Справа № 203/1163/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2024 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

слідчого судді - ОСОБА_1

при секретарі - ОСОБА_2

за участі прокурора - ОСОБА_3

адвокатів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5

підозрюваного - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Дніпро клопотання адвоката ОСОБА_5 в інтересах підозрюваного ОСОБА_6 про скасування арешту майна,-

ВСТАНОВИВ:

До Кіровського районного суду м.Дніпропетровська надійшло вищезазначене клопотання адвоката ОСОБА_5 в інтересах підозрюваного ОСОБА_6 , в якому заявник посилався на те, що 07.03.2024 року слідчим Третього слідчого відділу (з дислокацією у м.Дніпрі) ТУ ДБР, розташованого у м.Полтаві було проведено обшук транспортного засобу «Audi A6», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_6 , за наслідками якого вказаний транспортний засіб було вилучено. Постановою слідчого від 07.03.2024 року транспортний засіб було визнано речовим доказом у кримінальному провадженні. Ухвалою слідчого судді від 12.03.2024 року було задоволено клопотання про арешт автомобіля з позбавленням права, відчуження, розпорядження та користування останнім. Посилаючись на те, що обшук транспортного засобу було проведено незаконно, в супереч положень ч.3 ст.223 КПК України, за відсутності власника цього засобу ОСОБА_6 ; незаконність постанови слідчого про визнання автомобіля речовим доказом, оскільки ані покази свідка ОСОБА_7 , ані повідомлення про підозру та зміну раніше повідомленої підозри ОСОБА_6 не вказують на використання останнім транспортного засобу «Audi A6», д.н.з. НОМЕР_1 у злочинних цілях; порушення прав власника цього автомобіля на мирне володіння своїм майном, заявник у поданому клопотанні просив скасувати арешт транспортного засобу та повернути його ОСОБА_6 .

В судовому засіданні підозрюваний ОСОБА_6 та його захисники підтримали подане клопотання та посилаючись на викладені в ньому підстави, просили задовольнити останнє.

Прокурор просив відмовити в задоволенні клопотання за його безпідставністю.

Перевіривши викладені в клопотанні доводи та заслухавши сторони кримінального провадження, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Під час розгляду клопотання встановлено, що Третім слідчим відділом (з дислокацією у м.Дніпрі) ТУ ДБР, розташованого у м.Полтаві, проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000469, відомості за яким внесено до ЄРДР з правовою кваліфікацією за ч.3 ст.368, ч.3 ст.302, ч.2 ст.303, ч.1 ст.307 КК України.

07.03.2024 року було проведено санкціонований обшук транспортного засобу «Audi A6», д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова vin: НОМЕР_2 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_6 , за наслідками якого вказаний транспортний засіб було вилучено.

Постановою слідчого від 07.03.2024 року транспортний засіб було визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

Ухвалою слідчого судді Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 12.03.2024 року (справа №203/1163/24, провадження №1кс/0203/997/2024) було задоволено клопотання слідчого та, з метою збереження як речового доказу, накладено арешт на тимчасово вилучений транспортний засіб «Audi A6», д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова vin: НОМЕР_2 , з позбавленням права відчуження, розпорядження та користування останнім.

Перевіряючи доводи клопотання, слідчий суддя враховує, що обшук транспортного засобу було проведено в рамках кримінального провадження, на підставі ухвали слідчого судді, в присутності двох понятих та із застосуванням засобів відеофіксації.

Проведення санкціонованого обшуку за відсутності власника або володільця майна нормами КПК України не забороняється, що випливає, зокрема із положень ч.4 ст.236 КПК України.

Будь-яких обставин та належних обгрунтувань стосовно того, що внаслідок проведення обшуку автомобіля за відсутності ОСОБА_6 , як власника, в клопотанні не наведено.

В зв`язку з цим, доводи клопотання щодо незаконності обшуку внаслідок недотримання вимог ч.3 ст.223 КПК України, слідчий суддя вважає безпідставними.

Стосовно доводів клопотання про те, що вилучений в ході обшуку транспортний засіб не відповідає критеріям речових доказів, визначеним ст.98 КПК України, слідчий суддя враховує, що в рамках кримінального ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.303 КК України, у сутенерстві (діях по забезпеченню заняття проституцією іншою особою), вчиненому щодо кількох осіб, за попередньою змовою групою осіб.

