ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 676/5667/22

Провадження № 11-кп/4820/213/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Хмельницькому в режимі відеоконференції апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 на вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 листопада 2023 року у кримінальному провадженні №0000929, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12 вересня 2022 року, яким ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Білозерське Донецької області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 121 КК України,та

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 листопада 2023 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 121 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на сім років і шість місяців.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_6 залишено у вигляді тримання під вартою.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з дня набрання вироком законної сили, зарахувавши в строк відбуття покарання час тримання під вартою з 12 вересня 2022 року по день набрання вироком законної сили включно відповідно до частини 5 статті 72 КК України з розрахунку день попереднього ув`язнення за день позбавлення волі.

Скасовано накладений ухвалою слідчого судді Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 14 вересня 2022 року арешт на речі після набрання вироком законної сили.

Вирішено питання щодо речових доказів у порядку статті 100 КПК України.

Відповідно до вироку суду, ОСОБА_6 12 вересня 2022 року близько 10 год., перебуваючи у коридорі загального користування першого поверху гуртожитку №1 Кам`янець-Подільського фахового коледжу індустрії, бізнесу та інформаційних технологій, що у АДРЕСА_2 , на ґрунті неприязних відносин, які виникли раптово, під час сварки із потерпілим ОСОБА_8 , вирішив спричинити останньому тяжкі тілесні ушкодження.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, з метою спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_8 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та свідомо бажаючи їх настання, ОСОБА_6 12 вересня 2022 року близько 10 год., перебуваючи навпроти кімнат №3 і №17 у вищевказаному коридорі гуртожитку, наніс потерпілому в область голови почергово три удари кулаками правої та лівої руки, зокрема один удар в область лобної ділянки голови справа та два удари в область тім`яно-потиличної ділянки голови зліва та справа, чим спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку, субдуральних та субарахноїдальних крововиливів, крововиливів в м`які тканини голови в тім`яно-потиличній ділянці зліва та справа, синяка в лобно-скроневій ділянці справа, які за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, що є небезпечними для життя в момент спричинення і перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_8 , що настала того ж дня - 12 вересня 2022 року.

Крім того, ОСОБА_6 , реалізовуючи злочинний умисел, спрямований на спричинення потерпілому ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, взяв металеву палицю, яка знаходилась на підлозі коридору, та, усвідомлюючи травмуючу дію вказаного предмету, у тому числі можливість заподіяння тілесних ушкоджень іншій людині, умисно наніс один удар в область голови ОСОБА_8 , чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді рани в середньому відділі волосистої частини лобної ділянки голови, яка за ступенем тяжкості відноситься до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я і не перебуває у причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_8 .

Зазначеними вище діями, які виразились в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_8 , ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення передбачене частиною 2 статті 121 КК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Обвинувачений ОСОБА_6 у своїй скарзі просить змінити вирок суду першої інстанції та перекваліфікувати його дії з частини 2 статті 121 на статтю 118 КК України.

Зазначає, що обвинувальний акт містить не всі обставини події, його дії помилково кваліфіковані за частиною 2 статті 121 КК України.

Обвинувачений оспорює показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , оскільки вважає їх неправдивими.

При цьому суд безпідставно не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_11 , яка є очевидцем подій, свідка ОСОБА_12 та результат судово-медичної експертизи, якою встановлено смертельну дозу алкоголю в крові потерпілого, що стан потерпілого від випитого вже був предсмертний.

Слідчі експерименти за участю свідка ОСОБА_10 та ОСОБА_9 базуються лише на припущеннях свідків, а отже, на думку обвинуваченого, не є законними.

Обвинувачений заперечує, що його дії були спрямовані в помсту потерпілому. Навпаки, він намагався відвернути суспільно-небезпечне посягання зі сторони потерпілого на свого сина ОСОБА_13 .

Суд не взяв до уваги обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченому, зокрема передбачені пунктами 1, 2-1, 5, 6, 7, 8 частини 1 статті 66 КК України. Окрім того, він має на утриманні неповнолітню дитину та має статус внутрішньо переміщеної особи.

