазначає про недопустимість доказів, а саме: акту судово-медичного дослідження № 173/2012 від 22 травня 2012 року, оскільки рентгенограма № 556 від 21 травня 2012 року, на підставі якої складено вищезазначений акт відсутня в матеріалах кримінального провадження і не була надана для ознайомлення ні в порядку ст. 290 КПК України 2012 року, ні в судовому засіданні стороні захисту; висновку судово-медичного експерта № 05/12 від 10 серпня 2012 року у зв`язку з тим, що такий складений по копіях матеріалів кримінальної справи № 125-0332 без огляду потерпілого ОСОБА_11 та встановлення його особи, що свідчить про порушення експертом принципу безпосередності та порушення Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я від 17 січня 1995 року №6; висновку комісійної судово-медичної експертизи №42 від 11 березня 2013 року, так як експертом отримано медичну документацію щодо потерпілого ОСОБА_11 у непроцесуальний спосіб та з порушенням вимог КПК України без добровільної згоди останнього, окрім цього, сторона захисту не була ознайомлена із медичною картою стаціонарного хворого ОСОБА_11 № 1995 та рентгенограмою № 556 від 21 травня 2012 року, на які покликаються експерти.

Наголошує на проведенні досудового слідства та збирання доказів винуватості обвинувачених поза межами строків досудового слідства, встановлених законом.

Просить повторно дослідити акт судово-медичного дослідження № 173/ 2012 від 22 травня 2012 року, висновок судово-медичного експерта № 05/12 від 10 серпня 2012 року, висновок комісійної судово-медичної експертизи № 42 від 11 березня 2013 року на предмет належності та допустимості доказів.

Скасувати вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 02 листопада 2023 року та закрити провадження відносно обвинувачених за ч.1 ст. 122 КК України ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливості їх отримати.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ захисника - адвоката ОСОБА_8 та пояснення обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу, виступ представника потерпілого - адвоката ОСОБА_10 , пояснення потерпілого ОСОБА_11 і думку прокурора про її заперечення та залишення вироку суду без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За правилами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Колегія суддів вважає, що вказані вимоги закону судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження відносно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були дотримані.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги сторона захисту покликається на відсутність достатніх, належних і допустимих доказів у кримінальному провадженні.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованим, підтверджується дослідженими в судовому засіданні та наведеними у оскаржуваному рішенні суду доказами в їх сукупності, яким дана об`єктивна оцінка. Будь-яких підстав не довіряти таким, колегія суддів не вбачає.

Так, потерпілий ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснив, що 18 травня 2012 року близько 23.00 год. на сходовій клітці будинку його побили ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , при цьому зазначив, що ОСОБА_6 схопив його за шию, припер до дверей, наносив удари по голові і грудях. ОСОБА_7 бив також і тримав його за праву руку. Від нанесених ударів втрачав свідомість, у зв`язку з чим, на наступний день звернувся у лікарню.

Свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 надали інформацію у кримінальному провадженні щодо обставин конфлікту між обвинуваченими і потерпілим, характеру і послідовності їх дій та щодо інших присутніх на місці події осіб. У своїх поясненнях в суді першої інстанції зазначили, що 18 травня 2012 року близько 23:00 год. чули крики на сходовій клітці та бачили, як ОСОБА_6 та ОСОБА_7 наносили удари ОСОБА_11 по голові, в груди, в живіт, тримали його за горло і руку. На місці події також була ОСОБА_15 , яка намагалась розборонити обвинувачених і потерпілого.

Вищенаведене узгоджується із даними протоколів проведення слідчих експериментів від 04 жовтня 2013 року з участю потерпілого ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_16 , які детально відтворили обставини вчинення злочину (т.2 а.с. 46-50, 53-59).

Крім цього, вина обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненому підтверджується й іншими, проаналізованими місцевим судом письмовими доказами, щодо характеру і локалізації заподіяних потерпілому ОСОБА_11 внаслідок протиправних дій обвинувачених, тілесних ушкоджень.