За обставинами кримінального провадження вбачається, що під час здійснення інкримінованих підозрюваним кримінальних правопорушень, ОСОБА_6 використовував транспортний засіб для перевезення жінок до місць надання сексуальних послуг.

Згідно повідомлення про підозру та зміну раніше повідомленої підозри дійсно вбачається, що ОСОБА_6 інкримінується вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.303 КК України, за обставинами якого зазначено про використання ним для здійснення перевезення жінок до місць надання сексуальних послуг іншого транспортного засобу Шевролет Лачетті.

Поряд з цим, слідчий суддя враховує, що досудове розслідування у кримінальному провадженні ще триває та встановлюються обставини вчиненого кримінального правопорушення, що підлягають доказуванню в силу ст.91 КПК України, з урахуванням чого може змінюватись і раніше повідомлена ОСОБА_6 підозра.

При цьому, з протоколу допиту свідка ОСОБА_7 від 18.01.2024 року вбачається, що остання прямо вказувала в своїх показах про використання ОСОБА_6 , окрім іншого, транспортного засобу «Audi A6» для перевезення її та інших жінок, що на теперішній час в достатній мірі свідчить про використання підозрюваним цього транспортного засобу при вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та його відповідність критеріям речових доказів, визначеним ст.98 КПК України.

Згідно ч.1 ст.131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження, одним із яких відповідно до п.7 ч.2 вказаної статті є арешт майна.

Частиною 3 ст.132 КПК України визначено, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Згідно ч.ч.1,2 ст.167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом.

Тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: 1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; 4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

Частинами 1 та 2 ст.168 КПК України встановлено, що тимчасово вилучити майно може кожен, хто законно затримав особу в порядку, передбаченому статтями 207,208,298-2 цього Кодексу. Кожна особа, яка здійснила законне затримання, зобов`язана одночасно із доставленням затриманої особи до слідчого, прокурора, іншої уповноваженої службової особи передати їй тимчасово вилучене майно. Факт передання тимчасово вилученого майна засвідчується протоколом.

Тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди (ч.2 ст.170 КПК України).

В свою чергу ч.3 ст.170 КПК України передбачено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.174 КПК України встановлено, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Згідно ч.ч.1,2 ст.100 КПК України, речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.

Речовий доказ або документ, наданий добровільно або на підставі судового рішення, зберігається у сторони кримінального провадження, якій він наданий. Сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішеннях ЄСПЛ у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Малама проти Греції», «Україна-Тюмень проти України», «Спорронг та Льонрот проти Швеції» констатовано, що перша та найважливіша вимога ст.1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним. Також суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти через вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку - вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Враховуючи, що вилучений транспортний засіб є речовим доказом у кримінальному провадженні, слідчий суддя також приймає до уваги, що на теперішній час немає жодної процесуальної доцільності у забороні користуватися ним, оскільки з урахуванням характеру та обставин кримінального правопорушення проведення у даному кримінальному провадженні за необхідності слідчих дій з даним транспортним засобом можливе без позбавлення права користуватися ним власника автомобіля, який має й забезпечити належне збереження його як речового доказу у кримінальному провадженні.

За вказаних вище обставин, слідчий суддя приходить до висновку, що на теперішній час буде виправданим зняття арешту з автомобіля в частині позбавлення права користування останнім та повернення його власнику в користування та на відповідальне зберігання, як речового доказу, що забезпечить збереження транспортного засобу як речового доказу та дотримання прав власника на користування майном.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.131,132,170,174,369-372 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:

Клопотання адвоката ОСОБА_5 в інтересах підозрюваного ОСОБА_6 про скасування арешту майна задовольнити частково.

Скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, застосовані згідно ухвали слідчого судді Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 березня 2024 року у справі №203/1163/24, провадження №1кс/0203/997/2024, в рамках кримінального провадження №0000469, а саме: скасувати арешт в частині заборони користування транспортним засобом - автомобілем «Audi A6», д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова vin: НОМЕР_2 , що на праві власності належить підозрюваному ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 повернувши його останньому в користування та на відповідальне зберігання, як речового доказу.

В частині скасування арешту у вигляді заборони відчуження та розпорядження транспортним засобом в задоволенні клопотання відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту її постановлення.

Слідчий суддя ОСОБА_1