Справа № 350/975/17
Провадження № 11-кп/4808/286/24
Категорія ч.1 ст. 286 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2024 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000363 за апеляційними скаргами захисника адвоката ОСОБА_10 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 та прокурора Долинського відділу Калуської окружної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 10 липня 2023 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Світловодськ, Кіровоградської області, жителя АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, -

в с т а н о в и л а :

За вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 (п`ятдесят одну тисячу) гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Звільнено ОСОБА_9 від покарання, призначеного за ч. 1 ст. 286 КК України у виді штрафу в розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 (п`ятдесят одна тисяча) гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік, відповідно до положень ч. 5 ст. 74 КК України з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_9 , керуючи транспортним засобом порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Кримінальне правопорушення вчинено за таких обставин:

22.12.2016 приблизно о 18 год. 30 хв., обвинувачений ОСОБА_9 , керуючи автомобілем марки "Mercedes Benz S-350", реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою Н-10 сполученням Стрий-Чернівці-Мамалига, в населеному пункті сел. Брошнів-Осада Калуського району по вул. 22 Січня у напрямку у м.Калуш, будучи відповідно до пункту 1.10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 учасником дорожнього руху, спостерігаючи наявність дорожніх знаків і дорожньої розмітки, свідомо та грубо порушив вимоги указаних Правил дорожнього руху, а саме:

- пункту 1.3., згідно з яким учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху;

- підпункту "б" пункту 2.3., відповідно до якого для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

- пункту 11.2., згідно з яким на дорогах, які мають дві і більше смуг для руху в одному напрямку, нерейкові транспортні засоби повинні рухатися якнайближче до правого краю проїзної частини;

- пункту 12.1., згідно з яким під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, яка відповідно до пункту 1.10. становить сукупність факторів, що характеризуються дорожніми умовами, наявністю перешкод на певній ділянці дороги, інтенсивністю і рівнем організації дорожнього руху (наявність та стан дорожньої розмітки, дорожніх знаків, дорожнього обладнання, світлофорів), які повинен ураховувати водій під час вибору швидкості, смуги руху та прийомів керування транспортним засобом, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним;

- п.12.2., згідно з яким у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги;

-п.12.3., відповідно до якого у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди;

- пункту 18.1., згідно з яким водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Так, рухаючись лівою смугою руху ОСОБА_9 проявив не уважність, не вибрав належної, тобто такої, щоб мати змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги, швидкості руху, а в подальшому не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду пішохода, вчинив наїзд на пішохода потерпілого ОСОБА_11 який переходив проїзну частину дороги на нерегульованому пішохідному переході навпроти магазину Рошен" у районі розташування опори лінії електропередач №290 у напрямку справа наліво по ходу руху автомобіля, спричинивши потерпілому відповідно до висновку експерта номер 92/56-Д від 13.04.2017 тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми з забоєм головного мозку, крововиливами в речовину головного мозку, м`які покрив голови, травми лівої гомілки з переломами середньої третини кісток лівої гомілки із зміщенням кісткових відламків, що згідно з п.п.2.2.1. "а", "б", "в", 2.2.2. "Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень", відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості як таких, що викликали тривалий розлад здоров`я і не є небезпечними для життя в момент спричинення.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 , та прокурор Долинського відділу Калуської окружної прокуратури ОСОБА_8 подали апеляційні скарги.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 просив скасувати вирок Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 10 липня 2023 року, як незаконний та необґрунтований, кримінальне провадження закрити за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Також просив дослідити під час апеляційного розгляду ряд доказів.

В обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що суд першої інстанції не дав належної оцінки доказам, наданим стороною обвинувачення, не взяв до уваги докази захисту і дійшов до необґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Вказує, що дорожньо-транспортна пригода, в якій обвинувачується ОСОБА_9 , відбулася 22.12.2016 року. Санкція ч. 1 ст. 286 КК України, чинна на час ДТП, передбачала м`якше покарання, ніж призначив ОСОБА_9 суд першої інстанції за новою її редакцією, чим порушив ч. 2 ст. 5 КК України.

