ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/2068/16-к Номер провадження 11/814/7/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника ОСОБА_3 обвинуваченихОСОБА_4 , ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 ОСОБА_3 , ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за апеляцією прокурора ОСОБА_10 на постанову Кременчуцького районного суду Полтавської області від 12 вересня 2022 року,

в с т а н о в и л а :

Цією постановою повернуто прокурору для усунення недоліків кримінальну справу щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , судимого

05 листопада 2012 року Крюківським районним судом м. Кременчук за ч.2 ст.121, ч.3 ст.365, ч.1 ст.70 КК України на 9 років позбавлення волі,

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , не судимого.

Ухвалене рішення місцевий суд мотивував тим, що обвинувальний висновок щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_3 : містить неконкретне обвинувачення; складений неповно, схематично, тобто з порушенням вимог ст.223 КПК України, в ньому відсутнє приведення всіх доказів на підтвердження обвинувачення, а також доводів обвинувачених на свій захист та результатів їх перевірки; належним чином не затверджений прокурором, оскільки підпис у графі «Затверджую» не скріплено печаткою, а тому наведені вище недоліки унеможливлюють належний, повний, об`єктивний і законний судовий розгляд на підставі цього обвинувального висновку, порушують права ОСОБА_9 й ОСОБА_3 , у тому числі на захист і справедливий суд, позбавляють ухвалити справедливе судове рішення.

Згідно з обвинувальним висновком ОСОБА_9 та ОСОБА_3 органом досудового слідства обвинувачуються в тому, що вони 19 травня 2007 року приблизно о 12 годині 30 хвилин у службовому кабінеті №114 Крюківського районного відділу міліції по вул. Приходька, 33 у м. Кременчук Полтавської обл., будучи працівниками правоохоронних органів, здійснюючи свої функції представників влади, діючи за попередньою змовою між собою групою осіб, всупереч вимогам Закону України «Про міліцію», явно виходячи за межі наданих їм прав та повноважень, примушуючи до зізнання у вчиненні злочину, умисно застосували до ОСОБА_11 фізичне насильство, завдавши численних ударів руками та ногами, а також тупими предметами в різні частини тіла, чим заподіяли йому легкі тілесні ушкодження, в тому числі ті, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Такі дії ОСОБА_9 та ОСОБА_3 органом досудового слідства кваліфіковані за ч.2 ст.365 КК України як умисне вчинення службовою особою працівником правоохоронного органу, дій, які явно виходять за межі наданих їй прав і повноважень, що супроводжувалось насильством щодо потерпілого у вигляді заподіяння останньому численних тілесних ушкоджень за попередньою змовою з іншим працівником правоохоронного органу, за відсутності ознак катування.

В апеляції прокурор просить скасувати постанову Кременчуцького районного суду Полтавської області від 12 вересня 2022 року та повернути кримінальну справу щодо ОСОБА_9 й ОСОБА_3 на новий судовий розгляд. Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції дійшов безпідставного висновку про повернення справи для усунення недоліків із посиланням на неконкретність пред`явленого ОСОБА_9 , ОСОБА_3 обвинувачення та не врахував те, що складений щодо них обвинувальний висновок щодо відповідає всім вимогам, визначеним у ст.223 КПК України 1960 року, був затверджений, а саме підписаний, прокурором м. Кременчук, а положення КПК України 1960 року не передбачають конкретну форму затвердження обвинувального висновку.

07 серпня 2023 року суддею-доповідачем відмовлено у прийнятті до свого розгляду апеляції представника потерпілої ОСОБА_12 - адвоката ОСОБА_13 , на постанову Кременчуцького районного суду Полтавської області від 12 вересня 2022 року, оскільки її було подано особою, яка не має права оскаржувати вказане судове рішення, а тому розгляд за цією апеляцією не здійснюється.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку прокурора на підтримку апеляції, заперечення обвинувачених і захисника проти задоволення апеляції, перевірила матеріали кримінальної справи, обговорила доводи апеляції та дійшла висновку про те, що апеляція підлягає до задоволення з огляду на таке.

Частиною 1 ст.365 КПК України 1960 року передбачено, що постанова суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляції.

Відповідно до вимог ст.249-1 КПК України 1960 року суддя своєю постановою повертає справу прокурору у разі, якщо прокурором були суттєво порушені вимоги ст.ст.228-232 КПК України 1960 року, для усунення виявлених порушень.

