Справа № 577/1668/24
Провадження № 1-кп/577/253/24

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 квітня 2024 року Конотопський міськрайонний суд Сумської області
головуючого судді ОСОБА_1
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3
обвинуваченого ОСОБА_4
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, освіта повна середня, не одруженого, працюючого монтером колії філії «Центру з будівництва та ремонту колії» АТ «Українська залізниця», раніше судимого 11.01.2022 року Конотопським міськрайонним судом Сумської області за ч. 3 ст. 185, ст. 69 КК України до 1 року обмеження волі, звільнився 21.04.2023 року на підставі постанови Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 13.04.2023 року умовно-достроково на невідбутий строк 2 місяців 25 днів, судимість не знята та не погашена у встановленому законом порядку,
в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 ч.4 КК України,
В ніч з 22 на 23 лютого 2024 року у невстановлений час, тобто в умовах дії воєнного стану, введеного на всій території України згідно Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року та продовженого до 13.05.2024 року, ОСОБА_4 , будучи раніше судимим за скоєння злочинів проти власності, переслідуючи злочинний корисливий умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, прибув до приватного господарства ОСОБА_5 , яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 . Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 , переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, переліз через паркан вказаного господарства та наблизившись до житлового будинку, розбив скло у віконній рамі, після чого через утворений отвір проник у житло, звідки повторно таємно викрав належне ОСОБА_5 майно, а саме: 100 м мідного кабелю, зірвавши його зі стін та стелі, вартістю відповідно до висновку судово-товарознавчої експертизи №СЕ-19/119-24/3873-ТВ від 19.03.2024 року в загальному розмірі 4436 грн. Заволодівши чужим майном, ОСОБА_4 залишив місце вчинення злочину, а викраденим пізніше розпорядився на власний розсуд, чим спричинив власнику ОСОБА_5 майнову шкоду на вказану суму.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненні вказаного кримінального правопорушення визнав повністю та пояснив, що в ніч з 22 на 23 лютого 2024 року, в умовах воєнного стану, прибув до господарства ОСОБА_5 , яке розташоване за адресою: АДРЕСА_2 . Переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, переліз через паркан вказаного господарства та наблизившись до житлового будинку, розбив скло у віконній рамі, після чого через утворений отвір проник у житло, звідки таємно викрав належне ОСОБА_5 майно, а саме: 100 м мідного кабелю, зірвавши його зі стін та стелі та залишив місце вчинення злочину. Щиро розкаюється у вчиненому, цивільний позов визнає.
Показання обвинуваченого відповідають фактичним обставинам справи і ним не оспорюються, у суду відсутні сумніви в правильності розуміння обвинуваченим змісту цих обставин, добровільності та істинності позиції обвинуваченого.
Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, ОСОБА_4 просив суд визнати недоцільним дослідження доказів в частині обставин вчинення вказаного злочину, так як повністю погоджується з встановленими обставинами.
Враховуючи те, що обвинувачений в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні при обставинах викладених в обвинувальному акті, беручи до уваги, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності та істинності його позиції. Роз`яснивши йому положення ст. 349 КПК України про те, що в такому випадку він буде позбавлений права оспорювати фактичні обставини справи в апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового розгляду, які не заперечували проти розгляду кримінальної справи в порядку, передбаченого ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження інших доказів (крім допиту обвинуваченого та дослідження документів, які характеризують особу обвинуваченого) стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, та розглядає справу у відповідності до ст. 349 КПК України.
Крім того, такий порядок судового розгляду повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи "Відносно спрощеного кримінального правосуддя" та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яких суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.
Таким чином вина обвинуваченого ОСОБА_4 повністю доведена і його дії суд кваліфікує за ст. 185 ч.4 КК України таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднана з проникненням у житло, вчинена повторно, в умовах воєнного стану.
Така юридична оцінка дій обвинуваченого відповідає фактичним обставинам, встановленим по справі.
Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд, відповідно до вимог ст.ст. 65, 68 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують його покарання.
При призначенні покарання суд враховує, що скоєне обвинуваченим кримінальне правопорушення за ч.4 ст. 185 КК України відповідно до положень ст. 12 КК України відносяться до тяжких злочинів.
Обставин, що обтяжують покарання, суд не вбачає.
Обставинами, що пом`якшують покарання, суд вважає щире каяття у вчиненому, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування шкоди.
Ухвалюючи вирок суд приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого ОСОБА_4 , складену Конотопським районним відділом філії ДУ Центр пробації в Сумській області. Так, відповідно до досудової доповіді, ОСОБА_4 має високий ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та середній рівень небезпеки для суспільства.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
Вирішуючи питання виду та розміру покарання суд виходить із такого.