Як вбачається з апеляційної скарги, захисник обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 вважає, що висновок комісійної судово-медичної експертизи №42 від 11 березня 2013 року є недопустимим доказом, оскільки медичні документи потерпілого отримано на запит слідчого, а не за ухвалою слідчого судді, окрім цього акцентує, що потерпілий, а не слідчий надавав експерту рентгензнімки, копію амбулаторної картки і копію епікризу № 1692, також, вказує на відсутність оригіналу рентгензнімка потерпілого ОСОБА_11 від 21 травня 2012 року № 556, дослідивши який, експерт встановив перелом грудини, у зв`язку з чим, неналежним і недопустимим доказом є і акт судово-медичного дослідження від 22 травня 2012 року № 173/2012.

Разом з тим, належність і допустимість вищезазначених доказів, всупереч доводам апеляційної скарги сторони захисту, не викликає сумнівів у колегії суддів.

Так, кримінальним процесуальним законом передбачено умови допустимості доказів.

З огляду на положення ч.2 ст. 93 КПК України сторона обвинувачення здійснює збирання доказів також шляхом витребування і отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, тощо.

В рамках кримінального провадження правом витребувати від будь-якої особи необхідні речі, документи, відомості, тощо, наділений слідчий, який зобов`язаний прийняти ці документи для виконання завдань кримінального провадження та з`ясування всіх обставин, що згідно з ст. 91 КПК України належить до предмета доказування, у тому числі шляхом призначення судово-медичної експертизи за отриманою медичною карткою потерпілого.

Це право передбачене ч.2 ст. 40 КПК України, яка містить перелік повноважень слідчого, до якого, з огляду на п.9 віднесено і право на звернення із запитами до державних органів, юридичних та фізичних осіб задля отримання речей, документів, відомостей, необхідних для здійснення досудового розслідування, а у разі ненадання такої інформації у добровільному порядку, із використанням встановленого ст.ст. 159, 160 КПК України механізму їх отримання.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що медичні документи потерпілого ОСОБА_11 , а саме карта стаціонарного хворого №1995, було надано керівництвом Радехівської ЦРЛ у відповідь на запит слідчого (т.1 а.с. 177).

Медична документація може бути отримана шляхом її надання в добровільному порядку безпосередньо потерпілою особою або медичною установою на запит слідчого, і лише у випадку неможливості отримати документи у такий спосіб слідчий звертається до слідчого судді з метою отримати дозвіл на тимчасовий доступ до речей та документів.

Враховуючи вищенаведене, а також, з огляду на відсутність прямої заборони кримінальним процесуальним законом слідчому витребовувати в ході досудового розслідування кримінального провадження документи, що містять доказову інформацію, колегія суддів вважає, що в даному конкретному випадку, звернення до слідчого судді для отримання ухвали про тимчасовий доступ до відповідних документів не є обов`язковим. До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 06 жовтня 2020 року № 761/480/19.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що як в суді першої, так і апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_11 ствердив, що не заперечував щодо надання слідчому його історії хвороби закладом охорони здоров`я та подальшого скерування такої для проведення експертиз.

Також, з висновку комісійної судово-медичної експертизи № 42 від 11 березня 2013 року вбачається, що при обстеженні потерпілого ОСОБА_11 в поліклініці 19 травня 2012 року, тобто наступного дня після вчинення злочину, у останнього було діагностовано закритті перелом тіла грудини. 21-25 травня 2012 року у цьому ж медзакладі у потерпілого зафіксовано синці в ділянці грудини, а 22 травня 2012 року - експертом зафіксовано наявність чотирьох синців на передній поверхні грудей ОСОБА_11 , які могли утворитись в день вчинення злочину (т.1 а.с. 222-225).

Наведене узгоджується з журналом рентгенологічних досліджень, відповідно до якого 25 вересня 2012 року під № 882 зроблено запис відносно потерпілого ОСОБА_11 та діагностовано у останнього перелом грудини (т.6 а.с. 56-85).

Вказане, також відповідає запису в медичній картці потерпілого за № 655 щодо рентгенографії грудної клітки від 27 лютого 2013 року, згідно якого, на знімку консолідований перелом верхньої третини зліва грудини (т.6 а.с. 69).

