Справа № 943/42/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/464/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2024 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Буського районного суду Львівської області від 22 квітня 2024 року,

встановила:

вищевказаною ухвалою частково задоволено клопотання прокурора та обрано ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави на 60 днів. Строк дії ухвали з 22 квітня 2024 року до 20 червня 2024 року включно.

На ухвалу суду захисник ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу суду щодо ОСОБА_7 скасувати та ухвалити нову, якою змінити обвинуваченому запобіжний захід на домашній арешт.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник зазначає, що ухвала суду є незаконною у зв`язку із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Звертає увагу на відсутність доказів обґрунтованості обвинувачення у вчиненні ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, оскільки досудове розслідування проведено у цьому кримінальному провадженні необ`єктивно, без встановлення усіх обставин справи.

Вказує, що обвинувачений ОСОБА_7 потребує кваліфікованої медичної допомоги, яка в умовах слідчого ізолятора йому не надається.

Сторона захисту наголошує, що судом не враховано належним чином особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має стійкі соціальні зв`язки, за місцем проживання характеризується позитивно, підозрюється в скоєнні злочину вчиненого з необережності.

На думку апелянта, на даний момент усі зазначені прокурором ризики є необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності, у зв`язку з чим вважає обраний обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід надто суворим.

Стверджує, що застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту буде достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 подану апеляційну скаргу підтримали та просили таку задовольнити з мотивів, викладених у ній.

Прокурор ОСОБА_6 проти задоволення апеляційних вимог захисника заперечив.

Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали апеляційної скарги та матеріали контрольного провадження, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Частиною 1 ст. 404 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 331 КПК України передбачено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Як вбачається з наданих суду матеріалів, на до Буського районного суду Львівської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000951 щодо ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 286-1 КК України. Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 04 серпня 2023 року обвинуваченому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення застави, який неодноразово продовжувався.

Підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 стала наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема те, що існують підстави вважати, що останній може: переховуватись від суду, оскільки він обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачене покарання на строк від п`яти до десяти років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від п`яти до десяти років.

Також суттєвим є ризик можливого незаконного впливу обвинуваченого на потерпілих, свідків, експертів у цьому кримінальному провадженні, оскільки такі ще судом не допитані.

Крім того, суд першої інстанції при вирішенні питання про обрання обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою врахував особу обвинуваченого, його вік та стан здоров`я, що дозволяє застосування до нього запобіжного заходу, пов`язаного із позбавленням волі.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що з моменту взяття ОСОБА_7 під варту та до моменту вирішення клопотання прокурора, не змінилися обставини, які стали підставою для обрання щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та не змінилася обстановка, яка дає суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого не зможе забезпечити більш м`який запобіжний захід.

Наведені прокурором у судовому засіданні підстави для обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу під час досудового розслідування, на даний час не змінилися та не зменшилися.

Вирішуючи питання обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою для забезпечення виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, та вважає, що застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі, про що просить апелянт, не зможе запобігти ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду, в тому числі щодо належного виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків.

Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого, визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Щодо доводів захисника про відсутність доказів, якими сторона обвинувачення обґрунтовує доведеність його вини у вчиненні інкримінованого йому злочину, невстановлення об`єктивної істини у кримінальному провадженні, не беруться до уваги колегією суддів, оскільки питання щодо доведеності вини особи у вчиненні кримінального правопорушення, яка ґрунтується на належних, допустимих та достатніх доказах, вирішується в нарадчій кімнаті під час ухвалення вироку у справі, а не на стадії її розгляду, зокрема і під час вирішення питання про необхідність продовження застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Водночас, на цій стадії колегією суддів не може бути надана оцінка і тому факту, що ОСОБА_7 повністю заперечує вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, оскільки ставлення обвинуваченого до вчиненого є обставиною, яка враховується судом, що розглядає справу, при призначенні покарання. Визнання чи невизнання обвинуваченим вини не належить до переліку обставин, які враховуються під час обрання запобіжного заходу чи продовженні строку його дії.

Щодо доводів захисника ОСОБА_8 про незадовільний стан здоров`я ОСОБА_7 , який унеможливлює перебування обвинуваченого під вартою, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організовуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України.

Тобто особам, котрі утримуються у слідчому ізоляторі, забезпечується надання первинної лікувально-профілактичної допомоги, яка включає консультацію лікаря, діагностику і лікування основних найпоширеніших захворювань, травм та отруєнь, профілактичні заходи, направлення хворого ув`язненого чи засудженого для надання спеціалізованої та високоспеціалізованої допомоги.

Окрім цього, колегія суддів роз`яснює право обвинуваченого подавати клопотання про проведення відповідних судово-медичних експертиз і, за наявності відповідних висновків, ставити питання про зміну запобіжного заходу.

З огляду на викладене, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідивши належним чином всі матеріали провадження та навівши в ухвалі мотиви, на підставі яких прийняв відповідне рішення.

Оскільки в провину ОСОБА_7 ставиться вчинення злочину, який спричинив загибель людини, а стороною захисту не надано підтвердження наявності медичних застережень щодо перебування обвинуваченого в умовах несвободи, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про недоцільність визначення обвинуваченому застави як альтернативного запобіжного заходу.

За сукупності таких обставин, колегія суддів вважає, що судом правильно обрано обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляду тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, не можуть на даному етапі судового провадження забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України, зокрема, прибувати за кожною вимогою до суду.

Відтак, зазначені в апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких сторона захисту просить скасувати ухвалу суду, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду і не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Ухвала місцевого суду відповідно до вимог статті 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування колегія суддів не знаходить.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, зі справи не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу Буського районного суду Львівської області від 22 квітня 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4