КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря судового засідання - ОСОБА_4

за участю:

прокурора - ОСОБА_5

представника власника майна - ОСОБА_6

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого суді Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2023 року,-

В с т а н о в и л а:

Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у сфері протидії організованій злочинності Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 про арешт майна та накладено арешт на майно, яке було вилучено 16.10.2023 в ході проведення обшуку транспортного засобу марки "RENAULT" модель "CLIO" д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який відповідно до відомостей із ГСЦ МВС України знаходиться у володінні ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та яким фактично користується підозрюваний ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в рамках кримінального провадження № 0001096 від 12.06.2023, а саме на:

- автомобіль марки "RENAULT" модель "CLIO" д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 .

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, представник власника майна подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2023 року, постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання.

Мотивуючи свою апеляційну скаргу вказує на те, що оскаржувана ухвала слідчого судді є незаконною і необґрунтованою, а тому підлягає скасуванню.

Так, апелянт в своїй апеляційній скарзі звертає увагу на те, що ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 12.10.2023 не надано дозволу на вилучення вказаного транспортного засобу.

В силу положень ч. 7 ст. 236 КПК України, зазначений транспортний засіб є тимчасово вилученим майном, яке не відповідає критеріям визначеним ст. 98 КПК України та не є безпосередньо предметом кримінальних правопорушень, що розслідуються, а органом досудового розслідування зворотного не доведено. Хоча в матеріалах справи і міститься постанова слідчого про визнання цього майна речовим доказом у кримінальному провадженні, однак з огляду на вказану постанову органу досудового розслідування таке визнання даного майна речовим доказом у кримінальному провадженні носить сугубо формальний характер, оскільки в ній, як і в самому клопотанні прокурора про арешт майна, не приведено жодного обґрунтування, якому чи яким із критеріїв ст. 98 КПК України відповідає це майно.

Крім того, представник власника майна звертає увагу апеляційного суду і на кваліфікацію кримінального правопорушення, щодо якого триває досудове розслідування, на зміст об`єктивної сторони вказаного кримінального правопорушення та зазначає про те, що вказаний транспортний засіб не може бути речовим доказом під час здійснення досудового розслідування за ч. 5 ст. 185 КК України. В розумінні вимог ст. 98 КПК України вилучений транспортний засіб не було набуто кримінально протиправним шляхом та не отримано внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а відтак він не зберіг сліди чи інші відомості, що можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Також цей транспортний засіб не підлягає і спеціальній конфіскації.

Таким чином, як вважає апелянт, покладені в основу слідчого судді мотиви, які стали підставою накладення арешту на вказане майно з метою збереження речового доказу та застосування спеціальної конфіскації є непереконливими, так як з огляду на матеріали кримінального провадження вбачається, що дане майно було придбано ОСОБА_7 особисто та належить їй.

Окрім цього, при зверненні з клопотанням прокурором пропущено процесуальний строк, визначений ч. 5 ст. 171 КПК України.

Враховуючи, що розгляд справи відбувся без участі власника майна або його представника, копія оскаржуваної ухвали отримана адвокатом лише 15.11.2023, а відтак строк на апеляційне оскарження апелянтом не пропущено.

Заслухавши доповідь судді, думку представника власника майна, яка підтримала подану апеляційну скаргу та просила її задовольнити, прокурора про законність ухвали слідчого судді та необхідності залишення її без змін, перевіривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апелянтом не було пропущено строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2023 року з огляду на положення абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, а її апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів, Офісом Генерального прокурора здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0001096 від 12.06.2023 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 185, ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 289 КК України.

16.10.2023 в порядку ст. ст. 276-278 КПК України ОСОБА_8 повідомлено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України, за вчинення якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з конфіскацією майна.

З метою уникнення імовірно застосованого покарання у вигляді конфіскації майна, ОСОБА_8 має у користуванні та розпорядженні автомобіль марки «RENAULT» модель «CLIO» д.н.з. НОМЕР_3 , VIN: НОМЕР_2 , який відповідно до відомостей із ГСЦ МВС України знаходиться у володінні ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є дружиною підозрюваного.

16.10.2023 на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва №757/44810/23-к від 06.10.2023 проведено обшук транспортного засобу марки «RENAULT» модель «CLIO» д.н.з. НОМЕР_3 , VIN: НОМЕР_2 , , в ході якого виявлено та вилучено: автомобіль марки «RENAULT» модель «CLIO» д.н.з. НОМЕР_3 , VIN: НОМЕР_2 .