Захисник ОСОБА_7 у поданій апеляційній скарзі просить змінити вирок суду, визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 118 КК України, та призначити покарання з застосуванням статті 75 КК України.

Вважає, що суд не врахував, що потерпілий ОСОБА_8 неодноразово приходив до помешкання Білоусових та з хуліганських мотивів влаштовував сварки. Те ж саме відбулося і 12 вересня 2022 року, ОСОБА_8 перебуваючи у стані сильного алкогольного сп`яніння розпочав сварку. Обвинувачений став заспокоювати потерпілого, та останній наніс удар кулаком обвинуваченому, після чого безпричинно заподіяв тілесні ушкодження малолітній дитині обвинуваченого, що підтверджується висновками судово-медичної експертизи № 346 від 14 вересня 2022 року. Отже, ОСОБА_6 , сприймаючи загрозу зі сторони потерпілого здоров`ю дитини реальною та з метою припинення протиправних дій останнього наніс потерпілому декілька ударів кулаком в область голови, тим самим заподіявши тяжкі тілесні ушкодження, що призвели до смерті потерпілого. Таким чином, дії обвинуваченого слід розглядати як перевищення меж необхідної оборони.

Позиції учасників судового провадження

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 підтримали вимоги поданих апеляційних скарг, просили їх задовольнити повністю, просили перекваліфікувати дії обвинуваченого з частини 2 статті 121 КК України на статтю 118 КК України, бо ОСОБА_6 захищав свого сина та дружину від протиправних дій потерпілого ОСОБА_8 , однак наніс три удари в область голови потерпілого, чим заподіяв йому тяжкі тілесні ушкодження, що призвели до смерті останнього, і тим самим перевищив межі необхідної оборони.

Обвинувачений ОСОБА_6 показав, що у гуртожитку проживав з травня 2022, як ВПО, неприязні стосунки з ОСОБА_8 склалися протягом трьох тижнів перед подією, влаштовував сварки, стукав до кімнати, провокував конфлікти, вимагав повернення коштів за спільний холодильник. Він не звертався до правоохоронних органів з приводу поведінки потерпілого.

Захисник просив призначити покарання ОСОБА_6 в межах відбутого ним строку.

Потерпілий ОСОБА_14 у судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце апеляційного розгляду, надіслав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Прокурор не визнав доводи апеляційних скарг обвинуваченого та захисника, просив залишити без змін вирок суду першої інстанції, як законний і обґрунтований.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, думку прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, колегія суддів вважає, що подані апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Мотиви суду

Згідно з вимогами статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог статті 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вироком суду першої інстанції, ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 121 КК України, а саме в умисному заподіянні тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

У поданих апеляційних скаргах обвинувачений та захисник заперечують правильність кваліфікації дій ОСОБА_6 за частиною 2 статті 121 КК України, вважають, що мало місце перевищення меж необхідної оборони від неправомірних дій самого потерпілого, тому дії обвинуваченого підлягають кваліфікації за статтею 118 КК України.

Однак, колегія суддів не погоджується з вказаними доводами сторони захисту з наступних підстав.

На переконання колегії суддів, висновки суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 121 КК України, за обставин та в обсязі, встановленому в судовому засіданні та наведеному в мотивувальній частині вироку, є обґрунтованими та підтверджуються сукупністю досліджених в судовому засіданні узгоджених між собою, достатніх, допустимих і достовірних доказів.

Під час судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 вину визнав частково, підтвердив, що наніс потерпілому ОСОБА_8 декілька ударів в обличчя, тим самим спричинив йому тяжкі тілесні ушкодження, і таким чином перевищив межі необхідної оборони.

Як у суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду обвинувачений

ОСОБА_6 наголосив, що у той день ОСОБА_8 був неадекватний, перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння. Під час сварки потерпілий штовхнув дружину обвинуваченого, після чого утримуючи малолітню дитину обвинуваченого за горло, вдарив її головою та тілом об стінку. Тоді ОСОБА_6 побоюючись за життя та здоров`я дитини й дружини, наніс декілька ударів ОСОБА_8 в обличчя, від чого ОСОБА_8 відступив до стіни. Потім він побачив біля власних дверей металеву палицю, яку викинув, проте вона відскочила від стінки і вдарила ОСОБА_8 по голові.

