УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 161/123/23

провадження № 51-2177 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Волинського апеляційного суду від 18 січня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02 липня 2022 року за № 0000116, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Холонів та жителя АДРЕСА_1 ,

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 2, 3 ст. 307 КК України;

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_3 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 серпня 2023 року засуджено:

ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 307 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією всього належного на праві приватної власності майна;

ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 307 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки.

ОСОБА_6 за: ч. 2 ст. 307 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією всього належного на праві приватної власності майна; ч. 2 ст. 309 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено йому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією всього належного на праві приватної власності майна.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 18 січня 2024 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

За вироком встановлено, що в середині липня 2022 року ОСОБА_4 попередньо домовився з ОСОБА_6 та неповнолітнім ОСОБА_5 про передачу з метою збуту та збут до ДУ «Луцький слідчий ізолятор» наркотичного засобу, обіг якого обмежено - бупренорфіна. Зазначений наркотичний засіб був умисно придбаний ОСОБА_6 , особою, яка раніше вчинила одне із кримінальних правопорушень, передбачених статтями 309, 317 КК України, та переданий ОСОБА_5 для зберігання за місцем проживання з метою подальшого збуту до ДУ «Луцький слідчий ізолятор». Після чого, ОСОБА_5 , діючи за попередньою змовою з іншими обвинуваченими, помістив наркотичний засіб у вигляді 2 таблеток білого кольору (одна таблетка містить бупренорфін, маса якого в речовині становить 0,0021 г.) у заздалегідь придбані ним продукти харчування, які 20 липня 2022 року близько 14:25, передав до ДУ «Луцький слідчий ізолятор», та тим самим, умисно збув його. ОСОБА_4 , отримавши передачу від ОСОБА_5 із наркотичним засобом, умисно зберігав його на території вказаної державної установи з метою подальшого збуту іншим особам та з метою власного вживання.

У кінці липня 2022 року ОСОБА_4 , діючи повторно, попередньо домовився з обвинуваченим ОСОБА_6 та неповнолітнім ОСОБА_5 про передачу, з метою збуту та збут до ДУ «Луцький слідчий ізолятор» наркотичного засобу, обіг якого обмежено, - бупренорфіна. З цією метою наркотичний засіб був умисно, повторно, придбаний ОСОБА_6 , особою, яка раніше вчинила одне із кримінальних правопорушень, передбачених статтями 309, 317 КК України, та переданий ОСОБА_5 для зберігання з метою подальшого збуту до ДУ «Луцький слідчий ізолятор». Після чого, ОСОБА_5 , діючи за попередньою змовою з іншими обвинуваченими, помістив вказаний вище наркотичний засіб у вигляді таблеток білого кольору (одна таблетка містить бупренорфін, маса якого в речовині становить 0,0022 г.) у заздалегідь придбані ним продукти харчування, які 02 серпня 2022 року близько 14:00, передав до державної установи, та тим самим повторно, умисно збув його. ОСОБА_4 , отримав передачу від ОСОБА_5 з прихованим у продуктах наркотичним засобом, після чого умисно зберігав його на території вказаної установи з метою подальшого збуту іншим особам та з метою власного вживання.

У середині жовтня 2022 року, ОСОБА_4 , діючи повторно, попередньо домовився з ОСОБА_6 та неповнолітнім ОСОБА_5 про передачу, з метою збуту та збут до ДУ «Луцький слідчий ізолятор» наркотичного засобу, обіг якого обмежено, - бупренорфіна. З цією метою наркотичний засіб був умисно, повторно, придбаний ОСОБА_6 , особою, яка раніше вчинила одне із кримінальних правопорушень, передбачених статтями 309, 317 КК України, та переданий ОСОБА_5 для зберігання з метою подальшого збуту до ДУ «Луцький слідчий ізолятор». Після чого, ОСОБА_5 , діючи за попередньою змовою з іншими обвинуваченими, сховав вказаний вище наркотичний засіб у вигляді 5 таблеток білого кольору (одна таблетка містить бупренорфін, маса якого в речовині становить 0,0018 г.) у заздалегідь придбаний ним віник, який 19 жовтня 2022 року близько 13:25, передав до державної установи, та тим самим повторно, умисно збув, його. ОСОБА_4 , отримавши передачу від ОСОБА_5 з прихованим у ній наркотичним засобом, умисно зберігав його на території вказаної державної установи з метою подальшого збуту іншим особам та з метою власного вживання.