Стверджує, що докази, якими суд обґрунтував вину ОСОБА_9 є або суперечливими або такими, що його виправдовують. Зокрема, суд залишив поза увагою показання обвинуваченого ОСОБА_9 щодо обставин вчинення ДТП, а саме про те, що наїзд на потерпілого ОСОБА_11 відбувся тоді, коли той перебігав проїзну частину дороги поза межами пішохідного переходу на неосвітленій ділянці. Свої показання ОСОБА_9 підтвердив і конкретизував на місці під час проведення 11.04.2018 року слідчого експерименту (т. 1 а. с. 188 - 190). Його показання узгоджуються із фактичними даними, що містяться у протоколі огляду місця події від 22.12.2017 року та додатках(т. 1 а. с. 101 - 109), протоколі додаткового огляду місця події від 11.05.2017 року з додатками (т. 1 а.с.110-113), протоколі огляду відеозапису від 03.05.2017 року (т.1 а.с.115-116). Крім цього, факт, що наїзд на пішохода відбувся за межами пішохідного переходу, підтверджується також висновком експерта за результатами проведення транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 15.07.2019 року №19195/19771/19-52. Проте цей висновок у ряді тверджень суд не взяв до уваги, надавши йому суб`єктивну та упереджену оцінку.

На думку захисника суд першої інстанції мав би критично поставитися до показань потерпілого ОСОБА_11 про те, що він переходив дорогу по пішохідному переходу, адже ці показання спростовуються протоколом огляду місця події, відеозаписом з камери відеоспостереження магазину «ROSHEN», висновком експерта за результатами проведення транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 15.07.2019 року. При цьому звертає увагу на те, що потерпілий як на досудовому слідстві, так і під час судового розгляду нехтував своїми обов`язками, а саме, неодноразово відмовлявся від проведення слідчого експерименту, не з`являвся в судові засідання без поважних причин. Після ознайомлення з висновком експертизи №19195/19771/19-52 від 15.07.2019 року потерпілий 19.11.2019 року подав до суду клопотання про проведення з його участю та участю свідка ОСОБА_12 слідчого експерименту, за результатами якого просив призначити судову автотехнічну експертизу. Проте, в судовому засіданні 06.03.2020 року потерпілий відмовився від свого клопотання, заявленого 19.11.2019 року в частині проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_12 . Разом з тим, суд першої інстанції не надав жодної оцінки такій непослідовній позиції потерпілого. Суд не взяв до уваги висновок експерта №19195/19771/19-52 та аргументи захисту щодо неспроможності показань потерпілого ОСОБА_11 .

Вважає завідомо неправдивими показання свідка ОСОБА_12 , а тому суд мав критично поставився до показань останнього та до даних протоколу слідчого експерименту з його участю від 11.05.2017 року. Так, умови проведення слідчого експерименту за участю свідка жодною мірою не відповідали умовам, які були на час ДТП: експеримент проведено в іншу пору року, у світлу, а не темну пору доби, сам ОСОБА_12 під час слідчого експерименту перебував не на місці водія автомобіля, а на проїзній частині, при цьому мав необмежену оглядовість на ділянці, де проводився експеримент, що повністю спотворило результати експерименту. Водночас, свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні фактично спростував свої показання, які він дав під час слідчого експерименту, оскільки вказав, що не бачив, як пішохід переходив дорогу. Його автомобіль знаходився на відстані 50 м за пішохідним переходом, коли почув звук удару. Коли обернувся, побачив потерпілого, який був у повітрі й падав на землю. Далі свідок уточнив, що бачив це у дзеркало заднього виду. Після цього зупинив свій автомобіль біля залізничного переїзду. При цьому, показання свідка у вироку викладено неповно, що не дозволяє належним чином їх оцінити. Через сумнівність результатів слідчого експерименту від 11.05.2017 року, проведеного за участю свідка ОСОБА_12 , сторона захисту 21.03.2018 року заявила суду клопотання про доручення слідчому відділенню Рожнятівського ВП Калуського ВП ГУНП в Івано-Франківській області проведення слідчих експериментів із обвинуваченим ОСОБА_9 , потерпілим ОСОБА_11 та свідками ОСОБА_13 і ОСОБА_12 . Суд погодився із аргументами захисту та своєю ухвалою суду від 21.03.2018 року доручив слідчому провести слідчі експерименти. Проте слідчий експеримент зі свідком ОСОБА_12 не проведено, оскільки він відмовився від його проведення з тих підстав, що з ним вже він проводився із використанням відеозапису (т. 1, а. с. 193). У зв`язку з тим що зазначена ухвала суду не була виконана в повному об`ємі, за клопотанням захисту суд постановив ухвали від 09.11.2018 року та від 14.03.2019 року про доручення органу досудового розслідування провести слідчі експерименти із особами, з якими їх не було проведено, а також із ОСОБА_14 . Однак, слідчий експеримент зі свідком ОСОБА_12 не проведено, оскільки він виїхав за межі України. Захисник вважає, що така поведінка свідка ОСОБА_12 вказує на недостовірність його показань.