Із системного аналізу положень кримінально-процесуального законодавства вбачається, що підставою для прийняття такого рішення є наявність саме суттєвих порушень вимог кримінально-процесуального закону, які перешкоджають призначенню справи до судового розгляду та не можуть бути усунуті в ході розгляду справи.

У п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 «Про практику застосування кримінально-процесуального законодавства при попередньому розгляді кримінальних справ у судах першої інстанції» визначено, що суттєвими порушеннями при складанні обвинувального висновку, правильність якого повинен перевірити прокурор, слід вважати такі порушення вимог ст.ст.223, 224 КПК України 1960 року, які виключають можливість здійснення обвинуваченим свого захисту та прийняття судом законного рішення у справі з урахуванням такого обвинувального висновку.

Однак суд першої інстанції, повертаючи кримінальну справу щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_3 у порядку ст.249-1 КПК України 1960 року, вимог кримінально-процесуального закону не дотримався.

Згідно з ч.ч.1, 5 ст.223 КПК України 1960 року після закінчення слідства і виконання вимог ст.ст.217-222 КПК України 1960 року слідчий складає обвинувальний висновок.

Обвинувальний висновок підписує слідчий із зазначенням місця і часу його складання.

Пунктом 1 ч.1 ст.229 КПК України 1960 року унормовано, що, перевіривши справу з обвинувальним висновком, прокурор або його заступник приймає одне з рішень, до яких належить, у тому числі затвердження обвинувального висновку.

Обвинувальний висновок щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_3 складено й підписано слідчим, а також затверджено прокурором шляхом його підпису в графі про затвердження, тобто з дотриманням приписів ч.ч.1, 5 ст.223, п.1 ч.1 ст.229 КПК України 1960 року (т.5 а.с.227-246). Натомість, кримінально-процесуальний закон не містить такої вимоги до обвинувальних висновків, як скріплення їх печаткою, а тому мотиви місцевого суду в цій частині є безпідставними.

Аналогічний висновок у контексті дотримання прокурором положень закону при складанні обвинувального акта сформовано Верховним Судом у постанові від 10 червня 2021 року (справа №638/1317/19, провадження № 51-6367км20), який із огляду на аналогічність обставин, правового застосування та регулювання, є релевантним для врахування.

Натомість правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 09 липня 2015 року (справа №5-50кс15), на яку послався місцевий суд, стосується суто визначення ознак офіційного документа як предмета кримінального правопорушення, а тому її врахування при вирішенні питання про відповідність обвинувального акта вимогам КПК України 1960 року є необгрунтованим.

Частинами 2, 4 ст.223 КПК України 1960 року передбачено, що обвинувальний висновок складається з описової і резолютивної частини. В описовій частині зазначаються: обставини справи як їх встановлено на досудовому слідстві; місце, час, способи, мотиви і наслідки злочину, вчиненого кожним з обвинувачених, а також докази, які зібрано в справі, і відомості про потерпілого; показання кожного з обвинувачених по суті пред`явленого йому обвинувачення, доводи, наведені ним на свій захист, і результати їх перевірки; наявність обставин, які обтяжують та пом`якшують

його покарання.

У резолютивній частині наводяться відомості про особу кожного з обвинувачених, коротко викладається суть пред`явленого обвинувачення з зазначенням статті кримінального закону, яка передбачає даний злочин.

З аналізу обвинувального висновку щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_3 видно, що він містить зазначення наведених вище відомостей, у тому числі показань обвинувачених по суті пред`явленого їм обвинувачення з доводами, висунутими ними на свій захист, та доказів, які, за версією сторони обвинувачення, спростовують такі показання, в тому числі за результатами перевірки останніх, і доводять винуватість ОСОБА_9 , ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого їм злочину.

Викладена в обвинувальному висновку суть пред`явленого ОСОБА_9 та ОСОБА_3 обвинувачення узгоджується з диспозицією ч.2 ст.365 КК України, та містить обставини цього злочину з описом всіх його об`єктивних та суб`єктивних ознак, включаючи кваліфікуючі ознаки, а тому суд відповідно до вимог ст.275 КПК України 1960 року повинен надати юридичну оцінку діям ОСОБА_9 та ОСОБА_3 у межах пред`явленого їм обвинувачення.

Мотиви ж місцевого суду, які зводяться до неконкретизації пред`явленого ОСОБА_9 та ОСОБА_3 обвинувачення, як підстава для повернення кримінальної справи прокурору для усунення недоліків, не відповідають матеріалам справи.

