Справа № 333/9454/23
Єдиний унікальний номер 333/9454/23
Провадження № 1-кп/333/425/24
ВИРОК

Іменем України

26 червня 2024 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суду м. Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурорів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , захисниці обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 , розглянувши в режимі спеціального судового провадження в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0001235 від 01 серпня 2023 року за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Харків, українки, громадянки України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Формулювання обвинувачення, яке пред`явлене і визнане судом доведеним

Згідно з Конституцією України, Україна є суверенною і незалежною державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями

24.02.2022, на виконання наказів вищого політичного та воєнного керівництва рф, військовослужбовці зс рф, шляхом збройної агресії із застосуванням зброї, військової техніки та артилерії, з нанесенням ракетних та авіаційно-бомбових ударів по військовій та цивільній інфраструктурі, незаконно вторглись на територію України через державні кордони України в Донецькій, Запорізькій, Житомирській, Київській, Луганській, Сумській, Харківській, Херсонській та Чернігівській областях, та здійснили збройний напад на державні органи влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти військової та цивільної інфраструктури, які мають важливе народногосподарське та оборонне значення, після чого здійснили військову окупацію частини території У країни, в тому числі АДРЕСА_2 , яке було захоплено 25.02.2022.

У відповідності до Наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22.12.2022 (у редакції від 09.03.2022 №84) «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією» станом на 22 грудня 2022 року», вся територія Мелітопольського району Запорізької області у тому числі м. Мелітополь відноситься до тимчасово окупованої російською федерацією території України.

Після повної окупації території Мелітопольського району Запорізької області, представниками зф рф фактично було узурповано всі владні повноваження на вище зазначеній території шляхом збройного захоплення адміністративних будівель органів державної влади та місцевого самоврядування, встановлення інституту військових комендатур, запровадження тотального контролю та жорсткого управління у всіх сферах життєдіяльності територіальних громад, фактичної ліквідації приватної власності, свободи слова, пересування та волевиявлення на захоплених територіях, а також шляхом повсякденного залякування населення, застосування фізичного і психологічного впливу до окремих категорій суспільства, в тому числі шляхом незаконного позбавлення волі діючих представників органів державної влади України та місцевого самоврядування.

Разом з тим, невстановлений час, але не пізніше ніж 01.04.2022, представниками зф рф всупереч порядку установленого Конституцією України, Законами України «Про місцеві державні адміністрації», «Про місцеве самоврядування в Україні» та іншим діючим нормативно-правовим актам, цілеспрямовано створено окупаційну адміністрацію Мелітопольського району Запорізької області «военно-гражданскую администрацию Запорожской об ласти», з метою подальшого утримання адміністративно-політичного контролю на захопленій військовим шляхом території та безпосередньої реалізації всіх узурпованих владних повноважень діючої Мелітопольської районної ради Запорізької області та відповідної державної адміністрації.

Продовжуючи встановлення тотального контролю та розповсюджуючи свою владу на захоплених військовим шляхом територіях Мелітопольського району Запорізької області, представники зф рф разом із посадовими особами зазначеної окупаційної адміністрації Запорізької області, діючи за підтримки місцевих колаборантів та інших лояльних до держави-агресора верств місцевого населення, створили на території м. Мелітополь Мелітопольського району Запорізької області аналогічний незаконний орган влади у вигляді органу виконавчої влади, який здійснює державну діяльність у сфері підбору персоналу та тимчасовому працевлаштуванню громадян на території Запорізької області, місцевої окупаційної адміністрації держави-агресора «Центр занятости населення министерства труда и социальной политики военно-гражданской администрации Запорожской области» (в подальшому, а саме 22.12.2022 зареєстрована в «Единый государственньїй реестр юридических лиц» федеральної податкової служби російської федерації з повним найменуванням «Центр занятости населення министерства труда и социальной политики военно-гражданской администрации Запорожской области», яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 ), наділивши її всіма необхідними владними повноваженнями, узурпованими у діючого Мелітопольського міськрайонного центру зайнятості, який на теперішній час не функціонує.

Так, положеннями п. 6 ч. 1 ст. 1-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що окупаційна адміністрація рф - це сукупність державних органів і структур рф, функціонально відповідальних за управління тимчасово окупованими територіями та підконтрольними рф самопроголошеними органами, які узурпували виконання владних повноважень на тимчасово окупованих територіях та виконували чи виконують властиві органам державної влади чи органам місцевого самоврядування функції на тимчасово окупованій території України, в тому числі органи, організації, підприємства та установи, включаючи правоохоронні та судові органи, нотаріуси та суб`єкти адміністративних послуг.