Суд не взяв до уваги висновок експерта від 15.07.2019 року в частині ряду тверджень, вважаючи його неналежним доказом, який не може бути використаний судом при ухваленні рішення в даному провадженні, оскільки він суперечить матеріалам справи. Проте, сторона захисту звертає увагу на те, що матеріалами справи, яким суперечить вказаний висновок експерта, є виключно показання потерпілого ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_12 , що мають ряд внутрішніх суперечностей, а показання свідка ОСОБА_12 , крім цього, є неспроможними. У дослідницькій частині висновку експерта проаналізовано технічну неспроможність показань потерпілого ОСОБА_11 , про що вказано в резолютивній частині. Разом з тим, суд на підтвердження вини обвинуваченого посилається на вказаний висновок експерта, яким нібито підтверджено, що у даній дорожній ситуації ОСОБА_9 діяв всупереч вимог п.12.3. ПДР, проте вказане твердження не відповідає резолютивній частині висновку експерта, де зазначено, що у даній дорожній ситуації ОСОБА_9 повинен був діяти у відповідності до вимог п.12.3 ПДР України, оскільки наїзд відбувся поза межами пішохідного переходу.

Вказує на те, що в судовому засіданні суду першої інстанції було оголошено два клопотання захисника про визнання висновку додаткової судово-медичної експертизи № 92/56-Д від 25.04.2017 року, а також речових доказів - медичних карток потерпілого ОСОБА_11 недопустимими доказами та про визнання недопустимими доказами одягу та взуття потерпілого, протоколу огляду речових доказів від 30.12.2016 року і висновку судової медико-криміналістичної експертизи № 68, однак суд, не вирішивши зазначені клопотання, обґрунтував винуватість ОСОБА_9 , в тому числі доказами, які сторона захисту просила визнати недопустимими.

Прокурор Долинського відділу Калуської окружної прокуратури ОСОБА_8 просив вирок Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 10 липня 2023 року змінити з підстави неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. ОСОБА_9 вважати засудженим: за ч.1 ст. 286 КК України до штрафу у розмірі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України та відповідно до ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_9 звільнити від покарання у виді штрафу у розмірі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік у зв`язку із закінченням строків давності. У решті вирок суду залишити без змін.

Зокрема, посилається на те, що суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_9 не врахував, що на час вчинення протиправних дій 21.12.2016 року санкція ч. 1 ст. 286 КК України передбачала штраф у розмірі від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, і призначив покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у редакції Закону України від 28.11.2018 року №2617-VIII, яка посилила кримінальну відповідальність. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 5 КК України цей закон не має зворотної сили, і за таких обставин вирок суду в частині призначеного ОСОБА_9 покарання слід змінити зі зменшенням розміру штрафу, призначеного за ч. 1ст. 286 КК України з трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 гривень до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 гривень. Водночас стороною обвинувачення визнається, що застосування судом у перших двох абзацах резолютивної частини вироку після слів та знаків «(три тисячі)» слова «гривень» є опискою, та враховуючи прохальну частину даної апеляційної скарги, у цій частині вирок не оскаржується.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник адвокат ОСОБА_10 підтримали вимоги та доводи апеляційної скарги;

- прокурори ОСОБА_7 та ОСОБА_8 просили задовольнити вимоги апеляційної скарги прокурора та заперечили з приводу апеляційної скарги захисника обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно п. 2 ч. 3ст. 374 КПК України,у разі визнання особи винуватою, в мотивувальній частині вироку обов`язково зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Суд повинен дати остаточну оцінку доказам з точки зору їх належності, допустимості, достовірності і достатності для вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК України, що вирішуються судом при постановленні вироку. Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути обов`язково мотивованим у вироку, у якому не допускається застосування формулювань, які свідчать про припущення суду і викликають сумнів у достовірності доказів.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (Справа "Салов проти України").

