УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2024 року

м. Київ

справа № 484/1027/23

провадження № 51-2191 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 жовтня 2023 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 15 лютого 2024 року щодо останнього,

установив:

за вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 жовтня 2023 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 листопада 2021 року за ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 185 КК України до остаточного покарання, визначеного на підставі ст. 70 КК України, у виді позбавлення волі на строк 5 років та звільненого від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку 2 роки,

визнано винуватим та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

На підставі ст. 71, 72 КК України, до покарання за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 03 листопада 2021 року та остаточно, за сукупністю вироків, призначено засудженому ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років і 1 місяць з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

Також вироком вирішені питання щодо запобіжного заходу, речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 15 лютого 2024 року, за результатами розгляду апеляційної скарги засудженого, вирок залишено без зміни.

Відповідно до змісту оскаржуваних судових рішень і встановлених судом першої інстанції обставин, ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за те, що він, 11 листопада 2022 року о 18:05, керуючи технічно справним автомобілем «ЗАЗ-1102» реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1989 року випуску, рухаючись по вул. Одеська у м. Первомайську Миколаївської області, діючи з необережністю, у порушення п. 1.3, п.п. «б», п. 2.3, п. 18.1 ПДР України , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_6 1948 року народження, яка рухалась по пішохідному переходу «зебра». У результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_6 отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження у вигляді двостороннього перелому обох гілок лоних кісток.

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_5 через суворість, порушує питання про зміну оскаржуваних судових рішень шляхом (відповідно до змісту скарги): призначення покарання у виді штрафу, визначення остаточного покарання на підставі ст. 70 та застосування ст. 69 ст. 75 КК України.

В обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що суд апеляційної інстанції безпідставно не врахував те, що засуджений відбув більшу частину покарання за попереднім вироком та вважає зазначене підставою для застосування ст. 70 КК України. Також просить суд касаційної інстанції врахувати тяжкість кримінального правопорушення та відшкодування потерпілій завданої шкоди для можливості зміни призначеного покарання ОСОБА_5 та звільнення засудженого від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження, з наведених у ній мотивів з огляду на таке.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та кваліфікація дій останнього, у касаційній скарзі захисником не оспорюються.

Відповідно до загальних засад, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другоюстатті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Більш суворе покарання, ніж передбачене відповідними статтями Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, може бути призначене за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків згідно зі статтями 70 та 71 цього Кодексу.

Розмежування застосування ст. ст. 70 та 71 КК України при визначенні того, які з правил призначення остаточного покарання (за сукупністю злочинів чи за сукупністю вироків) підлягають застосуванню за наявності іншого обвинувального вироку (вироків) щодо цієї ж особи, слід керуватися саме часом постановлення попереднього вироку, а не часом набрання ним законної сили, зокрема, якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особу в цьому кримінальному провадженні було вчинено після постановлення попереднього вироку, але до повного відбуття покарання, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими ст. 71 КК України (постанова ОП ВС від 01 червня 2020 року у справі № 766/39/17).

У разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування ст. 75 КК про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати на підставі ст. 71 КК остаточне покарання у виді сукупності невідбутої частини покарання за попереднім вироком та покарання за новим вироком. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим (постанови ККС від 12 березня 2020 року у справі № 752/2269/18 (провадження № 51-6221км19), від 27 серпня 2020 року у справі № 127/10266/19 (провадження № 51-2412 км20).

Як убачається із змісту вироку, під час застосування до ОСОБА_5 заходу примусу, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке, відповідно до ст. 12 КК України, класифікується як нетяжке, обставини справи, відношення до скоєного, його молодий вік, стан здоров`я, відсутність обставин, що обтяжують покарання та наявність обставин, що пом`якшують: щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та відшкодування завданої шкоди потерпілій ОСОБА_6 , а також думку останньої, яка просила призначити засудженому покарання не пов`язане з ізоляцією від суспільства.

Врахувавши зазначене та те, що засуджений раніше судимий і вчинив вказане кримінальне правопорушення під час іспитового строку, суд дійшов висновку про необхідність призначення засудженому покарання у виді обмеження волі в межах визначених санкцією ч. 1 ст. 286 КК України з додатковим покаранням та призначив остаточне покарання на підставі ст. 71 КК України з урахуванням положень ч. 4 цієї статті Кодексу.

Не погоджуючись із вироком, у частині призначеного покарання, засуджений подав апеляційну скаргу, в якій, відповідно до змісту ухвали, вказував, що санкція ч. 1 ст. 286 КК України передбачає альтернативний вид покарання у виді штрафу, та зазначав про готовність його сплатити в максимальному розмірі. Також звертав увагу апеляційного суду, що 03 листопада 2023 року закінчився іспитовий строк, тому вважав, що на час апеляційного розгляду провадження він відбув покарання за попереднім вироком.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок за апеляційною скаргою засудженого дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції щодо необхідності призначення йому остаточного покарання у виді позбавлення волі на визначений у вироку строк з позбавленням права керувати транспортними засобами є правильним і достатньо мотивованим, відповідно до вимог закону України про кримінальну відповідальність, а доводи засудженого щодо відстутності підстав для застосування положень ст. 71 КК України є безпідставними, оскільки на момент вчинення засудженим кримінального правопорушення, іспитовий строк ще тривав.

Згідно з положеннями ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.

Ухвала Миколаївського апеляційного суду від 15 лютого 2024 року відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Колегія суддів погоджується із наведеними в ухвалі мотивами апеляційного суду щодо законності призначеного вироком суду першої інстанції покарання ОСОБА_5 , а тому доводи зазначені захисником у касаційній скарзі щодо суворості призначеного засудженому покарання є безпідставними.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Отже зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому колегія суддів касаційного суду дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження захиснику необхідно відмовити.

Керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 жовтня 2023 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 15 лютого 2024 рокущодо останнього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_7