В свою чергу незаконними органами, посадовими та службовими особами відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

На початку липня 2022 року, громадянка України ОСОБА_6 , перебуваючи на території м. Мелітополь Мелітопольського району Запорізької області, яка з 25.02.2022 є тимчасово окупованою рф територією України, діючи умисно, достовірно усвідомлюючи протиправність своїх дій та передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків, з метою підтримання окупаційної влади, встановленої зф рф, прийняла пропозицію осіб із числа представників зф рф та окупаційної адміністрації - «военно-гражданской администрации Запорожской области», добровільно зайняла посаду «заместителя начальника отдела трудоустройства Центра занятости населення министерства труда и социальной политики военно-гражданской администрации Запорожской области» (з 22.12.2022 зареєстрована в «Едином государственном реестре юридических лиц» федеральної податкової служби російської федерації з повним найменуванням «Центр занятости населення министерства труда и социальной политики военно-гражданской администрации Запорожской области», яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 ), яка пов`язана з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, в тому числі: виконання обов`язків начальника відділу працевлаштування «Центра занятости населення министерства труда и социальной политики военно-гражданской администрации Запорожской области» за відсутності останнього, впровадження та контроль за дотриманням співробітниками відділу працевлаштування «Центра занятости населення министерства труда и социальной политики военно-гражданской администрации Запорожской области» у діяльності з соціального страхування положень законодавства Російської Федерації, тощо.

Обґрунтування застосування судом in absentia

Відповідно ст. 129 Конституції України, ст. 7 КПК України, основними засадами судочинства в Україні - є верховенство права, законність, рівність усіх учасників судового розгляду перед законом і судом; повага до людської гідності.

Враховуючи ті обставини, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України знає про розпочате щодо неї кримінальне провадження і протягом тривалого часу переховується від органів досудового розслідування, ухвалою суду від 02.02.2024 прийнято рішення про здійснення спеціального судового провадження стосовно вказаної вище обвинуваченої та, відповідно, судовий розгляд проводився за відсутності обвинуваченої.

У зв`язку з цим обвинувачена ОСОБА_6 не була допитаний судом в якості обвинуваченої по суті пред`явленого їй обвинувачення.

Відповідно до ч. 2 ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження за відсутності підозрюваного або обвинуваченого (in absentia) повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, зазначеним у частині першій цієї статті, з урахуванням особливостей, встановлених законом.

Отже, кримінальне провадження за відсутності обвинуваченого повинно відповідати, у тому числі таким загальним засадам судочинства, як законність, рівність перед законом і судом, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини тощо (п.п. 2, 3, 10 ч. 1 ст. 7 КПК України).

Суть принципу законності відповідно до ч. 1 ст. 9 КПК України, крім іншого, полягає у тому, що під час кримінального провадження суд, прокурор та слідчий зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 10 КПК України, суть принципу рівності перед законом і судом полягає у тому, що не може бути привілеїв чи обмежень у процесуальних правах, передбачених цим Кодексом, за будь-якими ознаками, у тому числі за політичними переконаннями.

Зважаючи на специфіку спеціального судового провадження (ч. 3 ст. 323 КПК України), суд, зберігаючи неупередженість та безсторонність, надає особливого значення охороні прав та законних інтересів обвинуваченого як учасника кримінального провадження, яке відбувається за його відсутності, забезпеченню повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до обвинуваченого була застосована належна правова процедура в контексті приписів ст. 2 КПК України з дотриманням всіх загальних засад кримінального провадження з урахуванням особливостей, встановлених виключно законом. Ці особливості вимагають від суду прискіпливої оцінки кожного поданого доказу обвинувачення, відтак поріг вимогливості до доказування у даному випадку має бути підвищений.

Судом встановлено, що дане кримінальне провадження за відсутності обвинуваченої ОСОБА_6 (in absentia) відповідає загальним засадам кримінального провадження, з урахуванням особливостей, встановлених законом. Стороною обвинувачення та судом використані всі передбачені законом можливості для дотримання прав обвинуваченої, зокрема, право на захист, на доступ до правосуддя, таємницю спілкування, невтручання у приватне життя.

Тому, дане кримінальне провадження здійснювалось за обов`язковою участю захисниці адвоката ОСОБА_5 , яка була забезпечена державою з Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Донецькій та Запорізькій областях.