Окрім того, ОСОБА_4 у середині серпня 2022 року повторно, умисно, при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах, організував незаконне придбання з метою збуту в ДУ «Луцький слідчий ізолятор» наркотичного засобу, обіг якого обмежено - бупренорфіна, який був поміщений у вигляді таблеток білого кольору (одна таблетка містить бупренорфін, маса якого в речовині становить 0,0015 г.) в продукти харчування, які 18 серпня 2022 року близько 09:40 було передано до державної установи ОСОБА_7 , який не був обізнаний зі злочинною діяльністю ОСОБА_4 . Останній, отримавши передачу із наркотичним засобом, умисно зберігав його на території вказаної державної установи з метою подальшого збуту іншим особам та з метою власного вживання.

У кінці вересня 2022 року ОСОБА_4 , діючи повторно, попередньо домовився з неповнолітнім ОСОБА_5 про передачу з метою збуту та збут до ДУ «Луцький слідчий ізолятор» наркотичного засобу, обіг якого обмежено

- бупренорфіна. Зазначений наркотичний засіб був, умисно, повторно, придбаний ОСОБА_5 та поміщений у вигляді 10 таблеток білого кольору (одна таблетка містить бупренорфін, маса якого в речовині становить 0,0015 г.) у заздалегідь придбані ним продукти харчування, які 26 вересня 2022 року близько 10:00, передав до державної установи, та тим самим повторно, умисно збув його. ОСОБА_4 , отримав передачу від ОСОБА_5 з прихованим у продуктах наркотичим засобом, після чого умисно зберігав його на території державної установи з метою подальшого збуту іншим особам та з метою власного вживання.

Крім того, ОСОБА_6 за місцем свого проживання ( АДРЕСА_3 ), умисно, незаконно зберігав без мети збуту особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено

- макову солому, загальною масою в перерахунку на суху речовину 863,5721 г., тобто у великих розмірах.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати оскаржену ухвалу та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Вважає, що ухвала не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, оскільки судом не наведено мотивів на спростування доводів прокурора щодо безпідставності перекваліфікації дій обвинувачених з ч. 3 ст. 307 на ч. 2 ст. 307 КК України через недоведеність вчинення ними кримінальних правопорушень у складі організованої групи, що є кваліфікуючою ознакою складу цього злочину.

На думку прокурора судом апеляційної інстанції допущено неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, оскільки не застосовано закон, який підлягав застосуванню, а саме ч. 3 ст. 307 КК України, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особам засуджених, внаслідок м`якості.

Мотиви суду

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.

Статтею 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Цією ж статтею передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Суд касаційної інстанції позбавлений можливості самостійно досліджувати докази та перевіряти судові рішення в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, на що, серед іншого, посилається прокурор у своїй скарзі.

Натомість зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції в межах доводів апеляційної скарги.

Так, залишаючи без задоволення апеляційну скаргу прокурора в частині встановлених місцевим судом фактичних обставин, апеляційний суд навів в ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвала апеляційного суду - це рішення стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку. Тому воно має відповідати тим же вимогам, що й рішення суду першої інстанції, тобто бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, як це передбачено ст. 370 КПК України. Крім того, ухвала апеляційного суду за змістом має відповідати вимогам ст. 419 цього Кодексу.

Згідно із ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Апеляційний суд, переглянувши вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку, в межах поданих апеляційних скарг, наведених вимог процесуального закону дотримався.

Зокрема, ствердив, що суд першої інстанції, діючи у відповідності до ст. 94 КПК України, дослідив усі обставини кримінального провадження та, керуючись законом, оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Небезпідставно колегія суддів погодилась і з висновками суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень за які їх засуджено, при наведених у вироку обставинах, що підтверджені зібраними та дослідженими місцевим судом доказами, яким надано відповідну оцінку.