Доводи апеляційних скарг обвинуваченого та захисника щодо необхідності перекваліфікувати дії ОСОБА_6 з частини 2 статті 121 на статтю 118 КК України, оскільки обвинувачений застосовував необхідну оборону та перевищив її межі, колегія суддів уважає безпідставними та такими, що спростовуються зібраними матеріалами кримінального провадження, зокрема показаннями свідків-очевидців ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які підтвердили, що між дружиною обвинуваченого ОСОБА_6 та потерпілим ОСОБА_8 мав місце конфлікт, але останній не наносив ударів ні обвинуваченому, ні його дружині. Він штовхнув долонями рук сина обвинуваченого до стіни і відразу відійшов, після чого дитина заплакала, а дружина крикнула до обвинуваченого ОСОБА_6 , що ОСОБА_18 штовхнув дитину. ОСОБА_19 вибіг з кімнати і відразу наніс швидкі і сильні 3-4 удари кулаками ОСОБА_18 в голову, останній не відповідав на удари та не чинив опору. Після цього ОСОБА_6 взяв у руку металеву палицю матері потерпілого та наніс нею удар по голові ОСОБА_18 . У подальшому приїхала бригада швидкої медичної допомоги та констатувала смерть потерпілого.

Крім того, свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в ході проведених з ними слідчих експериментів 27 жовтня 2022 року підтвердили свої показання, на місці події в присутності двох понятих розповіли про відомі їм обставини спричинення обвинуваченим тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_8 та відтворили механізм нанесення тілесних ушкоджень (т.1 а/п 146-153).

При цьому колегія суддів погоджується з оцінкою показань свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 як неправдиві, оскільки їх показання, що потерпілий ОСОБА_8 , тримаючи малолітнього ОСОБА_13 за шию, декілька разів бив ним об стінку, суперечать наведеним вище показанням свідків-очевидців та висновку експерта № 346 за результатом проведеної судово-медичної експертизи стосовно малолітнього ОСОБА_13 (т. 1 а/с 109-110).

Експертизою виявлено у хлопчика тілесне ушкодження у вигляді синця в лівій скроневій ділянці, наявна ділянка набряку м`яких тканин навколо синця, яке могло утворитися від дії тупого твердого предмета, так і при ударі об останній за умов, на які вказує потерпілий і в термін, вказаний в обставинах справи, тобто 12 вересня 2022 року, та за ступенем тяжкості відноситься до легких тілесних ушкоджень (згідно із пунктом 2.3.1 «Правил визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом № 6 МОЗ України від 17.01.95 року «Про розвиток та вдосконалення судово-медичної служби України»). Діагноз забій попереку, забій м`яких тканин таза не підлягає судово-медичній оцінці, тому що його не підтверджено даними об`єктивних досліджень.

Відтак, враховуючи, що у малолітнього ОСОБА_13 жодних слідів на шиї не було зафіксовано, був виявлений лише синець у лівій скроневій ділянці, який за ступенем тяжкості та за механізмом утворення не відповідає показанням ОСОБА_6 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , що потерпілий ОСОБА_8 декілька разів бив об стінку малолітнього ОСОБА_13 . Те ж саме підтвердила у судовому засіданні судово-медичний експерт ОСОБА_20 , яка зазначила, що такий синець міг утворитися від не менш, ніж одного удару тупим твердим предметом чи ударом об такий предмет, зокрема об стіну. Будь-яких об`єктивних даних про те, що малолітнього ОСОБА_13 ударяли декілька разів об стіну під час судово-медичної експертизи не було встановлено.

Тож, зазначені вище показання обвинуваченого та свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 є неспроможними, а відповідні доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 щодо безпідставності визнання судом неправдивими цих показань свідків, на переконання колегії суддів, є необґрунтованими.