Необхідно звернути увагу на те, що метою судочинства є не лише формальне вирішення питань, що вирішуються судом при ухваленні вироку відповідно до вимог ст.368 КПК України, а досягнення правосуддя, в зв`язку з чим суд зобов`язаний дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі прийнятого ним рішення й забезпечують його правосудність.

Відсутність належної мотивації висновків суду призводить до того, що сторона позбавляється можливості обґрунтувати свою позицію під час оскарження вироку суду, а суд вищої інстанції переглянути його.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону, на думку колегії суддів, належним чином не дотримався, оскільки при розгляді провадження та винесення вироку допустив істотне порушення вимог кримінального-процесуального закону, яке перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, що, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України, є підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в апеляційній інстанції.

Як вбачається з оскаржуваного вироку ОСОБА_9 визнаний винним в тому, що 22.12.2016 приблизно о 18 год. 30 хв., керуючи автомобілем марки "Mercedes Benz S-350", реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою Н-10 сполученням Стрий-Чернівці-Мамалига, в населеному пункті сел. Брошнів-Осада Калуського району по вул. 22 Січня у напрямку у м.Калуш, будучи відповідно до пункту 1.10 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 учасником дорожнього руху, спостерігаючи наявність дорожніх знаків і дорожньої розмітки, свідомо та грубо порушив вимоги п. 1.3., пп. "б" п. 2.3., п. 11.2., п. 12.1., п.12.2., п.12.3., п. 18.1. ПДР, а саме, проявив не уважність, не вибрав належної, тобто такої, щоб мати змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги, швидкості руху, а в подальшому не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду пішохода, вчинив наїзд на пішохода потерпілого ОСОБА_11 який переходив проїзну частину дороги на нерегульованому пішохідному переході навпроти магазину Рошен" у районі розташування опори лінії електропередач №290 у напрямку справа наліво по ходу руху автомобіля, спричинивши потерпілому ушкодження середнього ступеня тяжкості як такі, що викликали тривалий розлад здоров`я і не є небезпечними для життя в момент спричинення.

Обвинувачений ОСОБА_9 у суді першої інстанції свою вину в пред`явленому йому обвинуваченні не визнав. Суду показав, що за обставин місця та часу, зазначених у обвинувальному акті, керуючи автомобілем "Mercedes Benz " в темну пору доби рухався зі швидкістю 60 км/год. у сторону м.Івано-Франківськ. Проїхавши залізничний переїзд у сел. Брошнів-Осада він наблизився до пішохідного переходу, приїхавши який приблизно через 20 метрів від пішохідного переходу краєм ока побачив, що людина перебігає дорогу, і в цей момент, незважаючи на екстрене гальмування, людина вдарилася в край автомобіля. Вважає пішохода винуватим у ДТП, оскільки він раптово вийшов на дорогу і переходив її у не передбаченому для цього місці, з порушенням Правил дорожнього руху.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_9 стверджував, що взагалі не мав технічної можливості побачити пішохода на проїзній частині дороги та зрозумів, що відбулась дорожньо-транспортна пригода, оскільки почув звук удару, після чого повільно зупинив транспортний засіб на достатньо великій відстані від місця події.

Колегія суддів звертає увагу на явну непослідовність пояснень ОСОБА_9 щодо обставин дорожньо-транспортної пригод, яка відбулась за його участі, однак вважає, що їх правова оцінка може бути здійснена тільки за умови дослідження сукупності доказів, які містяться в матеріалах провадження.

Колегія суддів звертає увагу на те, що обґрунтовуючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні правопорушення суд першої інстанції послався на висновки транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 15 липня 2019 року №19195/19771/19-52 (т.2 а.п. 3-11) та вказав, що вищевказаним висновком експерта підтверджено, що у даній дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля марки "Mercedes Benz" S350 реєстраційний № НОМЕР_1 ОСОБА_9 діяв всупереч вимог п.12.3 Правил дорожнього руху України.

Разом з тим, таке твердження суду першої інстанції не відповідає висновкам транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 15 липня 2019 року №19195/19771/19-52, оскільки експертом не було встановлено, що дії водія ОСОБА_9 не відповідали вимогам п.12.3 Правил дорожнього руху України.

Так, з вищевказаного висновку від 15 липня 2019 року №19195/19771/19-52 (т.2 а.п. 3-11) слідує, що:

1. Наїзд автомобіля марки "Mercedes Benz" S350 реєстраційний № НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_9 на пішохода ОСОБА_11 відбувся поза зоною пішохідного переходу, про що детально зазначено у дослідженні.

