Справа № 750/8602/23 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/112/24
Категорія - ч. 4 ст. 186 КК України. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю сторін кримінального провадження

захисника адвоката ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_7

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000996 від 24 березня 2023 року, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 вересня 2023 року,

щодо ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з професійною технічною освітою, не працюючого, раніше неодноразово судимого, останній раз 25 лютого 2020 року Деснянським районним судом м. Чернігова за ч. 2 ст. 185 КК України до 5 місяців арешту,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком ОСОБА_8 засуджений за ч. 4ст. 186 КК України до покарання у вигляді 7 років позбавлення волі.

Стягнуто із ОСОБА_8 на користь держави 1 433, 88 грн. процесуальних витрат на залучення експертів.

Питання про долю речових доказів і документів вирішене у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Судом ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, що 22 березня 2023 року, близько 21 год. 10 хв., в умовах воєнного стану, введеного 24.02.2022 Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», біля 2-го під`їзду будинку по АДРЕСА_2 , з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, діючи умисно та повторно, підійшов до потерпілого ОСОБА_9 , схопив останнього правою рукою за потилицю, застосовуючи силу, стягнув його з лавки на землю, чим застосував насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я ОСОБА_9 , після чого із сумки потерпілого відкрито заволодів мобільним телефоном марки «Samsung» Galaxy АЗО (SM- A305FN/DS) 32 Gb, вартістю 2 450 грн., та мобільним телефоном марки «Хіаоmі Redmi» 8 Onyx Black 3 Gb RAM 32 GB ROM, вартістю 2 275 грн., що належали потерпілому, а всього відкрито викрав майна на загальну суму 4 725 грн, чим спричинив ОСОБА_9 матеріальну шкоду.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок суду в часині призначеного йому покарання змінити, за ч. 2 ст. 186 КК України призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 4 років позбавлення волі.

Мотивує тим, що призначене йому покарання за своєю суворістю не відповідає фактичним обставинам справі та особі винного. Він повністю визнав свою провину, щиросердно розкаявся, активно сприяв слідству у розкритті злочину,

Незгоден щодо визнання обтяжуючою обставиною рецидив злочинів, про що наголошував під час судового розгляду в суді першої інстанції. Так, постановою Пленуму ВСУ від 04 червня 2010 року визначено, що якщо рецидив злочину утворює одночасно і їх повторність, яка передбачена у статті чи частині статті особливої частини, як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, то за змістом частини четвертої статті 67 КК України, як повторність, так і рецидив злочинів суд не може ще раз враховувати при призначенні покарання, як обставину, що його обтяжує.

Суд також не врахував відсутність матеріальних та моральних претензій з боку потерпілого. При цьому, врахувавши всі вказані ним пом`якшуючі обставини, виключення необґрунтовано застосованої обтяжуючої обставини, давали суду підстави для призначення ОСОБА_8 покарання нижче від найнижчої межі санкції ч. 4 ст. 186 КК України. Призначення покарання у виді семи років позбавлення волі, яке призначають особам винним у вбивстві, є занадто суворим, не відповідає тяжкості злочину та меті покарання.

Обвинувачений ОСОБА_8 в сьомий раз на виклик в суд апеляційної інстанції не прибув. Повістки, які йому направляються за місцем проживання рекомендованою поштою, не отримує, вони повертаються не врученими з відміткою, адресат не проживає. Інформація про його перебування на лікуванні, нічим не підтверджена. На запит суду надійшли повідомлення із медичних установ м. Чернігова, що ОСОБА_8 за медичною допомогою не звертався. Своєму захиснику місце лікування не повідомив, на його телефонні дзвінки перестав відповідати. Суду номер свого телефону надав, проте він не обслуговується.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року, у справі «Смірнов проти України» зазначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, своєю поведінкою та діями сприяти як найшвидшому судовому розгляду, чого з боку апелянта не вбачається. який щоразу знаходить причини для перенесення апеляційного розгляду та зловживає своїми процесуальними правами.

Заслухавши доповідача, захисника, який підтримав доводи апеляційної скарги про пом`якшення покарання та виключення обставини, що обтяжує покарання, рецидив злочинів, прокурора, яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги обвинуваченого, вказуючи, що той має непогашену судимість за навмисне вбивство, що утворює рецидив злочинів і судимість за злочин проти власності, що утворює повторність, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_8 у відкритому викраденні майна потерпілого ОСОБА_9 (грабежі), поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно та в умовах воєнного стану, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, зібраним та перевіреним у судовому засіданні доказам.

Призначаючи покарання, відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд повинен призначити його у межах, установлених у санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини КК України та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують відповідальність.

Виходячи з мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, визначених ст.ст. 50, 65 КК України, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

Таким чином, на несправедливість покарання має вказувати істотна (очевидна) диспропорція (порушення рівноваги) між визначеним судом видм та розміром покарання, і видом та розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням усіх обставин, що повинні враховуватись при призначенні покарання.

Призначення покарання нижчого від найнижчої межі, передбаченого санкцією ч. 4 ст. 186 КК України, на підставі ст. 69 КК України, можливе лише за умови наявності кількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, при наявності позитивних даних про особу обвинуваченого.