Відповідно до ч.1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд умотивовуючи своє рішення, може крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього кодексу, або перейти до іншого більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (частини статті) Особливої частини цього кодексу за це кримінальне правопорушення. Таким чином враховуючи наявність таких пом`якшуючих обставин як щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування шкоди, суд доходить висновку про можливість застосування при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 ч.1 ст. 69 КК України.
Як роз`яснено у п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або непризначення обов`язкового додаткового покарання (ст.69 КК) (2341-14) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.
У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній - послатися на ч.1 ст.69 КК (2341-14). При цьому необхідно враховувати не тільки мету й мотиви, якими керувалась особа при вчиненні злочину, а й її роль серед співучасників, поведінку під час та після вчинення злочинних дій тощо.
Покарання, призначене судом із застосуванням ст.69 КК (2341-14), не може бути нижчим від мінімальної межі відповідного виду покарання, встановленої у Загальній частині КК, тобто меншим, ніж один рік позбавлення чи обмеження волі, шість місяців виправних робіт, один місяць арешту тощо.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».
У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року) та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було «свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи»».
Отже суд, враховуючи наявність наведених вище декількох обставин, що пом`якшують покарання та відсутність обтяжуючих покарання обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, тяжких наслідків не наступило, висновок органу пробації, позицію прокурора, відомості про особу ОСОБА_4 , який на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, відношення обвинуваченого до вчиненого злочину, так як останній не тільки критично оцінив свою злочинну поведінку, а несе кримінальну відповідальність не оспорюючи кваліфікацію дій, який своїми зізнавальними показаннями, сприяв органам досудового слідства у з`ясуванні обставин вчинення злочину, висловив щирий жаль з приводу злочину та осудив свою поведінку, що свідчить про дійсне його каяття, враховуючи поведінку обвинуваченого під час та після вчинення злочину, готовність нести відповідальність за вчинення кримінального правопорушення, який усвідомив свій негативний вчинок і запевнив не повторювати протиправну поведінку в майбутньому, що в своїй сукупності та співвідношенні істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дискреційність повноважень суду, яка повинна відповідати принципу верховенства права, суд вважає можливим застосувати до обвинуваченого положення ст. 69 КК України та призначити покарання, нижче від найнижчої межі, ніж встановлено санкцією ч. 4 ст. 185 КК України, а саме у виді виправних робіт, яке буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження скоєння ним нових злочинів.
На думку суду, така міра покарання відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).
Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головним є можливість у кожній конкретній справі оцінити основну мету застосування певного заходу та характер впливу на особу.
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності.
Згідно ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Зокрема, запобіжні заходи застосовуються: під час досудового розслідування слідчим суддею за клопотанням слідчого, погодженим з прокурором, або за клопотанням прокурора, а під час судового провадження судом за клопотанням прокурора (ч. 4 ст. 176 КПК України). При цьому застосування запобіжного заходу до кожної особи потребує внесення окремого клопотання (ч. 4 ст. 184 КПК України).
Таким чином, суд не може з власної ініціативи вирішувати питання щодо зміни, скасування, обрання або продовження обвинуваченій особі запобіжного заходу.
Під час досудового розслідування у відношенні ОСОБА_4 був застосований запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
Заявлений цивільний позов потерпілою ОСОБА_5 про стягнення з ОСОБА_4 матеріальної шкоди слід залишити буз розгляду у зв`язку із заявою потерпілої про добровільне відшкодування шкоди.
Процесуальні витрати, що складаються з вартості проведених експертиз в сумі 1135,92 грн. підлягають стягненню з обвинуваченого у відповідності зі ст. 124 КПК України на користь держави.
Питання про речові докази слід вирішити у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.
Керуючись ст.ст. 126, 368, 370, 371 КПК України, суд,-
У Х В А Л И В:
ОСОБА_4 визнати винним за ст. 185 ч.4 КК України і призначити покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді виправних робіт на строк 01 (один) рік з відрахуванням 10 % заробітку у дохід держави.
До набрання вироку законної сили залишити застосований до ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
Стягнути з ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 ) на користь держави процесуальні витрати в розмірі 1135,92 грн.
Цивільний позов ОСОБА_5 про стягнення з ОСОБА_4 матеріальної шкоди - залишити без розгляду.
Речові докази по справі: роздрукований відтиск сліду підошви взуття та роздрукований слід знаряддя злому залишити в матеріалах кримінального провадження.
Вирок може бути оскаржений до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Конотопський міськрайонний суд Сумської області, а для обвинуваченого в той же строк після вручення йому копії вироку.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1