УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2024 року

м. Київ

справа № 523/23094/21

провадження № 51 - 5098 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Суворівського районного суду м. Одеси від 17 січня 2022 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року в кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001433, по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Березівка Одеської області, проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Суворівського районного суду м. Одеси від 17 січня 2022 року ОСОБА_4 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. На підставі статей 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_4 від відбування покарання у виді обмеження волі з іспитовим строком на 1 рік з покладенням на неї обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1, ст. 76 КК України.

Відповідно до обставин, детально наведених у вироку суду, 16 вересня 2021 року о 17:40 год, ОСОБА_4 , прибула до магазину «Єва» (ТОВ «РУШ»), що розташований за адресою: м. Одеса, просп. Добровольського № 139. Перебуваючи в приміщенні торгівельного залу магазину, викрала майно, яке належить ТОВ «РУШ». З викраденим майном з місця кримінального правопорушення зникла, розпорядившись ним на власний розсуд та спричинивши підприємству матеріальну шкоду на загальну суму 728,08 грн.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 30 серпня 2022 року апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_4 залишив без задоволення, апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури задовольнив. Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 17 січня 2022 року змінив у частині призначення покарання та призначив ОСОБА_4 покарання за ч. 1 ст. 185 КК України у виді штрафу в розмірі 17000 грн. В іншій частині вирок залишив без змін.

13 травня 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга засудженої ОСОБА_4 , яка ухвалою Касаційного кримінального суду від 16 травня 2024 року була залишена без руху. У межах наданого строку та на виконання ухвали касаційного суду засуджена ОСОБА_4 подала нову касаційну скаргу, в якій порушує питання про скасування оскаржуваних судових рішень.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженої.

Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, зазначає, що під час судового розгляду без захисника не розуміла суть обвинувачення та помилково погодилася на розгляд провадження в порядку ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України). Вказує, що у її діях відсутній склад злочину. Зазначає, що суди, призначаючи покарання, не врахували той факт, що вона є особою похилого віку та отримує мінімальне пенсійне забезпечення, проживає із сестрою, яка потребує стороннього догляду та значних витрат на лікування.

Перевіривши доводи касаційної скарги засудженої, які є аналогічними доводам її апеляційної скарги, та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Статтею 433 КПК України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Приписами ст. 438 КПК України встановлено, що підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Водночас колегія суддів касаційного суду звертає увагу, що доводи касаційної скарги засудженої про відсутність в її діях складу злочину фактично зводяться до переоцінки доказів і встановлених у справі обставин, що на підставі вимог ст. 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.

Доводи касаційної скарги засудженої з приводу того, що під час судового розгляду без захисника вона не розуміла суть обвинувачення та помилково погодилася на розгляд провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Як убачається з оскаржуваних судових рішень, у суді першої інстанції засуджена ОСОБА_4 у повному обсязі визнала себе винуватою у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, у зв`язку з чим суд, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, дійшов висновку про недоцільність дослідження доказів, оскільки фактичні обставини справи ніким не оспорювалися. Водночас місцевий суд з`ясував можливість розгляду справи в порядку скороченого провадження, роз`яснив наслідки такого розгляду. До того ж суд першої інстанції, розглядаючи провадження у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, здійснив допит обвинуваченої ОСОБА_4 та дослідив матеріали, що характеризують її особу, дійшов висновку про винуватість останньої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України і призначив їй відповідне покарання.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції, апеляційний суд встановив, що відповідно до журналу судового засідання, у суді першої інстанції головуючий суддя з`ясував у обвинуваченої правильність розуміння положень ч. 3 ст. 349 КПК України, на що остання зазначила свою добровільну позицію.

З огляду на вказане, апеляційний суд слушно зауважив, що він позбавлений можливості переглядати вирок місцевого суду в частині встановлених судом першої інстанції обставин вчинення кримінального правопорушення, доведеності вини та правильності кваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_4 , оскільки, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, обвинувачена позбавлена права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Варто зауважити, що участь захисника у цьому провадженні не є обов`язковою. Будь-яких відомостей або посилань ОСОБА_4 на те, що вона була обмежена у виборі захисника касаційна скарга не містить.

Отже, доводи засудженої в цій частині не можна вважати слушними.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що судом першої інстанції був проведений судовий розгляд у повній відповідності з положеннями ч. 3 ст. 349 КПК України та із забезпеченням необхідних умов для реалізації сторонами їх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, а тому інші докази не досліджувалися в ході судового розгляду.

Щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженої.

Обґрунтовуючи вказані доводи вказує, що суди, призначаючи покарання, не врахували той факт, що вона є особою похилого віку та отримує мінімальне пенсійне забезпечення, проживає із сестрою, яка потребує стороннього догляду та значних витрат на лікування.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Статті 65-75 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, а також звільнення від покарання та його відбування.

Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Водночас дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції, при призначенні ОСОБА_4 покарання у виді обмеження волі та звільняючи від його відбування з випробуванням, згідно з указаними нормами закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а також дані про особу обвинуваченої, яка раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася, не працює.

Також місцевий суд урахував обставини, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання, а саме: щире каяття та вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин зумовлених хворобою сестри, яку вона доглядає. Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання, не встановлено.

Втім суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок місцевого суду, дійшов до переконання, що місцевий суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, оскільки призначив обвинуваченій ОСОБА_4 покарання у виді обмеження волі, яке не може бути застосовано до особи, яка досягла пенсійного віку.

У зв`язку з цим суд апеляційної інстанції вмотивовано призначив ОСОБА_4 , як особі пенсійного віку, більш м`яке покарання, передбачене ч. 1 ст. 185 КК України, у виді штрафу в мінімальному розмірі.

Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК України.

У той же час, касаційна скарга засудженої ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону яке перешкодило чи могло перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення ст. 412 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміни судових рішень на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України.

Оскільки з касаційної скарги засудженої, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 на вирок Суворівського районного суду м. Одеси від 17 січня 2022 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 30 серпня 2022 року стосовно неї відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3