Вважаючи показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 неправдивими, обвинувачений не навів жодного доказу на обґрунтування цього та ніяким чином не спростував надані ними показання. Зазначені свідки були допитані в судовому засіданні під присягою з дотриманням вимог 352 КПК України, а також були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, мотивів для обмови обвинуваченого не встановлено, тож як у суду першої інстанції, так і у апеляційного суду немає підстав не довіряти цим показанням та визнавати їх недопустимим доказом у цьому кримінальному провадженні.

Судово-медичне визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень проводиться згідно з КК та КПК України і Правилами судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених Наказом МОЗ від 17 січня 1995 року № 6.

Відповідно до частини 2 статті 242 КПК України проведення судово-медичної експертизи для встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень є обов`язковим.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 189, смерть ОСОБА_8 наступила упродовж однієї доби тому назад від моменту проведення судово-медичної експертизи трупа (експертиза розпочата 12 вересня 2022 року о 13 год). Причиною смерті ОСОБА_8 стала закрита черепно-мозкова травма, забій головного мозку, субдуральні та субарахноїдальні крововиливи, що привело до набряку, стискання головного мозку, про що свідчать тілесні ушкодження, вказані в описовій частині даного висновку, а також дані судово-гістологічної експертизи: «Субарахноїдальний крововилив в головний мозок та мозочок із діадепезом еритроцитів у поверхневі відділи кори. Набряк головного мозку». Тілесні ушкодження на трупі у вигляді закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку, субдуральних та субарахноїдальних крововиливів, крововиливів в м`які тканини голови в тім`яно-потиличній ділянці зліва та справа, синяка в лобно-скроневій ділянці справа, могли утворитися внаслідок не менше 3-х ударів твердими предметами, можливо кулаками, мають ознаки тяжких, як небезпечних для життя в момент спричинення і стоять в прямому причинному зв`язку з настанням смерті (згідно із пунктом 2.1.1. «Правил визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом № 6 МОЗ України від 17.01.95 року «Про розвиток та вдосконалення судово-медичної служби України»).

Тілесні ушкодження на трупі у вигляді рани в середньому відділі волосистої частини лобної ділянки голови могло утворитися від разової дії по механізму «удар» тупого твердого предмету з ребристо-продовгуватою травмуючою поверхнею, можливо, палиці, дверної ручки, і за ступенем тяжкості, застосовуючи до живої особи, відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я та не стоять у причинному зв`язку з настанням смерті (згідно із пунктом 2.3.1. «Правил визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом № 6 МОЗ України від 17.01.95 року «Про розвиток та вдосконалення судово-медичної служби України»). Всі вказані тілесні ушкодження на трупі ОСОБА_8 могли утворитися за умов і в термін, вказані в обставинах події, тобто 12 вересня 2022 року (т.1а/п 88-91).

За висновком експерта №6 додаткової судово-медичної експертизи від 20.10.2022, тілесні ушкодження на трупі ОСОБА_8 , які були вказані у висновку експерта №189 від 03 жовтня 2022 року, зокрема, ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку, субдуральних та субарахноїдальних крововиливів, крововиливів в м`які тканини голови в тім`яно-потиличній ділянці зліва та справа, синяка в лобно-скроневій ділянці справа, могли утворитися внаслідок не менше 3-х ударів твердими предметами, можливо кулаками, а тілесне ушкодження на трупі у вигляді рани в середньому відділі волосистої частини лобної ділянки голови, могло утворитися від разової дії по механізму «удар» тупого твердого предмету з ребристо-продовгуватою травмуючою поверхнею, можливо палиці за умов, на які вказують підозрюваний та свідок ОСОБА_16 під час проведення слідчого експерименту 12.09.2022 за їх участі (т. 1 а/п 124-126).

Отже, у справі проведена низка експертних досліджень та слідчих експериментів, які встановили обставини злочину та чіткий механізм нанесення обвинуваченим тілесних ушкоджень потерпілому, зокрема встановлені ті тілесні ушкодження, що перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням смерті потерпілого ОСОБА_8 .