Узгоджується викладене і з записом у журналі рентгенологічних (скопічних) досліджень від 21 травня 2012 року під № 556 про направлення потерпілого ОСОБА_11 у рентгенкабінет та з заключенням лікаря-рентгенолога про наявність перелому грудини (т.1 а.с. 82-84).

З журналу рентгенологічних досліджень також вбачається, що 19 травня 2012 року під № 1375 зроблено запис про проходження ОСОБА_11 рентгенограми -діагноз-травма ОМК-ЗЗх40-1 (т.1 а.с. 79-87).

При цьому, колегія суддів вважає за доцільне наголосити, що під час проведення комісійної судово-медичної експертизи у розпорядженні експертів були медичні документи потерпілого ОСОБА_11 , серед яких медична картка № 1995, рентгензнімки від 25 вересня 2012 року № 882, від 27 лютого 2013 року № 655, копія епікризу № 1692 з описом рентгензнімку № 655 і копія амбулаторної картки, які врахували експерти при проведенні даної експертизи. Вищезазначені медичні документи потерпілого, у тому числі і рентгензнімки, наявні у матеріалах кримінального провадження (т.2 а.с. 195, т.4 а.с. 88-89, т.6 а.с. 59-85, 91-100, т.6 - конверт з описом медичних документів та рентгензнімки).

Таким чином, колегія суддів вважає, що сторона захисту мала можливість ознайомитись із вищепереліченими документами.

Окрім цього, у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 27 січня 2020 року, справа №754/14281/17 зроблено правовий висновок, відповідно до якого відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, а також невідкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання вимог ст. 290 КПК України не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і в аспекті ст. 412 КПК України автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом.

Оскільки факт надання експерту медичних документів не слідчим, а особисто потерпілим ніяк не впливає на повноту їх дослідження та результати експертизи, то колегія суддів вважає також безпідставними доводи апелянта про визнання висновку судово-медичного дослідження недопустимим доказом.

Так, з висновку судово-медичного дослідження від 22 травня 2012 року № 173/2012 також вбачається, що експерт особисто оглядав потерпілого, в ході чого виявив крововиливи в навколо орбітальній ділянці з права, і чотирьох на грудях, які могли утворитися саме в день вчинення злочину - 18 травня 2012 року, а при зверненні до лікувального закладу у потерпілого ОСОБА_11 було виявлено перелом грудини, який міг утворитися в день вчинення злочину (т.1 а.с. 30-32).

Що стосується покликання апелянта про недопустимість доказу - висновку судово-медичного експерта № 05/12 від 10 серпня 2012 року у зв`язку із складанням такого на підставі копій матеріалів і без огляду потерпілого, то колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до положень п.4.1 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ №6 від 17 січня 1995 року, судово-медична експертиза проводиться шляхом медичного обстеження потерпілих, а її проведення за медичними документами допускається за наявності повноцінних документів, які містять вичерпні дані про характер ушкоджень, їх клінічний перебіг та інші необхідні відомості.

Згідно з п.4.2 згаданих Правил, експерт з`ясовує у обстежуваного обставини заподіяння ушкоджень, скарги та, за потребою, інші відомості, ознайомлюється з наявними медичними документами і матеріалами справи. Всі отримані відомості фіксуються у висновку експерта.

З дослідженого судом першої інстанції висновку експерта від 10 серпня 2012 року № 05/12 вбачається, що судово-медичну експертизу проводив кваліфікований експерт ОСОБА_17 , який мав 5-й кваліфікаційний клас та 13-й ранг.

З цього ж висновку експерта вбачається, що при судово-медичному огляді потерпілого у приміщенні Червоноградського відділення бюро судово-медичної експертизи було виявлено крововиливи в навколо орбітальній ділянці з права та чотирьох на грудях, які могли утворитися 18 травня 2012 року, тобто в день вчинення злочину. Щодо закритого перелому тіла грудини, то експерт висловився про доцільність проведення додаткової експертизи для оцінки ступеня тяжкості перелому (т.1 а.с. 40-41).