Обвинувачена ОСОБА_6 , будучи обізнаною, що стосовно неї розпочато кримінальне провадження, винесено повідомлення про підозру та обвинувальний акт спрямовано до суду, у судові засідання не з`явилася, незважаючи на судові повістки (оголошення), надані до газети «Урядовий кур`єр», на сайті суду та на сайті Офісу Генерального прокурора.

Таким чином, суд вважає, що наявні у справі документи свідчать про відмову ОСОБА_6 , належним чином повідомленої про проведення відносно неї досудового розслідування та здійснення судового розгляду, від користування своїм правом предстати перед судом та захищати себе безпосередньо в такому суді, а так само свідчить про її наміри від ухилення від кримінальної відповідальності.

В той же час, ухилення обвинуваченої ОСОБА_6 від правосуддя, суд оцінює як реалізацію останньою її невід`ємного права на свободу від самозвинувачення чи самовикриття (п/п. «g» п. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. 63 Конституції України), як одну з ключових гарантій презумпції невинуватості.

Захисниця ОСОБА_5 у судовому засіданні зазначила, що не мала можливості зв`язатися з обвинуваченою ОСОБА_6 і з`ясувати в неї правову позицію щодо пред`явленого обвинувачення. Водночас, захисниця належним чином приймала участь у реалізації права на захист обвинуваченої ОСОБА_6 під час судового розгляду та висловила свою позицію з приводу недоведеності вини останньої у даному кримінальному провадженню.

Судом визнано загальновідомим і таким, що не потребує доказуванню в межах даного кримінального провадження, що тимчасова окупація з боку Російської Федерації частини території України (у т.ч. м. Мелітополя Мелітопольського району Запорізької області), яка розпочалася із збройної агресії 20 лютого 2014 року та повномасштабного вторгнення збройних сил Російської Федерації на територію України 24 лютого 2022 року, а також анексія з боку Російської Федерації частини території України є загально відомими фактами, які не потребують окремого судового доказування.

Докази, які досліджені судом

Відповідно до ст.ст. 84-85 КПК України, доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставини, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Дослідивши під час спеціального судового провадження в судовому засіданні надані стороною обвинувачення докази, суд вважає, що винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України підтверджується наступними дослідженими та перевіреними під час судового розгляду доказами, а саме:

Фактичними даними, що містяться в показаннях допитаних під час судового розгляду свідків:

- показаннями свідка ОСОБА_7 , який в судовому засіданні пояснив, що до 24.02.2022 він з ОСОБА_6 працював в Мелітопольському міськрайонному центрі зайнятості, вона займала посаду фахівця з питань занятості відділу організації працевлаштування. На початку окупації, вони виходили на роботу, знімали підприємців з обліку, які виїхали з м. Мелітополя.

На початку липня 2022 року приміщення Мелітопольского міськрайнного центру зайнятості зайняли окупанти остаточно. Після цього він роботу не виходив, однак бачив, що ОСОБА_6 продовжували виходити на роботу, але вже в окупаційному органі, займаючи посаду заступника начальника новоствореного відділу.

Коли він заходив в будівлю центру зайнятості, для того, щоб забрати власні речі, то бачив, як ОСОБА_6 сиділа на робочому місці та виконувала якусь роботу.

Коли захопили ОСОБА_8 і окупанти почали пропонувати перейти до них на роботу, ОСОБА_6 говорила, що в неї тяжке матеріальне становище і вона прийме їх пропозицію.

Колишній директор ОСОБА_9 теж пропонував йому роботу в новоствореному відділ, однак він відмовився.

З того, що він знає ОСОБА_6 окупанти не примушували та не погрожували їй під час прийняття їхніх пропозицій про перехід на роботу до новоствореного органу.

- показаннями свідка ОСОБА_10 , яка в судовому засіданні пояснила, що до 24.02.2022 вона з ОСОБА_6 працював в Мелітопольському міськрайонному центрі зайнятості.

З червня 2022 року центр зайнятості захопила окупаційна влада. Всі хто перейшов працювати до окупантів перейшли добровільно, без примусу в тому числі і ОСОБА_6 , яка зайняла посаду заступника директора центру зайнятості.

- показаннями свідка ОСОБА_11 , яка в судовому засіданні пояснила, що з 2017 року до 24.02.2022 вона з ОСОБА_6 працював в Мелітопольському міськрайонному центрі зайнятості. Взаємовідносини в них були робочі.

