УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2024 року

м. Київ

справа № 756/9676/23

провадження № 51-3062ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 16 травня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000332, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 ),

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 30 січня 2024 року ОСОБА_4 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК, і призначено їй покарання у виді штрафу в розмірі 5 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 85 000 грн.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватою і засуджено за те, що вона, будучи судимою за ч. 2 ст. 309 КК, протягом року після засудження за вказаною нормою закону вчинила три епізоди незаконного придбання, зберігання та перевезення психотропної речовини без мети збуту за таких обставин.

У неустановлені день, час та місці ОСОБА_4 придбала особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено, - ПМА (параметоксіамфетамін), загальною масою 0,157 г та психотропну речовину, обіг якої обмежено, - амфетамін, загальною масою 0,250 г, перевозила їх на автомобілі та зберігала при собі без мети збуту до моменту вилучення психотропних речовин працівниками поліції, які 20 березня 2023 року приблизно об 11:40 зупинили її на АДРЕСА_2 .

Крім того, у невстановлений досудовим розслідуванням день, час та місці, ОСОБА_4 придбала психотропну речовину, обіг якої обмежено, - амфетамін, загальною масою 1,354 г, перевозила її на автомобілі та зберігала при собі без мети збуту до моменту вилучення психотропної речовини працівниками поліції, які 25 березня 2023 року приблизно о 16:30 зупинили ОСОБА_4 на АДРЕСА_3 .

Також, 28 березня 2023 року у невстановлений досудовим розслідуванням час, ОСОБА_4 прибула за отриманим у повідомленні місцем розташування психотропної речовини ( АДРЕСА_4 ), де помітила прозорий поліетиленовий зіп-пакет з психотропною речовиною, обіг якої обмежено, - амфетамін, загальною масою 0,569 г, який підняла, таким чином придбала, та перевозила її на автомобілі й незаконно зберігала при собі без мети збуту до моменту вилучення психотропної речовини працівниками поліції, які цього ж дня приблизно о 15:20, зупинили ОСОБА_4 на АДРЕСА_5 .

Київський апеляційний суд ухвалою від 16 травня 2024 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі та узагальнені доводи особи, яка її подала

У поданій касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності винуватості та юридичної кваліфікації дій засудженої, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі засудженої через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

На переконання сторони обвинувачення, суд апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку, всупереч ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) не проаналізував доводів, викладених в апеляційній скарзі прокурора, стосовно того, що призначене місцевим судом ОСОБА_4 покарання у виді штрафу не є достатнім для її виправлення і попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Як зазначає прокурор, жодна із врахованих судом обставин не дає обґрунтованих підстав вважати, що виправлення і перевиховання засудженої можливе без призначення більш суворого покарання, ніж штраф.

Сторона обвинувачення наголошує на тому, що суд залишив поза увагою те, що ОСОБА_4 є неодноразово судимою особою за вчинення аналогічних злочинів у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин їх аналогів та прекурсорів, що свідчить про її стійку антисоціальну спрямованість, прагнення вести незаконний спосіб життя і систематичний характер вчинення умисних кримінальних правопорушень.

За твердженням прокурора, призначене засудженій покарання у виді штрафу не є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, не є справедливим і не сприятиме визначеній у ст. 50 КК меті покарання.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновку суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень за обставин, установлених місцевим судом у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК, а також правильності кваліфікації її дій за ч. 2 ст. 309 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки законності й обґрунтованості судового рішення в цій частині прокурор не оскаржує.

Доводи прокурора стосовно невідповідності призначеного засудженій покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі ОСОБА_4 через м`якість, на переконання колегії суддів Верховного Суду, не є слушними з огляду на таке.

Статтями 50 і 65 КК передбачено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Відповідно до ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

З копії вироку місцевого суду, роздрукованого із Єдиного державного реєстру судових рішень, вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_4 покарання, врахував: ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК відноситься до нетяжких злочинів; особу засудженої, котра раніше судима за ст. 309 КК, розлучена, офіційно непрацевлаштована, має постійне місце реєстрації і проживання, за останнім характеризується посередньо, має на утриманні двох дітей 2008 і 2015 року народження, на обліках у нарколога та психіатра не перебуває. Крім того, місцевий суд визнав щире каяття ОСОБА_4 обставиною, що пом`якшує її покарання, та зазначив про відсутність обставин, які його обтяжують. Також суд зважив на те, що засуджена з метою позбутися залежності від вживання психоактивних речовин у період з 17 квітня до 10 травня 2023 року пройшла добровільний курс лікування від наркотичної залежності в медичному центрі ТОВ «Клініка імені ОСОБА_5 », де їй встановлено діагноз «Наркоманія. Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання стимуляторів. Епізодичне вживання».

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку про можливість призначення засудженій покарання у виді штрафу в максимальному розмірі санкції статті, за якою її засуджено.

Прокурор не погодився з вироком місцевого суду і подав апеляційну скаргу. У ній, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного ОСОБА_4 покарання тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення через м`якість, просив скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий, яким призначити засудженій покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік. На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків призначити засудженій остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік та штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн, призначеного за вироком Подільського районного суду м. Києва від 17 червня 2022 року, який виконувати самостійно.

Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 в апеляційному порядку, перевірив усі посилання й доводи, викладені прокурором в апеляційній скарзі, щодо невідповідності призначеного засудженій місцевим судом покарання внаслідок м`якості і, не встановивши підстав для скасування вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог.

Водночас суд, погодився з висновком місцевого суду стосовно призначеного засудженій покарання у виді штрафу та зважив на те, що ОСОБА_4 сплатила призначений їй штраф за вироком від 30 січня 2024 року, а також кошти на відшкодування витрат, пов`язаних із залученням експерта.

Також під час апеляційного розгляду суд не встановив підстав для застосування положень ст. 71 КК та призначення засудженій покарання за сукупністю вироків.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Підстав вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим через м`якість Верховний Суд не вбачає.

З огляду на викладене Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що з урахуванням пом`якшуючої покарання обставини, за відсутності обставин, що його обтяжують, а також даних про особу ОСОБА_4 , призначене їй покарання у виді штрафу в максимальному розмірі санкції статті, за якою її засуджено, з огляду на вимоги ст. 50 КК, узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення засудженої і попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, відповідає приписам ст. 65 КК та не буде явно несправедливим.

Колегія суддів враховує позицію прокурора про те, що ОСОБА_4 є неодноразово судимоюза вчинення аналогічних злочинів у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин їх аналогів та прекурсорів, однак у той же час вважає, що ця обставина не є достатньою, для того, щоб стверджувати, що обраний за цих обставин справи судом засудженій у межах санкції статті, за якою її засуджено, вид і розмір покарання не буде достатнім для її виправлення.

У цій частині Суд звертає увагу на те, що засуджена сплатила штраф як за попереднім вироком суду (17000 грн) від 17 червня 2022 року, так і за вироком, за яким їй призначено покарання у виді штрафу у максимальному розмірі санкції статті, за якою її засуджено. Більш того, ОСОБА_4 добровільно лікувалася від наркоманії, що свідчить про намагання стати на шлях виправлення, відбуваючи покарання у виді штрафу.

Наведені у касаційній скарзі прокурором доводи щодо необхідності призначення засудженій іншого більш суворого виду покарання не спростовують вказаних вище висновків судів попередніх інстанцій.

З урахуванням цього касаційний суд констатує, що ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою й обґрунтованою і за змістом відповідає приписам статей 370, 419 КПК, у ній наведені мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався, постановляючи рішення.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 16 травня 2024 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3