Відтак, було проведено комісійну судово-медичну експертизу, за результатами якої складено висновок від 11 березня 2013 року № 42 (Т. 1 а.с. 222-225).

Не знайшло підтвердження в ході апеляційного перегляду справи і покликання захисника про проведення досудового слідства та збирання доказів винуватості обвинувачених поза межами строків досудового слідства, встановлених законом.

З огляду на ч.5 ст. 120 КПК України (в редакції 1960 року) строки досудового слідства не поширюються на справи, в яких не встановлено особу, що вчинила злочин, а перебіг строку слідства у цих справах починається з дня встановлення такої особи.

Окрім цього, якщо на момент порушення кримінальної справи встановлено особу, яка вчинила злочин, то відповідно до ч.3 ст. 98 КПК України (в редакції 1960 року) кримінальна справа порушується стосовно цієї особи. Відповідно, якщо таку особу не встановлено, то кримінальну справу порушують за фактом вчинення злочину.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 червня 2012 року слідчим СВ Радехівського РВ ГУ МВС України у Львівській області порушено кримінальну справу саме за фактом нанесення тілесних ушкоджень (т.1 а.с. 1).

Даних про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також відомостей про притягнення їх як обвинувачених в порядку ст. 131 КПК України (в редакції 1960 року) у матеріалах кримінального провадження немає.

В подальшому, 26 грудня 2012 року відомості про вчинення цього ж кримінального правопорушення було внесено до ЄРДР 28 жовтня 2013 року. ОСОБА_6 і ОСОБА_7 вперше, з дотриманням вимог ст. 276 КПК України повідомлено про підозру, (т.2 а.с. 93, 94, 102, 103) і вже 24 грудня 2013 року обвинувальний акт з додатками надійшов до Радехівського районного суду Львівської області (т.4 а.с. 32). Наведене, також узгоджується з реєстром матеріалів досудового розслідування (т.4 а.с. 2, 4).

З огляду на вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що досудове розслідування у кримінальному провадженні проведено в межах строків, визначених ст. 120 КПК України (в редакції 1960 року) та ст. 219 КПК України.

Таким чином, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги сторони захисту з цього приводу.

Отже, на переконання колегії суддів, перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що досудове розслідування та судовий розгляд були проведені належним чином з дотриманням вимог КПК України, а докази по справі зібрані у законний спосіб.

Відтак, проаналізувавши показання потерпілого ОСОБА_11 та свідків ОСОБА_14 і ОСОБА_12 - очевидців події, які узгоджуються між собою та з висновками проведених у кримінальному провадженні експертиз, у колегії суддів не виникає сумнівів щодо достовірності встановлених місцевим судом фактичних обставин справи.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника обвинувачених та відповідного клопотання про необхідність повторного дослідження ряду доказів, то колегія суддів вважає їх безпідставними, виходячи з положень ст. 404 КПК України, оскільки такі повно та без порушень досліджені судом першої інстанції і їм дана належна правова оцінка у вироку суду.

Повторне дослідження доказів, на думку колегії суддів, має на меті не доведення певних обставин події кримінального правопорушення, а спростування висновків суду першої інстанції щодо оцінки таких.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що у разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, апеляційний суд не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції (Постанови Верховного Суду у провадженнях №51-1208км18, №51-297км19, № 51-1139км18).

Що стосується призначеного обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 покарання, то колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винних, відсутність пом`якшуючих і обтяжуючих покарання обставин, призначив таке у відповідності до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, та у відповідності до вимог п.3 ч.1 ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України, підставно звільнив останніх від призначеного за ч.1 ст. 122 КК України покарання, - у зв`язку із закінченням строку давності.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає вирок суду законним і обґрунтованим і не вбачає підстав для його скасування та закриття відносно обвинувачених ОСОБА_6 і ОСОБА_7 кримінального провадження.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

апеляційну скаргузахисника обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирокЧервоноградського міського суду Львівської області від 02 листопада 2023 року відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4