Номер провадження: 11-кп/819/194/24 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Справа № 954/82/23 Доповідач ОСОБА_2
ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 954/82/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2024 м. Херсон

Херсонський апеляційний суд в складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні, матеріали кримінального провадження №0000180 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 13.12.2023, якою щодо:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вирівка Конотопського району Сумської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.255, ч.4 ст.28, ч.3 ст.206-2, ч.4 ст.28, ч.2 ст.15, п.1, 6, 11, 12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.28 ч.1 ст.263 КК України,

продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 10.02.2024 включно.

в с т а н о в и в:

В провадженні Херсонського міського суду Херсонської області на розгляді перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000180 від 25.04.2018, щодо ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.255, ч.4 ст.28, ч.3 ст.206-2, ч.4 ст.28, ч.2 ст.15, п.1, 6, 11, 12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.28, ч.1 ст.263 КК України.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 13.12.2023, задоволено клопотання прокурора та продовжено щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою до 10.02.2024 включно.

Не погодившись із вищевказаним рішенням суду, обвинувачений ОСОБА_7 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати щодо нього запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Апеляційна скарга мотивована доводами про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали.

Зокрема, апелянт зазначає про те, що він не переховувався від органів досудового розслідування та суду та весь час проживав за адресою реєстрації, а прокурор не надав жодної інформації в підтвердження того, що з ним намагалися зв`язатися.

Також обвинувальний акт та інші матеріали кримінального провадження відсутні, а тому запобіжний захід є необґрунтованим.

Крім того, апелянт вказує на те, прокурором не додано жодного доказу на підтвердження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, та ґрунтуються лише на припущеннях. Також вказує на суттєве погіршення стану його здоров`я.

Учасників судового провадження було належним чином повідомлено про час розгляду справи шляхом надіслання повідомлень.

Клопотань про обов`язкову участь прокурора та обвинуваченого ОСОБА_7 в апеляційному розгляді від них до суду не надходило, а тому відповідно до ч.4 ст.422-1 КПК України їхня участь не є обов`язковою.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, позицію захисника ОСОБА_6 на підтримання доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до такого висновку.

Положеннями ст.331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Указані вимоги закону судом першої інстанції дотримані.

Виходячи з даних матеріалів кримінального провадження, є правильним висновок суду першої інстанції відносно того, що ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, визначені при застосуванні даного запобіжного заходу, не зменшились.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких кримінальних правопорушень, санкція яких передбачає покарання у виді позбавлення волі на тривалий строк, а саме від 10 до 15 років, або довічне позбавлення волі із конфіскацією майна.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зав`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зав`язків).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного/обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності поза процесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний/обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Перевіряючи обґрунтування суду першої інстанції щодо наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК, а саме того, що обвинувачений ОСОБА_7 може переховуватись від суду, враховуючи тяжкість покарання, яке йому загрожує та незаконно впливати на свідків у даному кримінальному провадженні з метою зміни ними показань під час судового розгляду кримінального провадження, апеляційний суд встановив належне та детальне обґрунтування судом наявності кожного із зазначених ризиків, які були раніше зазначені в ухвалі про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, та вважає, що на час розгляду зазначеної апеляційної скарги вони не зменшилися.

При цьому, суд зазначив, що у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний (обвинувачений) може ухилитись від слідства та суду.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Також, згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Отже, ризики, які були встановлені судом, виправдовує тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, обумовлені суспільною необхідністю, є обґрунтованими з огляду обмеження конституційних прав і свобод обвинуваченого.

З урахуванням того, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, та наявності доведених прокурором ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, суд вважав за можливе задовольнити клопотання прокурора та продовжити стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Тому, судова колегія вважає, що вказані ризики виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою з метою забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та запобігання спробам перешкоджати правосуддю та встановленню істини у кримінальному провадженні, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, а тому доводи апелянта, які це заперечують, є необґрунтованими.

Саме продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_7 , на думку колегії суддів, відповідає охороні прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного (обвинуваченого), а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства ( «Летельє проти Франції»).

Що ж до доводів апелянта про те, що в умовах тримання під вартою у обвинуваченого ОСОБА_7 суттєво погіршився стан здоров`я, що може загрожувати його життю, колегія суддів зазначає, що матеріали провадження не містять інформації, наданої медичною частиною СІЗО на запит захисника, про неможливість перебування ОСОБА_7 під вартою, або неможливість надання йому необхідного лікування в умовах СІЗО.

Тому підстав для задоволення клопотання обвинуваченого про пом`якшення виду запобіжного заходу, суд першої інстанції не встановив. Не знаходить таких підстав і колегія суддів.

З огляду на вищевикладене, твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, є непереконливими.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про незаконність ухвали суду, не ґрунтуються на матеріалах провадження та висновків суду першої інстанції не спростовують.

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , під час апеляційного розгляду не встановлено.

Зважаючи на викладене, підстав для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про скасування ухвали суду першої інстанції та застосування щодо нього запобіжного заходу виді домашнього арешту, колегія суддів не знаходить.

Керуючись ч.2 ст. 376, ст. 404, 407, 419, 422-1 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 13.12.2023, якою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 10.02.2024 включно, - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4