За встановлених судом обставин, ОСОБА_5 визнано винуватим у незаконному придбанні, зберіганні з метою збуту та збуті наркотичного засобу у місця позбавлення волі, вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб, ОСОБА_4 у тих самих діях із залученням неповнолітнього, а ОСОБА_6 у незаконному придбанні, зберіганні з метою збуту та збуті наркотичного засобу у місця позбавлення волі, особою, яка раніше вчинила кримінальні правопорушення, передбачені статтями 309, 317 цього Кодексу, вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб, тобто у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307 КК України.

Крім того, ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, тобто у незаконному придбанні, зберіганні без мети збуту наркотичного засобу у великих розмірах.

Доводи касаційної скарги прокурора зводяться фактично до того, що діям засуджених надано неправильну юридичну оцінку, оскільки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вчинили, на його думку, кримінальні правопорушення у складі організованої групи, а тому їх дії слід було кваліфікувати не за ч. 2, а за ч. 3 ст. 307 КК України, що залишилось поза увагою апеляційного суду.

Однак така позиція прокурора була предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який визнав її необґрунтованою. З такими висновками погоджується і Верховний Суд.

Відповідно до ч. 3 ст. 28 КК України кримінальне правопорушення визнається вчиненим організованою групою, якщо в його готуванні або вчиненні брали участь декілька осіб (три і більше), які попередньо зорганізувалися у стійке об`єднання для вчинення цього та іншого (інших) кримінальних правопорушень, об`єднаних єдиним планом з розподілом функцій учасників групи, спрямованих на досягнення цього плану, відомого всім учасникам групи.

Тобто, ключовою ознакою організованої групи є її стійкість, яка є поняттям оціночним і має встановлюватись щоразу з урахуванням конкретних обставин справи. Стійкість організованої групи свідчить про те, що між співучасниками існують досить стабільні відносини у зв`язку з підготовкою або вчиненням кримінальних правопорушень.

Правильно зауважено апеляційним судом, що для організованої групи характерною є і її згуртованість, яка проявляється у наявності постійних міцних внутрішніх зв`язків між учасниками групи, їх правил поведінки, чіткого визначення ролі кожного учасника, високого рівня узгодженості дій учасників, єдиного плану, в якому передбачено розподіл функцій учасників групи і який доведено до їх відома.

Стабільність групи виявляється у системності та детальній організації функціонування групи, здатності до заміни учасників, прикритті своєї діяльності, як своїми силами, так і за допомогою сторонніх осіб, наявності для функціонування групи фінансових та інших матеріальних засобів.

Так, з суб`єктивної точки зору при вирішенні питання про скоєння особою кримінального правопорушення в складі організованої групи потрібно брати до уваги не лише її участь у вчиненні злочину разом з іншими особами, але й зміст її вини і насамперед, усвідомлення нею цього членства в злочинній організованій групі й те, що така особа виконує покладені на неї обов`язки в групі.

Якщо не буде доведено, що особа усвідомлювала про своє перебування в складі організованої групи, то і відповідно її дії слід кваліфікувати залежно від того, який конкретно злочин вона вчинила та яка форма співучасті присутня при цьому.

Суд апеляційної інстанції вмотивовано погодився із висновками місцевого суду щодо відсутності в діях обвинувачених кваліфікуючої ознаки - вчинення кримінального правопорушення організованою групою, оскільки зважаючи на встановлені конкретні обставини кримінального провадження, що були підтверджені доказами, в тому числі і показаннями самих обвинувачених, не встановлено наявності розробленого і схваленого учасниками групи плану злочинної діяльності, чіткого розподілу ролей, відповідного характеру стосунків, які склались між її членами, вербування нових членів, загальних правил поведінки, її стійкості, та усвідомленості з боку співучасників, що вони діють у складі організованої групи.

Твердження прокурора про протилежне є надуманими, та такими, що суперечать встановленим судом першої інстанції обставинам.

Колегія суддів апеляційного суду небезпідставно акцентувала увагу на тому, що неодноразовість вчинення злочинних діянь кожним із засуджених, їх частота, а також саме по собі спілкування між ними, зважаючи наявність у них спільних знайомих, не можуть свідчити про складну форму співучасті, якою є організована група.