2. Показання водія автомобіля ОСОБА_9 про те, що наїзд на пішохода ОСОБА_11 мав місце, коли останній знаходився на відстані 34 м від дорожнього знаку 5.35.1 «Пішохідний перехід» є технічно неспроможними, а показання про те, що наїзд відбувся на відстані 3,8 м від правого краю проїзної частини, не суперечать слідовій інформації.

3. Показання потерпілого ОСОБА_11 про те, що наїзд на нього відбувся в межах пішохідного переходу, позначеного дорожньою розміткою 1.14.3 («зебра») та дорожніми знаками 5.35.1 і 5.35.2 «Пішохідний перехід» на відстані 5...6 м від правого краю проїзної частини є технічно неспроможними.

4. У даній дорожній ситуації водій автомобіля марки "Mercedes Benz" S350 реєстраційний № НОМЕР_1 ОСОБА_9 повинен був діяти у відповідності до вимог п.12.3 Правил дорожнього рухзу України, оскільки наїзд відбувся поза межами пішохідного переходу.

5. Оцінка дій пішохода ОСОБА_11 не потребує застосування спеціальних знань в галузі автотехніки і може бути надана слідчим (судом) самостійно відповідно до вимог р.4 ПДР.

6. Виходячи із технічно спроможної версії розвитку ДТП, водій автомобіля марки «Mercedes Benz S-350» (д. р. н. НОМЕР_1 ) ОСОБА_9 не мав технічної можливості своїми односторонніми діями уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_11 .

7.Виходячи із технічно спроможної версії розвитку ДТП, з технічної точки зору, причиною настання вказаної дорожньо-транспортної пригоди став необачний вихід пішохода на проїзну частину в безпосередній близькості від автомобіля, який наближався.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у Постанові Верховного Суду колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 24 квітня 2024 року, за наслідками розгляду касаційної скарги адвоката ОСОБА_10 на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 листопада 2023 року, зазначено про те, що за змістом оскаржуваної ухвали, позиція суду щодо правомірності засудження ОСОБА_9 вирішальною мірою ґрунтується на висновку експертизи № 19195/19771/19-52 від 15 липня 2019 року,згідно з яким, у даній дорожній ситуації водій ОСОБА_9 діяв всупереч вимог п. 12.3 ПДР. Однак, як констатовано у самому ж висновку від 15 липня 2019 року, «…виходячи із технічно спроможної версії розвитку ДТП, водій автомобіля марки «Mercedes Benz S-350» (д. р. н. НОМЕР_1 ) ОСОБА_9 не мав технічної можливості своїми односторонніми діями уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_11 , який з технічної точки зору став причиною настання вказаної дорожньо-транспортної пригоди, оскільки необачно вийшов на проїзну частину в безпосередній близькості від автомобіля, який наближався», проте вказаний пункт цього ж висновку залишився поза увагою суду, про що зазначала сторона захисту.

Таким чином, Верховним Судом було встановлено явну суперечливість у висновках суду першої інстанції та зазначено, що апеляційний суд, під час розгляду провадження фактично обмежився згодою з наведеними експертними дослідженнями, яких не проаналізував у взаємозв`язку з іншими доказами.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КК України вказівки суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в Постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 (провадження № 13-31кс19) диспозиція ст. 286 КК сформульована законодавцем як бланкетна, тому для встановлення ознак об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого цією статтею, потрібно проаналізувати ті нормативно-правові акти, які унормовують правила безпеки руху й експлуатації транспорту, насамперед ПДР, для з`ясування, які саме порушення цих правил були допущені особою, котра керувала транспортним засобом у момент ДТП.

Зокрема, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що встановлення того факту, що небезпеку для руху створив пішохід, який перебував поза межами пішохідного переходу, не звільняє водія транспортного засобу від необхідності виконання вимог ПДР України.

Разом з тим, такий висновок суду підриває довіру щодо правильності встановлених судом фактичних обставин дорожньо-транспортної пригоди та викликає сумнів в тому, що наїзд на пішохода відбувся в межах пішохідного переходу.

Так, зі змісту транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 15 липня 2019 року №19195/19771/19-52 вбачається, що наїзд автомобіля марки "Mercedes Benz" S350 реєстраційний № НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_9 на пішохода ОСОБА_11 відбувся поза зоною пішохідного переходу.