При цьому, КПК України 1960 року не надає повноважень суду до ухвалення вироку чи іншого рішення по суті справи перевіряти правильність чи повноту визначення прокурором обсягу обвинувачення або зобов`язувати змінювати його суть, оскільки визначення обсягу обвинувачення при направленні обвинувального висновку до суду належить виключно до повноважень прокурора.

До виходу в нарадчу кімнату суд першої інстанції не вправі надавати процесуальну оцінку обсягу обвинувачення та вирішувати питання про його обгрунтованість і доведеність доказами.

Разом з тим, приймаючи рішення про повернення справи прокурору в порядку ст.249-1 КПК України 1960 року суд першої інстанції без розгляду справи по суті передчасно вдався до оцінки формулювання та обсягу пред`явленого обвинувачення, а також до вирішення тих питань, які не є предметом розгляду на цій стадії провадження та підставою для повернення справи прокурору за правилами ст.249-1 КПК України.

Також, посилаючись на неконкретність пред`явленого ОСОБА_9 та ОСОБА_3 обвинувачення, місцевий суд не врахував висновки Верховного Суду, який у межах цієї кримінальної справи в постанові від 10 листопада 2020 року, відхилив доводи сторони захисту щодо неконкретності висунутого обвинувачення та зазначив, що обвинуваченому були повідомлені всі деталі інкримінованого йому діяння та його правова кваліфікація в обсязі, достатньому для того, щоб мати можливість ефективно здійснювати свій захист. Позиція сторони захисту під час розгляду справи в судах трьох інстанцій свідчить про повне розуміння стороною захисту фактичної та юридичної складових обвинувачення.

Необгрунтовано суд першої інстанції навів твердження і про те, що в обвинувальному висновку не конкретизовано в чому полягає істотність заподіяння шкоди, вказавши, що ч.1 ст.365 КК України передбачає кримінальну відповідальність лише за діяння, якими заподіяно істотну шкоду.

Проте в контексті викладеного вище місцевий суд знову не врахував висновки суду касаційної інстанції, наведені в зазначеному вище рішенні, про те, що відповідно до усталеної практики Верховного Суду об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч.2 ст.365 КК України, вичерпується діями, які явно виходять за межі наданих працівнику правоохоронного органу прав чи повноважень і містить принаймні одну з ознак: супроводжуються насильством або погрозою застосування насильства, застосуванням зброї чи спеціальних засобів або болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями, за відсутності ознак катування. Заподіяння наслідків у вигляді істотної шкоди в розумінні п.3 примітки до ст.364 КК України не є обов`язковою умовою для кваліфікації дій за ч.2 ст.365 КК України.

ОСОБА_9 та ОСОБА_3 і було пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.365 КК України, за відсутності вказівки про заподіяння ними істотної шкоди, що, як установлено вище, не суперечить вимогам закону.

Окрім того, поза увагою першої судової інстанції залишилось те, що, враховуючи приписи кримінально-процесуального закону, деталі обставин заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому, суд має змогу встановити під час судового розгляду справи шляхом більш повного й ретельного дослідження та, за необхідності, витребування доказів.

У межах апеляційного перегляду оскарженого рішення під час перевікри матеріалів кримінальної справи колегією суддів не встановлено тих суттєвих порушень вимог КПК України 1960 року щодо обвинувального висновку, які утворювали би достатню та виправдану підставу для повернення кримінальної справи прокурору в порядку ст.249-1 КПК України. Натомість, суд першої інстанції помилково встановив наявність обставин, що позбавляють можливості здійснення обвинуваченими свого захисту, розгляду справи судом та прийняття законного рішення у справі з урахуванням наявного обвинувального висновку.

Таким чином, висновок місцевого суду про необхідність повернення кримінальної справи прокурору для усунення недоліків не відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Допущені судом першої інстанції порушення вимог кримінально-процесуального закону є істотними, через це оскаржувану постанову належить скасувати та повернути кримінальну справу на новий судовий розгляд в суд першої інстанції, під час якого необхідно врахувати наведене вище, провести розгляд справи відповідно до положень кримінально-процесуального законодавства та ухвалити судове рішення, яке би відповідало вимогам закону.

Отже, апеляція підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.365, 366, 377, 382 КПК України 1960 року, розділом ХІ Перехідних положень КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а :

Апеляцію прокурора ОСОБА_10 задовольнити.

Постанову Кременчуцького районного суду Полтавської області від 12 вересня 2022 року про повернення кримінальної справи щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_3 для усунення недоліків прокурору скасувати.

Повернути кримінальну справу щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_3 на новий судовий розгляд в суд першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_5