Крім того, зважила на те, що судом першої інстанції не встановлено і такої згуртованості та узгодженості їхніх дій, які б свідчили про тісне поєднання їх зусиль, спрямованих на досягнення єдиного злочинного результату.

Зокрема те, що усвідомлення остаточного детального плану мав лише ОСОБА_4 , який фактично виступив організатором вчинення вказаних кримінальних правопорушень, натомість залучені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 мали лише загальне уявлення про дії інших співучасників та не спілкувалися між собою.

Це підтверджується метою ОСОБА_4 досягнути результату будь-якими засобами, в тому числі і залученням інших осіб, а також його байдужість до того, хто саме реалізує його план.

Що стосується розподілу функцій між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , на що посилається прокурор в підтвердження своєї позиції, то слід вказати, що технічний розподіл ролей можливий не лише у організованій групі, а і у інших формах співучасті, якою є наприклад вчинення кримінального правопорушення за попередньою змовою групою осіб, а такі доводи скаржника є нелогічними.

Не заслуговують на увагу і доводи прокурора про стабільність такої групи та її можливість протистояти внутрішнім і зовнішнім дезорганізуючим факторам, оскільки такі твердження є голослівними та не підтверджені жодними доказами, які були досліджені судом першої інстанції.

За таких обставин висновки суду першої інстанції, з якими погодився і апеляційний суд, щодо відсутності у діях засуджених кваліфікуючої ознаки вчинення кримінального правопорушення організованою групою, і як наслідок необхідності кваліфікації вчиненого за ч. 2 ст. 307 КК України, а ОСОБА_6 ще й за ч. 2 ст. 309 КК України, є обґрунтованими, зважаючи на конкретні обставини кримінального провадження, які були встановлені в ході судового розгляду.

Що стосується доводів прокурора щодо м`якості призначеного засудженим покарання, то вони також не заслуговують на увагу.

Положеннями ст. 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

При цьому каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. У будь-якому разі покарання має бути співмірним кримінальному правопорушенню, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Виправлення, як мета покарання, це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. Виправлення засудженого - це ті певні зміни в його особистості, які утримують його в подальшому від вчинення нових правопорушень. З моральної точки зору виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Статтею 69 КК України регламентовано, зокрема, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

При визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК України, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають знаходитися у зв`язку з метою злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час та після його вчинення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного.

Суд, застосовуючи положення ст. 69 КК України при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують,

а й обґрунтувати яким чином такі обставини істотно знизили чи мали би знизити ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Положеннями ст. 75 КК України передбачено, що в разі, якщо при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Ця норма надає суду можливість прийняти рішення про звільнення особи

від відбування покарання з випробуванням лише у випадку, коли дані про особу засудженого, з урахуванням обставин справи та тяжкості вчиненого злочину, дають достатні підстави дійти висновку про те, що виправлення цієї особи можливе без реального відбування призначеного покарання.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_5 призначено з порушенням указаних норм права. Не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої м'якості призначеного покарання і в касаційній скарзі прокурора.

Як вбачається з матеріалів провадження за касаційною скаргою, суд першої інстанції призначаючи покарання засудженим врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, те, що вони вчинені у сфері незаконного обігу психотропних речовин та наркотичних засобів, дані про особу винних, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

При призначенні покарання ОСОБА_4 враховано те, що він одружений, має на утриманні чотирьох малолітніх дітей, частково визнав вину у вчиненні кримінальних правопорушень, те що він виступив ініціатором їх вчинення, незважаючи на те, що на той момент вже перебував у слідчому ізоляторі за підозрою у вчиненні іншого кримінального правопорушення, раніше притягувався до кримінальної відповідальності, хоча вважається таким, що судимості не має, а також негативну характеристику, надану ДУ «Луцький слідчий ізолятор», що, на думку суду, свідчить про його підвищену суспільну небезпечність.

Обставин, що пом'якшують чи обтяжують покарання ОСОБА_4 не встановлено.