З 24.02.2022 на роботу вони не вийшли, однак пізніше почали виходити на роботу один раз на тиждень. ОСОБА_6 також виходила. З травня почали зустрічатися рідше. З червня 2022 року центр зайнятості захопила окупаційна влада. Колишній директор ОСОБА_9 , одразу прийняла пропозицію окупантів і зайняла посуду в новоствореному органі директора. Їй не пропонували та не погрожували щоб перейти на роботу до окупантів.

Коли вона заходила в будівлю центру зайнятості, для того, щоб забрати власні речі, то бачила, як ОСОБА_6 сиділа на робочому місці та виконувала якусь роботу, на столі в неї стояв прапорець рф.

Фактичними даними, що містяться в таких джерелах доказів:

- в протоколі огляду від 15.08.2023, за участю спеціаліста, старшим слідчим оглянуто веб-сайт під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

В процесі огляду інформації, виявлено відомості про юридичну особу під назвою «Центр занятости населення министерства труда и социальной политики военно-гражданской администрации Запорожской области»,з описом: «272313, РОССИЯ, АДРЕСА_4 , ОГРН:292, дата присвоения ОГРН: 22.12.2022, ИНН:, КПП: 900101001, рководитель юридического лица: ОСОБА_12 , Сведения о номерах юридического лица на день принятия в РФ: 1, ».

(т. 1 а.п. 152-169).

За наслідком аналізу вищевказаної інформації, суд вважає встановленими обставини про те, що ОСОБА_6 добровільно зайняла посаду «заместителя начальника отдела трудоустройства Центра занятости населення министерства труда и социальной политики военно-гражданской администрации Запорожской области»

- протоколом пред`явлення для впізнання по фотознімках від 18.08.2023 з якого судом встановлено, що свідок ОСОБА_10 впізнала за фотознімками ОСОБА_6 (фотознімок 4), як колишню колегу, яка перейшла працювати в незаконно утворений окупаційною владою орган;

(т. 1 а.п. 170-171)

- протоколом пред`явлення для впізнання по фотознімках від 18.08.2023 з якого судом встановлено, що свідок ОСОБА_7 впізнав за фотознімками ОСОБА_6 (фотознімок 4), як колишню колегу, яка перейшла працювати в незаконно утворений окупаційною владою орган;

(т. 1 а.п. 172-174)

- протоколом пред`явлення для впізнання по фотознімках від 18.08.2023 з якого судом встановлено, що свідок ОСОБА_11 впізнала за фотознімками ОСОБА_6 (фотознімок 4), як колишню колегу, яка перейшла працювати в незаконно утворений окупаційною владою орган;

(т. 1 а.п. 175-177)

- особовою карткою державного службовця ОСОБА_13 з якої вбачається, що ОСОБА_13 займала посаду провідного спеціаліста Мелітопольського відділу Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області з 05.10.2018;

(т. 1 а.п. 201-209)

- наказом Запорізький обласний центр зайнятості №171-к від 20.03.2015 «Про призначення на посаду ОСОБА_6 » відповідно до якого ОСОБА_6 була призначена на посаду фахівця з птань зайнятості ІІ категорії відділу взаємодії з роботодавцями Мелітопольського міського центру зайнятості Запорізької області;

(т. 1 а.п. 182)

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, визначений КПК України, враховуючи, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

Крім того, під час судового розгляду було досліджено характеризуючі обвинувачену ОСОБА_6 відомості, а також досліджені такі документи:

- витяг з ЄРДР у кримінальному провадженню №0000230 від 04.05.2023, який підтверджує факт внесення відомостей до ЄРДР та початок проведення досудового розслідування з відповідною правовою кваліфікацією кримінальних правопорушень за ч. 5 ст. ст. 111-1 КК України. Підставою для внесення відомостей до ЄРДР стали матеріали правоохоронних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень про те, що «громадянка України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після тимчасовї окупації м. Мелітополя Запорізької області військами рф, добровільно перейшла на сторону окупантів та зайняла посаду пов`язану із виконанням організаційн-розпорядчих функцій, а саме посаду заступника начальника «отдела трудоустойства» «Центра зайнятости населения министерства труда и социальной политики военно-гражданской администрации Запорожской области»

(т. 1 а.п. 90)

- постанову начальника слідчого відділу ГУНП в Запорізькій області від 04.05.2023 про створення групи слідчих для здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні№0000230 від 04.05.2023;

(т. 1 а.п. 91-92)

- постанову заступника керівника Запорізької обласної прокуратури від 04.05.2023 про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні №0000230 від 04.05.2023;