За змістом частини 2 статті 121 КК України кримінально караним є умисне тяжке тілесне ушкодження 1) вчинене способом, що має характер особливого мучення, 2) або вчинене групою осіб, 3) а також з метою залякування потерпілого або інших осіб, 4) чи з мотивів расової, національної або релігійної нетерпимості, 5) або вчинене на замовлення, 6) або таке, що спричинило смерть потерпілого,

Умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, з об`єктивної сторони характеризується суспільно небезпечними, протиправними діяннями та суспільно небезпечними наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень, а також смерті. При цьому тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого перебувають у причинному зв`язку між собою та із вчиненим суспільно небезпечним діянням. Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується двома формами вини - умислом (прямим/непрямим) щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і необережністю (злочинною самовпевненістю чи злочинною недбалістю) щодо настання смерті потерпілого (похідні наслідки). При цьому винний усвідомлює можливість настання похідного наслідку в результаті настання первинного.

Зазначену правову позицію виклав Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду у постанові від 23 травня 2019 року у справі № 752/18406/16-к.

Тож, умисел обвинуваченого ОСОБА_6 на спричинення ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, що спричинили смерть останнього, є доведеним, оскільки зібраними та дослідженими в суді першої інстанції доказами підтверджено, що ОСОБА_6 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та бажаючи спричинити потерпілому тілесні ушкодження, наніс декілька сильних ударів в життєво-важливий орган - голову ОСОБА_8 . При цьому обвинувачений повинен був та міг передбачити летальні наслідки для потерпілого.

Окрім того, згідно з судово-токсикологічною експертизою зразків крові, сечі та шлункового вмісту з трупа ОСОБА_8 виявлено наявність етилового (винного) алкоголю в кількості: в крові - 5,17‰, в сечі - 7,30 ‰, в шлунковому вмісті - 11,1‰ (т.1 а/п 88-91). Зазначена доза алкоголю в крові відповідає тяжкому алкогольному отруєнню та становить пряму загрозу для життя людини. Тому є очевидним, що перебуваючи у такому стані, потерпілий не володів концентрацією уваги й рухів та навряд чи міг контролювати своє тіло, щоб наносити удари у відповідь на удари ОСОБА_6 . Зазначене також підтвердили свідки-очевидці, які заперечили, що ОСОБА_8 чинив опір обвинуваченому.

Також судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 не наносив ударів дружині та сину обвинуваченого ОСОБА_6 , сина не душив, дитину ОСОБА_8 відштовхнув та дитина ударилась при цьому об стіну. В цей час ОСОБА_6 знаходився у своїй кімнаті та вже після цих подій на крик дружини вибіг та відразу став наносити удари із значною силою потерпілому по голові, при цьому викрикував, що за дітей потрібно вбивати.

Отже, зазначені у вироку протиправні дії ОСОБА_6 знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті потерпілого, а тому правильно кваліфіковані за частиною 2 статті 121 КК України.

Водночас, доводи обвинуваченого, що саме таке сильне алкогольне сп`яніння могло посприяти настанню смерті ОСОБА_8 є необґрунтованим і спростовується наведеним вище висновком судово-медичної експертизи №189 та наданими в суді показаннями експерта ОСОБА_21 , який констатував, що стан алкогольного сп`яніння потерпілого не перебуває у причинному зв`язку з настанням його смерті.

На підставі наведеного вище, колегія суддів також вважає, що доводи обвинуваченого про вчинення ним злочину при перевищенні меж необхідної оборони, є голослівними, такими, що не відповідають матеріалам кримінального провадження, та можуть бути лише намаганням обвинуваченого уникнути відповідальності за свої дії або зменшити призначене судом покарання.

Відповідно до частини 1 статті 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

Частиною 2 статті 36 КК передбачено, що кожен має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади для захисту від суспільно небезпечного посягання.

Водночас для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

У тому випадку, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання заподіяти шкоди потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватися на загальних підставах.

