ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 686/21047/22

Провадження № 11-кп/4820/399/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря с/з ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хмельницькому, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_6 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 квітня 2024 року про продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_7 ,обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 186 ч.ч. 2,4 КК України, у кримінальному провадженні №0002354 внесеному до ЄРДР 25.11.2021 року,-

в с т а н о в и л а:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 квітня 2024 року,за результатами розгляду клопотання прокурора, ОСОБА_7 ,обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 186 ч.ч. 2,4 КК України, продовжено дію обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 28 червня 2024 року включно, із визначенням застави у розмірі 55 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 166 540 грн. та покладених у разі внесення застави обов`язків відповідно до ухвали суду від 23.10.2023 року.

Своє рішення суд обґрунтовував тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 186 ч.ч. 2,4 КК України, які зокрема відносяться до тяжких корисних злочинів, у справі не з`ясовані обставини, встановлені під час кримінального провадження, не перевірено їх доказами, в тому числі не допитані усі потерпілі та свідки, а тому обвинувачений, перебуваючи на волі, може незаконно на них впливати та перешкоджати кримінальному провадженню. Крім того, ОСОБА_7 , за місцем реєстрації не мешкав, офіційно не працевлаштований, не одружений, раніше судимий за аналогічні злочини. Такі обставини на думку суду, свідчать про ризики переховування обвинуваченим від суду, а також можливість продовження злочинної діяльності.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

На вказане рішення захисник обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 квітня 2024 року та обрати щодо обвинуваченого запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Вважає ухвалу суду необґрунтованою та незаконною, а тому, на його думку, вона підлягає скасуванню.

Зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, ризики, які передбачені ст. 177 КПК України, не доведені прокурором і заявлені формально, а також не підтверджуються відповідними доказами, тому відсутні будь-які дані, які б свідчили про те, що більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти ризикам, передбаченим у зазначеній статті.

Узагальнені позиції учасників апеляційного перегляду провадження.

Під час апеляційного перегляду ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 підтримали подану захисником апеляційну скаргу.

Прокурор заперечив проти її задоволення, вважав ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 квітня 2024 року законною та обґрунтованою.

Заслухавши суддю доповідача, учасників апеляційного перегляду провадження, вивчивши матеріали провадження та апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Мотиви суду з посиланням на норми кримінального та процесуального закону.

Відповідно до вимог ст.2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того, стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику суду.

Відповідно до ст.29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовується в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного виходить, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

ЄСПЛ наголосив, що пунктом 3 статті 5 Конвенції гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження. Зокрема, ЄСПЛ послався на практику застосування статті 5 Конвенції у рішення «Кудла проти Польщі» та «МакКей проти Сполученого Королівства». У вказаних рішеннях ЄСПЛ констатував, що основною метою статті 5 Конвенції є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд, за клопотанням прокурора, зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів перевіряє дотримання судом першої інстанції вимог ст.177, 183, 184, 197, 199 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Конвенцією покладається обов`язок вжити заходи до забезпечення прав людини, яка тримається під вартою.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Свершов проти України» тяжкість злочину, в якому обґрунтовано підозрюється особа, має суттєве значення, однак не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою.

Виходячи зі змісту ст.177 ч.2 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ст.177 ч.1 КПК України.

Перевіркою наданих до апеляційного суду матеріалів встановлено, що зазначені вимоги закону судом першої інстанції дотримано в повному обсязі.

Колегія суддів вважає достатньо обґрунтованими мотиви суду, викладені в ухвалі про продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу в виді тримання під вартою на час судового розгляду. Приймаючи рішення про продовження строку тримання під вартою суд в повній мірі врахував, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст.186 ч.ч.2,4 КК України, які зокрема відносяться до тяжких корисних злочинів. Виходячи із пред`явленого йому обвинувачення, а також враховуючи дані про його особу, який за місцем реєстрації не мешкав, офіційно не працевлаштований, раніше судимий за аналогічні злочини. Зокрема 09.08.21 року був засуджений Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області за ст 186 ч.2, 75,76 КК України до покарання в виді 4 років позбавлення волі з випробуванням на 2 роки, вирок суду набрав законної сили. Зважаючи на встановлені обставини, колегія суддів погоджується з висновками суду про існування реальних ризиків в поведінці обвинуваченого, передбачених ст. 177 КПК України. Отже, знаючи, яке кримінальне покарання йому загрожує, обвинувачений може переховуватися від суду та продовжити злочинну діяльність.

Крім того, під час апеляційного перегляду провадження встановлено, що судове слідство за обвинуваченням ОСОБА_7 за ст. 186 ч.2,4 КК України не завершено, не допитаний потерпілий ОСОБА_8 , інші обвинувачені ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , сам обвинувачений ОСОБА_7 , тому колегія суддів відкидає апеляційні доводи захисту про відсутність ризику незаконного поза процесуального впливу обвинуваченого ОСОБА_7 на інших учасників кримінального провадження.

Таким чином, судом враховані дані про особу обвинуваченого, обсяг обвинувачення та суспільну небезпечність інкримінованих йому злочинів, всі ризики, встановлені під час обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, які з огляду на вказане не зменшилися та продовжують існувати.

Враховуючи наведене, доводи захисника, викладені в апеляційній скарзі щодо відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, в поведінці обвинуваченого, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки судом першої інстанції при вирішенні питання продовження дії запобіжного заходу були повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою чи продовження строку його дії.

Посилання захисника обвинуваченого у поданій апеляційній скарзі про можливість застосувати до нього запобіжний захід, у вигляді домашнього арешту,колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судом першої інстанції при розгляді клопотання прокурора не встановлено достатніх стримуючих факторів від порушень з боку обвинуваченого своїх зобов`язань в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу. Не наведено доводів, які б вказували на належну процесуальну поведінку обвинуваченого в разі обрання йому запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою і в апеляційній скарзі.

А тому, зважаючи на тяжкість висунутого обвинувачення, яка з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, судом цілком правильно зазначено, що запобігання встановленим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів до обвинуваченого не можливо.

За таких обставин, проаналізувавши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що тяжкість обвинувачення, дані про особу обвинуваченого, обумовлюють доцільність продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою та виправдовують обмеження його особистої свободи на певний час.

З огляду на наведене, ухвала суду є законною, обґрунтованою та вмотивованою, відповідає вимогам ст.370, 372 КПК України, практиці ЄСПЛ, а тому підстав для її скасування чи зміни, за вимогами апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає.

Порушень судом вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування ухвали в даному провадженні не встановлено.

Керуючись ст.ст.177, 178, 183, 404, 422-1 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 квітня 2024 року, якою строк тримання під вартою ОСОБА_7 продовжено до 28 червня 2024 року включно з визначенням розміру застави 166 540 грн - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2