Справа № 202/5425/24
Провадження № 1-кс/202/3304/2024
УХВАЛА

Іменем України

09 травня 2024 року слідчий суддя Індустріального районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора Дніпровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_3 ,

власника майна ОСОБА_4 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_5

розглянувши клопотання прокурора Дніпровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_3 про арешт майна, в рамках кримінального провадження №000099 від 19 січня 2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшло клопотання прокурора Дніпровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_3 про арешт майна, в рамках кримінального провадження №000099 від 19 січня 2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України.

В своєму клопотанні прокурор, з метою збереження речових доказів, просить накласти арешт, з позбавленням права відчуження, розпорядження та користування, на майно, тимчасово вилучене в ході обушку 03.05.2024 року, а саме: автомобіль марки Тoyota Camry, з державним номерним знаком НОМЕР_1 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу автомобіля Тoyota Camry, з державним номерним знаком НОМЕР_1 ; ключі від автомобіля Тoyota Camry, з державним номерним знаком НОМЕР_1 .

Прокурор в судовому засіданні в режимі відеоконференції підтримав клопотання в повному обсязі та просив його задовольнити.

Представник власника майна адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання, зазначивши, що вилучений автомобіль, ключі та свідоцтво про реєстрацію даного транспортного засобу не мають відношення до кримінального провадження й не відповідають критеріям речових доказів.

Власник майна ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримала свого представника.

Дослідивши клопотання та долучені до нього матеріали, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання про арешт майна не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Слідчим суддею встановлено, що в провадженні СУ ГУНП в Дніпропетровській області перебувають матеріали досудового розслідування, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №000099 від 19 січня 2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України.

Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 травня 2024 року частково задоволено клопотання слідчого та надано дозвіл на проведення обшуку транспортного засобу - автомобіля марки Toyota Camry, державний номерний знак НОМЕР_1 , що на праві власності належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та перебуває у користуванні ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з метою відшукання та вилучення: вогнепальної зброї, бойових припасів, вибухових речовин, вибухових пристроїв; мобільних телефонів, сім-карток та сім-холдерів операторів мобільного зв`язку; документів (у т.ч. чорнових записів), що містять відомості про протиправну діяльність ОСОБА_6 , інших осіб при скоєнні кримінальних правопорушень проти громадської безпеки.

Відповідно до протоколу обшуку від 03.05.2024 року, на підставі ухвали слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01.05.2024 року проведено обшук автомобіля марки Toyota Camry, державний номерний знак НОМЕР_1 , , в ході якого тимчасово вилучено даний автомобіль, ключі від нього та свідоцтво про реєстрацію даного транспортного засобу.

Постановою старшого слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_7 від 03.05.2024 року майно, вилучене під час проведення автомобіля марки Toyota Camry, державний номерний знак НОМЕР_1 , визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 000099.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

У відповідності до ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, може бути виконано завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Також, при застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, у даному випадку, слідчий суддя повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); належність майна підозрюваному, фізичній чи юридичній особі, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, наявність обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У своїх висновках Європейський Суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише на умовах, передбачених законом , а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію законів. Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах, Колишній король Греції та інші проти Греції та Малама проти Греції ).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Відповідно до ч. 2 ст. 168 КПК України тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.

Згідно ч. 2 ст. 167 КПК України тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: 1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; 4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається зокрема, з метою забезпечення збереження речових доказів.

Згідно з ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Вирішуючи питання щодо накладення арешту на майно, тимчасово вилучене 03.05.2024 року в ході обшуку автомобіля Toyota Camry, державний номерний знак НОМЕР_1 , слідчий суддя зазначає наступне.

Посилаючись у клопотанні на необхідність накладення арешту на автомобіль Toyota Camry, державний номерний знак НОМЕР_1 , ключі від нього та свідоцтво про його реєстрацію, прокурор повинен зазначити, яке відношення дане майно має до вчинення кримінального правопорушення, посилаючись при цьому на докази на підтвердження вказаного.

Разом з тим, ані клопотання прокурора про арешт майна, ані постанова слідчого про визнання речовими доказами, не містить належного обґрунтування того, що тимчасово вилучений в ході обшуку автомобіль Toyota Camry, державний номерний знак НОМЕР_1 , ключі від нього та свідоцтво про його реєстрацію,дійсно мають ознаки речового доказу, у відповідності до ст. 98 КПК України. Також, прокурором у клопотанні не вказано, у який спосіб можливе використання даного майна, в якості речових доказів у кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 5 ст. 132 КПК України під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Таким чином, в порушення вимог ст. 171 КПК України, стороною обвинувачення не було долучено до клопотання даних, які би давали достатньо підстав вважати, що застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт транспортного засобу Toyota Camry, державний номерний знак НОМЕР_1 , ключів від нього та свідоцтва про його реєстрацію, є необхідним у вказаному кримінальному провадженні.

Крім того, слідчий суддя зазначає, що матеріали клопотання не містять будь-яких відомостей та обґрунтування того, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання в права й свободи особи, завдяки чому може бути виконане завдання, для реалізації якого прокурор звернувся до суду із клопотанням про накладення арешту.

За таких обставин, слідчий суддя доходить висновку про відсутність необхідності накладення арешту на зазначене у клопотанні майно, оскільки прокурором не наведено наявність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення.

Враховуючи наведене, слідчий суддя доходить висновку, що клопотання прокурора Дніпровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_3 про арешт майна, в рамках кримінального провадження №000099, задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 98, 110, 131, 132, 167-168, 170-175, 309 КПК України, слідчий суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання прокурора Дніпровської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_3 про арешт майна, в рамках кримінального провадження №000099 від 19 січня 2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України відмовити.

Повний текст ухвали проголошено о 10 годині 15 хвилин 10 травня 2024 року.

Ухвала слідчого судді про арешт майна може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення, якщо ухвала постановлена без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Слідчий суддя ОСОБА_1