Зазначені висновки викладені у постановах Верховного Суду від 4 квітня 2023 року по справі 544/73/20 та від 30 січня 2019 року у справі № 367/2900/14-к.

Встановлені судом фактичні обставини, свідчать про те, що дії потерпілого за своїми об`єктивними ознаками не могли створити реальної та безпосередньої загрози заподіяння шкоди як ОСОБА_6 , так і його дружині та сину, щоб таким чином викликали нагальну необхідність у заподіянні шкоди потерпілому.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції у цій частині. Характер тілесних ушкоджень на правому плечі ОСОБА_6 , що був виявлений у процесі проведення судово-медичної експертизи (синець), синець у лівій скроневій ділянці малолітнього ОСОБА_13 та синець на тильній поверхні лівого променеве-зап`ясткового суглоба ОСОБА_11 відносяться до легких тілесних ушкоджень (т.1 а/п 109-113), не свідчать про перебування ОСОБА_13 у стані необхідної оборони, а були оцінені судом в сукупності із іншими доказами.

Так, очевидці конфлікту підтвердили, що потерпілий ОСОБА_8 лише відштовхнув малолітнього сина обвинуваченого до стіни та інших неправомірних дій щодо нього не вчиняв, а також щодо дружини чи самого обвинуваченого не вчиняв, не чинив опору та жодних активних протидій обвинуваченому, який підбіг до потерпілого та наніс йому не менш ніж три удари кулаками у голову та не відповідав на удари. До того ж, як вже було встановлено вище, потерпілий був у стані тяжкого алкогольного сп`яніння, що також підтвердив обвинувачений, і не міг чинити опору, тому спрямованість ударів ОСОБА_6 у життєво важливий орган (голову) потерпілого, після чого додатковий удар металевою палицею у голову, мало на меті не відвернення нападу ОСОБА_8 , якого не існувало, а саме бажання розправитися з потерпілим за те, що останній штовхнув сина обвинуваченого.

Отже, як судом першої інстанції, так і ході апеляційного розгляду не встановлено будь-яких підстав вважати, що ОСОБА_6 діяв у стані необхідної оборони та не мав умислу на спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , оскільки після поштовху об стіну малолітнього сина обвинуваченого жодних дій щодо малолітнього сина, а також щодо дружини чи самого обвинуваченого потерпілий не вчиняв, не чинив жодних активних протидій обвинуваченому, який не будучи очевидцем поштовху, підбіг до потерпілого та відразу наніс йому із значною силою не менш ніж три удари кулаками у голову - життєво важливий орган потерпілого, обвинувачений усвідомлював суспільно-небезпечний характер своїх дій та передбачав суспільно-небезпечні наслідки у вигляді тілесних ушкоджень, бажаючи чи допускаючи їх настання, на переконання колегії суддів встановлені обставини свідчать про те, що обвинувачений на ґрунті неприязних відносин, умисно спричинив потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент їх заподіяння, що стали причиною смерті потерпілого.

Отже, як суд першої інстанції, так і апеляційний суд не знайшов підтвердження доводам сторони захисту про вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення у стані необхідної оборони з перевищенням її меж, а тому відсутні підстави для перекваліфікації його діянь з частини 2 статті 121 на статтю 118 КК України та задоволення апеляційних скарг.

Доводи обвинуваченого про наявність обставин, які пом`якшують покарання, зокрема передбачені пунктами 1, 2-1, 5, 6, 7, 8 частини 1 статті 66 КК України, які суд першої інстанції до уваги не взяв, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судом першої інстанції обґрунтовано не взято до уваги наведені пом`якшуючи обставини, тоді як ОСОБА_6 вдався лише до формального посилання на ці обставини в апеляційній скарзі, однак не навів жодних доказів та обґрунтування дійсного існування таких.