Постановою старшого слідчого в ОВС Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_9 від 16.10.2023 зазначені вилучені речі визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0001096 від 12.06.2023.

Поряд з тим беручи до уваги той факт, що даний транспортний засіб відповідно до ст. 96-2 КК України був пристосований та використаний як засіб вчинення злочину та те, на даний час у ході досудового розслідування кримінального провадження здійснюється проведення відповідних криміналістичних експертиз, об`єктом дослідження яких є саме даний транспортний засіб, а з огляду на передбачуване за ч. 5 ст. 185 КК України покарання у вигляді конфіскації майна, на даний транспортний засіб може бути застосована спеціальна конфіскація.

20.10.2023 прокурор першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у сфері протидії організованій злочинності Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 звернувся до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва з клопотанням про арешт майна,яке було вилучено 16.10.2023 в ході проведення обшуку транспортного засобу марки "RENAULT" модель "CLIO" д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який відповідно до відомостей із ГСЦ МВС України знаходиться у володінні ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та яким фактично користується підозрюваний ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в рамках кримінального провадження № 0001096 від 12.06.2023, а саме на:

- автомобіль марки "RENAULT" модель "CLIO" д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 .

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2023 року клопотання прокурора задоволено.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення : 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Статтею 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Статтею 98 КПК України, визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Частиною 2 ст. 168 КПК України передбачено, що тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.

Згідно положенням ч. 4 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за вищу або нижчу ринкової вартості і знала чи повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій із ознак, зазначених у пунктах 1-4 частини першої статті 96-2 Кримінального кодексу України.

Пунктами 1-4 ч. 1 ст. 96-2 КК України передбачено, що спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно відповідає наступним ознакам:

1) одержані внаслідок вчинення злочину та/або є доходами від такого майна;

2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення злочину, фінансування та/або матеріального забезпечення злочину або винагороди за його вчинення;

3) були предметом злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), а у разі, коли його не встановлено, - переходять у власність держави;

4) були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

Відповідно до ч. 1 ст. 96-1 КК України, спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного злочину або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Вирішуючи питання про накладення арешту на вказане майно, слідчий суддя, всупереч твердженням апелянта, дотримався вимог ст. 170 КПК України і прийшов до обґрунтованого висновку з приводу наявності підстав для задоволення клопотання сторони обвинувачення та накладення арешту на зазначене в ньому майно.

З такими висновками слідчого судді колегія суддів погоджується та вважає, що стороною обвинувачення доведена необхідність в даному випадку застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Доводи апелянта про те, що вказане майно не відповідає критеріям речових доказів, є безпідставними, оскільки встановлені стороною обвинувачення фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що це майно може містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а отже відповідають ознакам речових доказів, зазначеним у ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для його арешту як речових доказів з метою збереження.

Решта доводів апеляційної скарги щодо порушень судом норм КПК України також не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та зазначені в апеляційній скарзі обставини не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали суду.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала слідчого судді постановлена у відповідності до вимог чинного законодавства, із з`ясуванням всіх обставин, які мають значення для вирішення справи, оскільки надані стороною обвинувачення матеріали доводять наявність правових підстав для накладення арешту на майно, а також того, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що надані суду матеріали є достатніми для застосування в рамках даного кримінального провадження заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

У зв`язку з цим, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали слідчого судді, а відтак апеляційна скарга представника власника майна ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 , за викладених в ній доводів, задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 170-173, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а:

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2023 року, якою задоволено клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у сфері протидії організованій злочинності Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 про арешт майна та накладено арешт на майно, яке було вилучено 16.10.2023 в ході проведення обшуку транспортного засобу марки "RENAULT" модель "CLIO" д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який відповідно до відомостей із ГСЦ МВС України знаходиться у володінні ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та яким фактично користується підозрюваний ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в рамках кримінального провадження № 0001096 від 12.06.2023, а саме на:

- автомобіль марки "RENAULT" модель "CLIO" д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , - залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 , - без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

_____________ _________________ _______________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-сс/824/674/2024 Категорія ст. 170 КПК України

Унікальний № 757/47335/23-к

Слідчий суддя суду 1-ї інстанції: ОСОБА_10

Доповідач: ОСОБА_1