ВИРОК

Іменем України

18.06.2024 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

з участю секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові кримінальне провадження № 0001260 від 23.10.2020 року про обвинувачення:

ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Липівка Тисменицького району Івано-Франківської області, громадянина України, неодруженого, з неповною вищою освіта, непрацюючого, раніше судженого, востаннє: 11.01.2023 року вироком Тисменицького районного суду Івано-Франківської області за ч. 4 ст. 296, ч.4 ст.70 КК України до покарання у виді двох років шести місяців позбавлення волі, військовослужбовця військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 408 КК України, -

в с т а н о в и в :

Сержант ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом Збройних Сил України, у порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 11, 16, 129, 130, 199 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою назавжди ухилитись від несення обов`язків військової служби та з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 09.00 год. 31.08.2020 року, тобто до моменту виявлення відсутності останнього, самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_3 , без поважних причин, в умовах особливого періоду.

Обвинувачений ОСОБА_4 у судових засіданнях свою вину в інкримінованому злочині спочатку заперечував, вину свою не визнавав та вказував, що він повернувся із відрядження із ОСОБА_6 . Після чого в нього почалось із загострення здоров`ям. Його командир відправив на карантин для самоізоляції. У зв`язку з карантином не було можливості добратись до іншого міста. Ніхто йому не дзвонив, він чекав та приїхавши з випискою, до якої йому надалі було потрібно лікуватись, однак нікого не було, усі пропали. В той час військова частина НОМЕР_1 поїхала на полігон, він про це не знав. Таким чином вважав, що його забули і він поїхав додому, оскільки здоров`я погіршуватись, боліла голова та почав вживати алкоголь і тому сталось хуліганство. Більше немає йому нічого додати, він звільнений з військової служби згідно з чинного законодавства.

Однак, у судовому засіданні 18.06.2024 року та у виступі в дебатах й в останньому слові свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину за вказаних в обвинувальному акті обставин визнав повністю та підтвердив обставини до фабули обвинувачення. Свої дії пояснив необдуманістю щодо настання негативних наслідків. Просив суд надати йому мінімальний термін покарання в межах санкції статі за який кваліфіковані злочин.

Незважаючи на таку позицію обвинуваченого, факт вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.408 КК України, підтверджується показаннями свідків та зібраними у кримінальному провадженні письмовими доказами, зокрема:

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що з ОСОБА_4 особисто не знайомий, але в той період часу проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_2 , і особисто проводив перевірку наявності ОСОБА_4 у військовій частині НОМЕР_1 за результатом якої він встановив, що ОСОБА_4 31.08.2020 року самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 і станом на момент направлення повідомлення про вчинення кримінального правопорушення до ДБР(20.10.2020 року) ОСОБА_4 до військової частини НОМЕР_1 не повернувся.

Свідок ОСОБА_8 у судовому зсіданні поясниа, що особисто з ОСОБА_9 він не знайомий, але йому відомо про те, що ОСОБА_4 дійсно самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 у серпні 2020 року, оскільки безпосередньо тоді перебував у військовій частині НОМЕР_1 і зранку на шикуванні їм доводили такі відомості.

-витягом з ЄРДР за № 0001260 від 23.10.2020 року;

-копією акта командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності) про призначення службового розслідування №1134 від 31.08.2020 року за фактом невиходу на службу ОСОБА_4 ;

-копіями акта службового розслідування та долученими до даного акту документами за фактом невиходу на службу ОСОБА_4 ;

-копією рапорту старшого лейтенанта ОСОБА_10 від 31.08.2020 року;

-письмовими поясненнями старшого лейтенанта ОСОБА_11 від 31.08.2020 року;

-письмовими поясненнями солдата ОСОБА_12 від 31.08.2020 року;

-копією наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) №635 від 10.09.2020 року з якого вбачається, що ОСОБА_4 був відсутній на військовій службі більше 10 діб без поважних причин з 31.08.2020 року;