Щодо суворості призначеного судом покарання, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Відповідно до положень статті 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Згідно з усталеною практикою Верховного Суду, термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної або касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Колегія суддів вважає, що при вирішенні питання про призначення обвинуваченому покарання, його виду та розміру, суд першої інстанції керувався положеннями статей 50, 65-67 КК України, роз`ясненнями, що містяться у пунктах 1-3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року та належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відносяться за класифікацією злочинів до категорії тяжких (передбачено статтею 12 КК), а також конкретні обставини кримінального правопорушення, його наслідки, інформацію про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який не розкаявся у скоєному, однак висловив жаль та просив вибачення у матері й брата потерпілого, не вжив будь-яких заходів для відшкодування спричиненої шкоди потерпілому, раніше не судимий, не перебуває на обліку у лікаря-психіатра чи нарколога, є внутрішньо переміщеною особою, за місцем проживання характеризується позитивно та має на утриманні малолітнього сина.

Також суд врахував поведінку потерпілого ОСОБА_8 , який спровокував цей конфлікт та спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_11 , ОСОБА_6 та ОСОБА_13 , що стало умовою вчинення кримінального правопорушення. Обставини які пом`якшують чи обтяжують покарання судом не встановлені.

Визнаючи відсутність щирого каяття як обставини, що пом`якшує покарання, судом першої інстанції враховано, що розкаяння передбачає, крім визнання особою факту скоєння злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини в скоєному злочині, щирий жаль із приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинне виражатись у визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки скоєного. Факт щирого каяття особи в скоєнні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження, відповідно до усталеної судової практики (постанова Верховного Суду від 18 вересня 2019 року в справі №166/1065/18).

Разом з тим, судом встановлено, що обвинувачений не розкаявся у вчиненому, хоча й висловлював жаль щодо вчиненого, просив пробачення у брата та матері потерпілого, проте не вживав будь-яких заходів щодо відшкодування спричиненої шкоди потерпілому, не визнав вину у вчиненому та намагався уникнути кримінальної відповідальності, тобто, будь-яких підстав вважати, що обвинувачений щиро розкаявся у вчиненому в ході судового розгляду не встановлено. Не встановлено також будь-яких підстав вважати, що ОСОБА_6 надавав медичну допомогу потерпілому після вчинення злочину, діяв у стані сильного душевного хвилювання, вчинив кримінальне правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин, чи під впливом погрози, примусу або через матеріальну, службову чи іншу залежність.

Усе зазначене вище у своїй сукупності стало підставою для ухвалення судом рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавленням волі, у розмірі, наближеному до мінімальної межі санкції частини 2 статті 121 КК України, яке також і на думку колегії суддів, є справедливим, індивідуалізованим і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння нових правопорушень, як засудженим, так і іншими особами, а також цілком відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винного.

Беручи до уваги сукупність наведених обставин, колегія суддів не має сумнівів у тому, що визначена ОСОБА_6 форма відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства є співмірною з вчиненим ним злочином, а також є справедливим і виваженим заходом примусу, що забезпечить виправлення обвинуваченого, тоді як звільнення від відбування покарання з випробуванням або призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, не сприятиме цьому, а також може створити у обвинуваченого та інших осіб схильність до вчинення аналогічних злочинів, хибне уявлення про безкарність за вчинення злочинів, і не буде запобігати вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Стосовно апеляційних доводів обвинуваченого, що останній є внутрішньо переміщеною особою та має на утриманні малолітню дитину, то зазначена характеристика особи не може вважатися достатньою підставою для звільнення від відбування покарання та не доводить можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції його від суспільства.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про безпідставність апеляційних доводів скарг обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 щодо неправильної кваліфікації дій обвинуваченогоза частиною 2 статті 121 КК України та надмірної суворості призначеного йому покарання, а також вважає відсутніми підстави для перекваліфікації дій ОСОБА_6 на статтю 118 КК України та для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням.

Враховуючи наведене, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника. Судом першої інстанції матеріальний закон застосовано правильно, ухвалено законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення,істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при ухваленні вироку не встановлено, апеляційних підстав для зміни або скасування вироку суду першої інстанції колегія суддів не вбачає.

Керуючись статями 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 листопада 2023 року стосовно ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2