При призначенні покарання ОСОБА_6 судом враховано визнання ним вини у вчиненні кримінальних правопорушень, розкаяння у вчиненому, те, що він працевлаштований, має на утриманні матір-пенсіонера, по місцю проживання характеризується задовільно, перебуває на програмі замісної підтримувальної терапії в КП «Волинський медичний центр терапії залежностей», раніше вже притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, у сфері незаконного обігу психотропних речовин та наркотичних засобів, однак з урахуванням ухвали Горохівського районного суду Волинської області від 13 вересня 2022 року вважається таким, що не має не знятої та непогашеної судимості, хоча фактично кримінальні правопорушення вчинені в період іспитового строку.

Суд також зважив на відсутність обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_6 та наявність обставини, що його пом'якшує - щирого каяття.

Проаналізувавши всю сукупність наведених обставин та даних про особу винних суд дійшов правильного висновку про можливість виправлення і перевиховання ОСОБА_4 та ОСОБА_6 лише в умовах ізоляції від суспільства.

Реалізуючи свої повноваження, суд прийняв рішення про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 307 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна, а ОСОБА_6 у межах санкцій ч. 2 ст. 307 та ч. 2 ст. 309 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна та 2 роки відповідно з урахуванням положень ст. 70 цього Кодексу.

Що стосується призначення покарання ОСОБА_5 , то судом враховано тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, те що на момент їх вчинення він був неповнолітньою особою, навчається у Луцькому коледжі рекреаційних технологій і права, де характеризується позитивно, проживає з батьками в задовільних умовах, свідки у судовому засіданні охарактеризували його та його сім`ю виключно з позитивної сторони, раніше до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався, зобов`язався в подальшому дотримуватись лише бездоганної поведінки, згідно матеріалів досудової доповіді ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як низький, він не становить небезпеки для суспільства, що, на думку суду, у своїй сукупності істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого з урахуванням обставин, що пом`якшують покарання - щирого каяття, активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, його вчинення неповнолітнім, та відсутністю обставин, що його обтяжують.

Проаналізувавши наведені обставини, суд дійшов вмотивованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 307 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу.

Крім того, зваживши на те, що досягнення мети покарання можливе без ізоляції від суспільства, суд першої інстанції обґрунтовано звільнив ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням, як це передбачено ст. 75 КК України із покладенням на нього обов`язків відповідно до ст. 76 цього Кодексу.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду, в тому числі за апеляційною скаргою прокурора, доводи якої в частині призначеного покарання є аналогічними до тих, що викладені в його касаційній скарзі, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без зміни.

Колегія суддів проаналізувала посилання прокурора на обставини, які, на його думку, не були враховані при призначенні покарання засудженим,

зокрема суспільну небезпечність та характер вчиненого, та зробила висновок, що вони є безпідставними, з огляду на те, що наведене достатньою мірою було взято до уваги при ухваленні вироку.

Не залишились без уваги і доводи прокурора щодо необґрунтованого застосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК України.

Суд апеляційної інстанції небезпідставно зауважив, що обвинувачений ОСОБА_5 , є особою юного віку, навчається у Луцькому коледжі рекреаційних технологій та права, неодружений, працевлаштований, під час досудового розслідування, судового розгляду, відсутні будь-які дані, які б свідчили про його ухилення від органів досудового розслідування або суду.

Крім того, звернув увагу, що засуджений під час розгляду у суді першої інстанції жалкував про вчинене, засуджував свої дії та просив надати можливість виправитись без відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства, усвідомив протизаконність вчинених ним злочинних дій, що, на думку апеляційного суду, у своїй сукупності, та з огляду на те, що обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства і така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності, свідчить про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку та покладенням на обвинуваченого відповідних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, які з достатньою мірою забезпечать його належну поведінку у суспільстві.

З такою позицією апеляційного суду погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Висновки судів попередніх інстанцій, з урахуванням обставин цього кримінального провадження, відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості при призначенні покарання.

Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, вона в повній мірі відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, у ній наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався під час її постановлення, а тому доводи касаційної скарги прокурора про протилежне неприйнятні

З огляду на викладене, істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, на що посилається прокурор у своїй касаційній скарзі, зважаючи на її зміст, не встановлено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданої до неї копії судового рішення убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора слід відмовити.

З цих підстав Суд, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, постановив:

Відмовити прокурору у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Волинського апеляційного суду від 18 січня 2024 року щодо засуджених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_8 ОСОБА_3