-копією контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України ОСОБА_4 ;

-копією медичної характеристики відносно ОСОБА_4 ;

-копіями службової характеристики відносно ОСОБА_4 ;

-інформацією з медичних закладів щодо відсутності перебування на лікуванні ОСОБА_4 ;

-копією дублікату військового квитка серія НОМЕР_2 від 02.03.2020 року

-витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по строковій частині) №164 від 30.07.2020 року про скерування ОСОБА_4 на самоізоляцію в домашніх умовах на 13 діб;

-витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по строковій частині) №177 від 12.08.2020 року ОСОБА_4 вважається таким, що після перебування самоізоляції в домашніх умовах не прибув до пункту постійної дислокації;

-витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по строковій частині) №180 від 17.08.2020 року ОСОБА_4 вважається таким, що прибув після самовільного залишення військової частини та з 18.08.2020 року зараховано його на котлове забезпечення(обід) в частині та з 17.08.2020 року поновлено йому виплату грошового забезпечення;

-витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по строковій частині) №237 від 30.10.2020 року ОСОБА_4 призупинено з 23.10.2020 року військову службу, дію контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України наказом командира військової частини НОМЕР_1 №11-РС, призупинено строк військової служби, вислуги років для призначення пенсії та вислуги у військовій званні, виплату грошового та здійснення продовольчого, речового забезпечення, виключення зі всіх видів забезпечення з 23.10.2020 року;

-копією постанови Франківського районного суду м.Львова від 23.03.2020 року у справі №465/1737/20;

-копією постанови Франківського районного суду м.Львова від 02.09.2020 року у справі №465/5461/20;

-відповіддю ІНФОРМАЦІЯ_3 від 29.09.2023 року №1/3773, що згідно та наявних облікових даних громадян ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_4 не призивався;

-відповіддю сьомого відділу Тернопільського районного територіального центру від 26.09.2023 року №2307, до якої ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , призваний 05.03.2020 року Підгаєцьким РВК на військову службу за контрактом та направлений у військову частину НОМЕР_1 ;

-копією заяви ОСОБА_4 про видачу військового квитка від 02.03.2020 року, написаної власноручно останнім та до якої ОСОБА_4 видано військовий квиток серії НОМЕР_2 , у зв`язку зі втратою попереднього.

Оцінюючі всі зібрані у судовому засіданні по справі докази в умовах повної змагальності в їх сукупності, суд вважає що вони є належними та допустимими, оскільки дані докази кожний окремо, а також у своїй сукупності, за своїм змістом та послідовністю підтверджують існування обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також вони є достовірними, оскільки отримані в порядку, встановленому КПК України та підтверджують вину обвинуваченого в пред`явленому обвинуваченні.

Суд, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, які доповнюють одні одного вважає, що вони з однозначністю та достовірністю доказують вину ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 408 КК України.

Таким чином, суд, приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину, знайшла своє підтвердження і кваліфікує його дії за ч. 3 ст.408 КК України за кваліфікуючими ознаками дезертирство, тобто самовільне залишення військової частини, з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно зі ст. 91 КПК України мета вчинення кримінального правопорушення є однією з обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні шляхом збирання, перевірки та оцінки доказів. Так, про умисел на збут наркотичних засобів, психотропних речовин чи їх аналогів можуть свідчити як відповідна домовленість із особою, яка придбала ці засоби чи речовини, так і інші обставини, зокрема: великий або особливо великий їх розмір; спосіб упакування та розфасування; поведінка суб`єкта злочину;

Згідно з п.4 ч.1 ст.91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність.