(т. 1 а.п. 94-95)

- постанову прокурора відділу Запорізької обласної прокуратури від 08.05.2023 про визначення підслідності кримінального провадження №0000230 від 04.05.2023;

(т. 1 а.п. 96-97)

- витяг з ЄРДР у кримінальному провадженню №0000018 від 04.01.2023, який підтверджує факт внесення відомостей до ЄРДР та початок проведення досудового розслідування з відповідною правовою кваліфікацією кримінальних правопорушень за ч. 5 ст. ст. 111-1 КК України. Підставою для внесення відомостей до ЄРДР стали матеріали правоохоронних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень про те, що «громадянка України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після тимчасовї окупації м. Мелітополя Запорізької області військами рф, добровільно перейшла на сторону окупантів та зайняла посаду пов`язану із виконанням організаційн-розпорядчих функцій, а саме посаду заступника начальника «отдела трудоустойства» «Центра зайнятости населения министерства труда и социальной политики военно-гражданской администрации Запорожской области»

(т. 1 а.п. 101-104)

- постанова прокурора відділу Запорізької обласної прокуратури про об`єднання матеріалів досудового розслідування від 15.05.2023 згідно з якої з кримінальні провадження №0000018 від 04.01.2023 за ч. 5 ст. 111-1 КК України та кримінальні провадження №0000230 від 04.05.2023 за ч. 5 ст. 111-1 КК України об`єднати в одне провадження під №0000018 від 04.01.2023;

(т. 1 а.п. 99-100)

- постанову прокурора відділу Запорізької обласної прокуратури від 08.05.2023 про визначення підслідності у кримінальному провадженні №0000230 від 04.05.2023, визначено підслідність даного кримінального провадження за слідчим відділом Управління Служби безпеки України в Запорізькій області;

(т. 1 а.п. 96-97)

- постанова прокурора про виділення матеріалів досудового розслідування від 01.08.2023 згідно з якої з кримінального провадження №0000018 від 04.01.2023 матеріали досудового розслідування відносно ОСОБА_6 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України виділено в окреме кримінальне провадження під №0001235 від 01.08.2023;

(т. 1 а.п. 105-107)

- постанову заступника керівника Запорізької обласної прокуратури від 02.08.2023 про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні №0001235 від 01.08.2023;

(т. 1 а.п. 105-107)

- постанову заступника керівника Запорізької обласної прокуратури від 02.08.2023 про визначення підслідності у кримінальному провадженні №0001235 від 01.08.2023, визначено підслідність даного кримінального провадження за слідчим відділом Управління Служби безпеки України в Запорізькій області;

(т. 1 а.п. 109)

- постанову про доручення на призначення захисника для участі в даному кримінальному провадженні від 24.08.2023;

(т. 1 а.п. 121-122)

- доручення для надання захисницею ОСОБА_5 безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_14 у кримінальному провадженні №0001235 від 01.08.2023.

(т. 1 а.п. 123)

- ухвалу слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27.09.2023, якою надано дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001235 від 01.08.2023 відносно підозрюваної ОСОБА_6 за ч. 5 ст. 111-1 КК України;

(т. 1 а.п. 138-140)

- ухвалу слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27.09.2023, якою застосовано відносно ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою;

(т. 1 а.п. 138-143)

Оцінка суду

При вирішенні питання про допустимість та належність досліджених доказів суд враховує, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за цим правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані ним докази (параграф 34 рішення у справі «Тейскера де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998 року, параграф 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя (статті 5, 8 Конвенції) тощо.

Окрім цього, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у п. 65 справи «Коробов проти України» (заява №39598/03, остаточне рішення від 21.10.2011 р.) зазначив, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірланд проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), n. 161, ОСОБА_15 , заява № 25). Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Аналізуючи вище перелічені докази в їх сукупності, провівши судовий розгляд в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акту, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому досліджені всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів, з точки зору достатності та взаємозв`язку, а також в сукупності з показаннями свідків, суд приходить до висновку, що вказані докази належні, оскільки вони підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, допустимі, оскільки вони отримані в порядку встановленому КПК України, достовірні, оскільки фактичні дані отримані з цих доказів, не спростовані жодним іншим доказом, наданим сторонами кримінального провадження.

Під час судового розгляду стороною захисту не ставилось питання щодо визнання будь-яких доказів сторони обвинувачення недостовірними чи недопустимими.