Колегія суддів звертає увагу на те, що вищевказаний висновок експерта повністю узгоджується із сукупністю інших доказів, які містяться в матеріалах провадження.

Зокрема, зі змісту протоколу огляду місця події від 22.12.2016 року та долученої до нього схеми місця події, вбачається, що місце наїзду на пішохода ОСОБА_11 знаходиться на відстані 17,5 м. від пішохідного переходу. ( Т.1 а.п. 104-109)

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не встановив місце наїзду на пішохода, хоча вищевказана обставина є важливою щодо надання правової оцінки діям обвинуваченого та вирішення питання про наявність в нього технічної можливості відвернути дорожньо-транспортну пригоду.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що порушення водієм транспортного засобу вимог п.12.2. ПДР України, згідно з яким у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги, хоча і не створює аварійної обстановки, однак безумовно впливає на технічну можливість відвернути дорожньо-транспортну пригоду та її наслідки.

Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити, встановити і вказати в мотивувальній частині вироку порушення ПДР, які мали місце під час конкретної ДТП, але водночас він повинен чітко зазначати у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст. 286 КК, тобто знаходилися у причинному зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли.

Тільки порушення ПДР, які містять у собі реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і виступають безпосередньою причиною їх настання у кожному конкретному випадку ДТП, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст.286 КК.

Отже, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції належним чином не перевірені обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження, та які, відповідно до ст. 91 КПК України, входять до предмету доказування, і допущені такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до вимог частин 1, 2 ст. 371 КПК України суд ухвалює вирок іменем України безпосередньо після закінчення судового розгляду, при цьому вирок ухвалюється в нарадчій кімнаті складом суду, який здійснював судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 376 КПК України судове рішення проголошується прилюдно негайно після виходу суду з нарадчої кімнати. Головуючий у судовому засіданні роз`яснює зміст рішення, порядок і строк його оскарження.

Частиною 6 вказаної статті передбачено, що копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, та прокурору.

Однак, з огляду на приписи ч. 15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що в матеріалах провадження наявні два остаточні рішення від 10 липня 2023 року щодо ОСОБА_9 , тобто вступна та резолютивна частину вироку, з посиланням на ч. 15 ст. 615 КПК України, а також повний текст вироку. (т.3 а.п.126, 127- 133)

Статтею 409 КПК України встановлено, що однією із підстав для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, якими за змістом ч. 1 ст. 412 КПК України є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкоджали чи могли перешкодити суду ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення.

Колегія суддів, враховуючи особливості апеляційного перегляду кримінального провадження, вважає за неможливе виправити допущені судом порушення кримінального процесуального закону та усунути неповноту і однобічність, які були допущені судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження.

Колегія суддів звертає увагу на те, що апеляційний суд не повинен підміняти собою суд першої інстанції, оскільки повне скасування судового рішення та необхідність проведення нового судового розгляду іншим неупередженим складом суду свідчить саме про необхідність призначення нового розгляду у суді першої інстанції.

Виходячи зі змісту рішення Європейського суду з прав людини у справі «Васильєв проти України» (заява № 11370/02) від 21 червня 2007 року «повноваження судів вищої інстанції переглядати справи повинне використовуватись для виправлення судових помилок та неправильності у здійсненні правосуддя, а не для проведення нового розгляду справи.»

Колегія суддів вважає, що призначення нового судового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції зможе найбільш повно та ефективно забезпечити змагальність процесу, реалізацію сторонами їх прав та виконання обов`язків, дозволить повно та всебічно дослідити обставини, які мають істотне значення та перевірити доводи сторін.

Враховуючи наведене, приймаючи до уваги вищевказані істотні порушення кримінального процесуального закону, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а вирок суду необхідно скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

При цьому, у зв`язку із скасуванням вироку з процесуальних підстав, судом апеляційної інстанції не перевіряються інші апеляційні доводи захисника обвинуваченого та прокурора.

Призначаючи новий розгляд в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.2 ст.415 КПК України, не вправі вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність чи недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, а тому доводи апеляційних скарг підлягають ретельній перевірці при новому розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 376,404,405,407,409,412,415,418,419 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги захисника адвоката ОСОБА_10 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 та прокурора Долинського відділу Калуської окружної прокуратури ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 10 липня 2023 року щодо ОСОБА_9 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5