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Окрім того, призначене особі покарання має бути необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення(злочину), дані про особу обвинуваченого: раніше суджений; має постійне місце проживання; по місцю служби та реєстрації негативно характеризувався; за місцем фактичного проживання характеризується позитивно; його сімейний стан, неодружений, який не має на утриманні осіб; на обліку лікаря-нарколога та лікаря-психіатра КНП «Тисменицька МЛ» не перебуває; за медичною в КНП «Лисецька ЦРЛ» не звертався, на амбулаторному і стаціонарному лікуванні не перебував; на стаціонарному лікуванні у Військово-медичному центрі Західного регіону не перебував, за амбулаторною медичною допомогою не звертався; під медичним наглядом у в/ч НОМЕР_3 знаходитися з березня 2020 року, при призові в ЗСУ на контрактну службу Підгаєцьким РВК був визнаний здоровим та придатним до військової служби та за час служби за медичною допомогою звертався та лікувався амбулаторно 17.08.2020 року з приводу: консолідованого перелому середньої третини діафізу лівої ключиці з наявністю металофіксаторів, під динамічним диспансерним наглядом не перебував: має статус учасника бойових дій та подяку від виконавчого комітету Липівської сільської ради від 14.10.2017 року; думку прокурора та захисника обвинуваченого. Обставинами, які пом`якшують та обтяжують покарання, судом не встановлені.

Згідно з ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаною винною у вчиненні злочину. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що покарання обвинуваченому слід призначити в межах санкції статі за який кваліфіковані злочини у виді п`яти років позбавлення волі, оскільки таке покарання буде необхідним та достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

При цьому суд виходить із фактичної тяжкості вчиненого кримінального правопорушення(злочину), зокрема, характеру діяння, обстановки, способу і місця його вчинення, з урахуванням форми, виду, ступеня вини, обставин, що характеризують поведінку обвинуваченого до вчинення кримінального правопорушення, обставин, що безпосередньо пов`язані із вчиненням кримінального правопорушення, та характеризують поведінку останнього після вчинення кримінального правопорушення, та індивідуальних особливостей обвинуваченого, зокрема способу життя, характеризуючи його даних, вік, стан його здоров`я та враховує, що фактично вчетверте притягується до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, що свідчить про небажання ОСОБА_4 ставати на шлях виправлення, те, що обвинувачений не працює та не займається суспільно корисною працею, тому суд вважає, що призначене ОСОБА_4 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним злочину та його особі, і буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

При цьому, суд вважає за неможливе застосування до обвинуваченого вимог ст. 69 КК України, виходячи з наступного.

Статтею 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Суд зауважує, що частина 1 статті 69 КК України надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК України та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Аналогічну позицію виклав Верховний Суд у Постанові від 03 лютого 2021 року у справі № 629/2739/18, провадження № 51-3479 км 20.

Підстав для застосування норм ст. 69 даного Кодексу до обвинуваченого, суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дана правова норма має змогу бути застосована, оскільки суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, а саме у виді позбавлення достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів(кримінальних правопорушень).

Згідно з ч. 4 ст. 70 КК України, за правилами, передбаченими в частинах першій-третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 КК України.

На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку, що на підставі ч.4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинання менш тяжкого покарання більш суворим за цим вироком та вироком Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 11.01.2023 року, остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 5(п`ять) років.

Строк відбуття покарання ОСОБА_4 рахувати, з моменту звернення вироку Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 11.01.2023 року до виконання.

Процесуальні витрати та речові докази по справі відсутні.

Цивільний позов не заявлявся.

Запобіжний захід не обирався та арешт на майно обвинуваченого не накладався.

Керуючись ст.ст. 100, 370, 373, 374, 376, 615 КПК України

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 408 КК України та призначити йому покарання у вигляді 5(п`ять) років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинання менш тяжкого покарання більш суворим за цим вироком та вироком Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 11.01.2023 року, остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 5(п`ять) років.

Строк відбуття покарання ОСОБА_4 рахувати, з моменту звернення вироку Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 11.01.2023 року до виконання.

Вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після проголошення вручити прокурору, обвинуваченому та його захиснику.

Вирок виготовлено в нарадчій кімнаті в єдиному примірнику.

Суддя ОСОБА_1