Захисниця ОСОБА_5 в судовому засіданні не заперечувала щодо розгляду даної справи в порядку спеціального судового провадження. Зазначила, що під час судового розгляду не знайшов свого підтвердження той факт, що ОСОБА_6 вчинила інкримінований їй злочин.

З огляду на досліджені судом докази, суд вважає ці твердження необґрунтованими та такі, які з об`єктивних причин не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Враховуючи наведене, суд кваліфікує дії ОСОБА_6 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, як добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора.

Мотиви призначення покарання та ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку і положення закону, якими керувався суд

При призначенні покарання, згідно з вимогами ст.ст. 65-67 КК України та роз`ясненнями, що містяться в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами), суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також вимоги ч. 2 ст. 50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.

Зазначене узгоджується із положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якою встановлено, що кожен (…) при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.

При цьому, суд враховує позицію ЄСПЛ, що кримінальне покарання переслідує, як прийнято вважати, подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Призначаючи покарання суд виходить із наступного

Відповідно до ч. 4 ст. 12 КК України за ступенем тяжкості вчиненого злочину, останній віднесено до категорії тяжкого злочину.

Обставин, які, відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченої ОСОБА_6 , судом не встановлено.

Обставин, які, відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання обвинуваченої ОСОБА_6 , також не встановлено.

Приймаючи до уваги характер, ступінь тяжкості та суспільну небезпеку скоєного ОСОБА_6 кримінального правопорушення, особу обвинуваченої, яка у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, проте враховуючи також, що обвинувачена вчинила даний злочин умисно, усвідомлюючи свої дії, які полягли в добровільному зайнятті посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора, суд приходить до висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції статті, з позбавленням права обіймати певні посади, з конфіскацією майна.

Приймаючи рішення про призначення додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна, суд враховує, що вказане додаткове покарання є обов`язковим у санкції вказаної статті.

Також, суд при прийняття рішення враховує правові висновки, викладені у постанові колегії Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 22.05.2018 року по справі №753/18479/16-к (провадження №51-520км18) та постанові колегії Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 21.06.2022 року по справі №171/869/21 (провадження №51-838км22) в частині можливості призначення додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю, в тому числі і до осіб, які на час вчинення зазначеного кримінального правопорушення не займали офіційно певні посади та не займалися офіційно певною діяльністю, з огляду на положення, передбачені ст. 55 КК України.

З вказаних правових висновків вбачається, що не є перешкодою для призначення додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та обставина, що обвинувачений на момент ухвалення вироку не працює на певній посаді та не проводить діяльність, з використанням можливостей якої (яких) він вчинив кримінальне правопорушення.

В даному випадку суд вважає, що буде справедливим та співмірним покарання особі, яка визнана винуватою у здійсненні колабораційної діяльності, яке унеможливить певний період часу у майбутньому бути представником державної влади в Україні.

Призначаючи покарання суд враховує, що згідно ч. 1 ст. 59 КК України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого і що згідно ч. 2 ст. 52 КК України, конфіскація майна відноситься до додаткових видів покарання.

Підстави для застосування положень ст. 69, 75 КК України відсутні, оскільки відсутні обставини, передбачені ст. 66 КК України, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення з огляду на вчинення ОСОБА_6 суспільно-небезпечного кримінального правопорушення у сфері злочинів проти основ Національної безпеки України.

Суд приходить до висновку, що за викладених вище обставин кримінального провадження та особи обвинуваченої, призначене судом покарання буде цілком справедливим та пропорційним, необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.

Враховуючи, що ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24.02.2023 ОСОБА_6 в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення застави, то вказаний запобіжний захід до набрання вироком законної сили слід залишити незмінним.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 слід обраховувати з моменту звернення вироку до виконання, тобто із дня фактичного її затримання.

Процесуальні витрати згідно обвинувального акту у кримінальному провадженні відсутні.

Речові докази по справі відсутні.

Керуючись ст. ст. 323,369-376,615 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, та призначити їй покарання у виді 10 (десяти) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах влади строком на 15 років, з конфіскацією всього належного їй майна.

Обраний запобіжний захід ОСОБА_6 у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили - залишити незмінним.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з моменту приведення вироку до виконання, тобто із дня фактичного її затримання.

Речові докази відсутні.

Роз`яснити учасникам судового провадження право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана сторонами кримінального провадження до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти діб з дня проголошення вироку суду.

Інформацію про ухвалений вирок, опублікувати у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду.

Головуючий суддя ОСОБА_1