Під час апеляційного перегляду встановлено, що суд першої інстанції в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, наявність пом`якшуючих обставин та обставини, яка обтяжує покарання, відомості щодо особи винного, та призначив мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 4 ст. 186 КК України, яке буде оптимально необхідним та достатнім для виправлення винного та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Наголошуючи на суворості та несправедливості призначеного покарання, обвинувачений не вказує, які ж обставини, що свідчать про зниження суспільної небезпечності вчиненого ним злочину, не були враховані судом при призначенні йому строку покарання.

Так, ОСОБА_8 раніше неодноразово відбував покарання в місцях позбавлення, однак після звільнення так і не став на шлях виправлення, не влаштувався на роботу, не займається іншою суспільно-корисною працею, в той час як після активних бойових дій та бомбардування, місто потребує будь-якої допомоги для відновлення житлових будинків та об`єктів критичної інфраструктури. Замість активної участі у посильній допомозі в боротьбі з ворогом, ОСОБА_8 вдався до вчинення кримінального правопорушення по заволодінню майном потерпілого, при цьому застосував насильство та відкрито викрав мобільні телефони.

Вказуючи на те, що він щиросердно розкаявся та активно сприяв у розкритті кримінального правопорушення, обвинувачений залишив поза увагою ту обставину, що в судовому засіданні він частково визнав свою провину та лише після показань потерпілого, під тягарем неспростовних фактів та доказів, вказав на те, що визнає свою вину, оскільки факт застосування насильства не впливає на кваліфікацію його дій. Суд врахував визнання вини та щире каяття пом`якшуючими обставинами, що й дало змогу призначити мінімальне покарання визначене санкцією статті, що інкримінується ОСОБА_8 . Однак, вказані пом`якшуючі обставини не знижують ступінь суспільної небезпеки вчиненого, не можуть бути враховані повторно, що за відсутності відомостей про істотне зниження суспільної небезпеки винного унеможливлює застосування положень ст. 69 КК України, як про це просить обвинувачений.

Вказівка обвинуваченого на відсутність позову потерпілого про стягнення матеріальної та моральної шкоди не свідчить про зниження суспільної небезпечності вчиненого ним кримінального правопорушення. Більш того, повернення майна потерпілому стало можливим лише завдяки оперативним діям працівників поліції, які відшукали викрадені телефони та повернули їх власникам. Розуміння потерпілого, що винний і так понесе покарання і не матиме змогу відшкодувати завдані збитки, перебуваючи в місцях позбавлення, не можуть виправдати обвинуваченого, або свідчити про зниження ступеня його суспільної небезпеки, не вказує на можливість призначення більш м`якого покарання, як він про це просить в апеляційній скарзі.

За місцем проживання ОСОБА_8 характеризується з задовільного боку, з 1999 року звертається за медичною допомогою в наркологічний диспансер з приводу психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання опіоїдів.

Доводи обвинуваченого про відсутність у нього обставини, що обтяжує покарання рецидив злочинів, через те, що його дії кваліфіковані як повторне вчинення злочину, не приймаються до уваги, як необґрунтовані.

Так, відповідно до положень ст. 34 КК України, рецидивом кримінальних правопорушень визнається вчинення нового умисного кримінального правопорушення особою, яка має судимість за умисне кримінальне правопорушення, а обвинувачений ОСОБА_8 має кілька непогашених судимостей, що не охоплюється ознакою повторності, як помилково вважає обвинувачений.

Врахувавши усі зазначені обставини в сукупності, тяжкість кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, конкретні обставини вчинення злочину, характер дій винного та умови за яких було вчинене кримінально карне діяння, суд обґрунтовано призначив ОСОБА_8 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 4 ст. 186 КК України, яке він має відбувати реально.

Колегія суддів вважає, що саме така форма відбування покарання, яка обрана ОСОБА_8 судом першої інстанції, повністю відповідає ступеню тяжкості вчиненого та особі обвинуваченого, і є достатньою та необхідною для його виправлення та запобігання вчинення нових злочинів.

Вид та строк призначеного обвинуваченому покарання, повністю узгоджується з критерієм справедливості, правову позицію щодо якого висловив Конституційний Суд України у своєму рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі N 1-33/2004, зазначивши, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливістю застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного та особою винного.

За таких обставин, колегія суддів не убачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого про зміну вироку суду через суворість призначеного строку покарання, оскільки, з врахуванням всіх встановлених обставин та даних про особу винного, не вважає обране ОСОБА_8 покарання надмірно суворим, вважає обране судом покарання у виді семи років позбавлення волі справедливим, необхідним та достатнім для виправлення винного та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Істотних порушень норм кримінального процесуального закону під час провадження досудового розслідування по даному кримінальному провадженню та його розгляді в суді, які були б підставою для зміни чи скасування постановленого щодо обвинуваченого судового рішення не встановлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 532 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду см. Чернігова від 07 вересня 2023року щодо ОСОБА_8 , без зміни.

Ухвала набуває законної сили після її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12