Справа № 192/312/24
Провадження № 1-кп/192/91/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2024 року Солонянський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Солоне Солонянського району Дніпропетровської області угоду про визнання винуватості в кримінальному провадженні №0000060, відомості про що внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01 лютого 2024 року відносно

ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Верхньодніпровськ Дніпропетровської області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , не працює, має повну середню спеціальну освіту, громадянин України, не військовозобов`язаний, раніше судимий згідно вироку Дніпровського апеляційного суду від 08 квітня 2021 року за ч. 1 ст. 125 КК України, ст. 71 КК України до 1 року 3 місяців 15 днів обмеження волі,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,

за участю учасників судового провадження:

прокурора - ОСОБА_4 ,

обвинуваченого - ОСОБА_3 ,

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И В:

Сторона обвинувачення та ОСОБА_3 за наявності письмової згоди представника малолітнього потерпілого ОСОБА_6 - ОСОБА_7 , під час судового розгляду уклали та надали на затвердження суду Угоду від 10 квітня 2024 року про визнання винуватості за таким обвинуваченням.

ОСОБА_3 будучи раніше судимим згідно вироку від 31 травня 2011 року за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, судимість за яким не знята та не погашена, та звільнившись 03 липня 2013 року від відбування покарання на підставі Указу Президента України «Про помилування», на шлях виправлення не став та повторно вчинив корисливий злочин, передбачений ч. 4 ст. 186 КК України за наступних обставин.

Так, відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-ХІ, було введено військовий стан на всій території України, який неодноразово продовжувався, в тому числі і Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 06 листопада 2923 року № 734/2023, затв. Законом України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 08 листопада 2023 року № 3429-ІХ, який був продовжений строком на 90 діб.

ОСОБА_3 , достовірно усвідомлюючи, що в Україні запроваджено воєнний стан, 01 лютого 2024 року приблизно о 15 годині 10 хвилин, проходячи біля домоволодіння АДРЕСА_1 , зустрів малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який рухався на велосипеді марки «FORMULA-ATLAS». В цей час у обвинуваченого раптово виник умисел, спрямований на повторне відкрите викрадення чужого майна з корисливих мотивів із застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого в умовах воєнного стану, а саме - велосипеда марки «FORMULA-ATLAS».

Реалізуючи раптово виниклий умисел, спрямований на повторне відкрите викрадення чужого майна з корисливих мотивів в умовах воєнного стану, ОСОБА_3 підійшов до малолітнього ОСОБА_6 та взявши руками за одяг потерпілого та за велосипед почав котити його по вулиці, при цьому сказавши малолітньому ОСОБА_6 , щоб він йшов з ним.

Потім, підійшовши до території домоволодіння АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 вказав малолітньому потерпілому, щоб він його чекав на місці, при цьому він перестав тримати його руками. Після чого, малолітній ОСОБА_6 на зазначеному велосипеді почав тікати від ОСОБА_3 , який доводячи свій злочинний умисел до кінця, спрямований на повторне відкрите викрадення чужого майна, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, почав наздоганяти малолітнього ОСОБА_6 , та наздогнавши його на території подвір`я АДРЕСА_1 , застосував насильство, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, а саме: наніс два удари долонею правої руки по обличчю малолітнього ОСОБА_6 , який почав кричати про допомогу, чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді набряку м`яких тканин правої сторони обличчя.

У цей час до них підбігла ОСОБА_8 , яка почала чинити опір ОСОБА_3 , який не реагуючи на заборону, продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел повторно відкрито викрав у малолітнього ОСОБА_6 велосипед марки «FORMULA-ATLAS», ринковою вартістю 7 753 гривні 70 копійок, що належить матері малолітнього - ОСОБА_7 , після чого покинув місце скоєння кримінального правопорушення, розпорядившись викраденим на власний розсуд. Своїми діями ОСОБА_3 завдав матеріальну шкоду на суму 7 753 гривні 70 копійок.

Умисні дії ОСОБА_3 кваліфікуються за ч. 4 ст. 186 КК України, тобто відкрите викрадення чужого майна (грабіж) поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно в умовах воєнного стану.

10 квітня 2024 року між прокурором Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 за участю захисника - ОСОБА_5 було укладено Угоду про визнання винуватості, яка подана на затвердження суду.

Згідно письмової заяви представник малолітнього потерпілого - ОСОБА_7 надала свою згоду на укладення такої угоди (а.с.55).

За змістом наданої на затвердження суду Угоди, обвинувачений повністю та беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, який йому інкримінується.

Сторони дійшли згоди щодо такого узгодженого покарання ОСОБА_3 за ч. 4 ст. 186 КК України - 7 (сім) років позбавлення волі.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 474 КПК України, якщо угоди досягнуто під час судового провадження, суд невідкладно зупиняє проведення процесуальних дій і переходить до розгляду угоди.

Розглядаючи питання про можливість затвердження укладеної 10 квітня 2024 року Угоди про визнання винуватості, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно положень ч. 4 ст. 469 КПК України, угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, а також у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.

Судом встановлено, що представник малолітнього потерпілого - ОСОБА_7 надала свою згоду на укладення угоди (а.с.55), а кримінальне правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_3 та беззастережно визнав себе винуватим, згідно з положеннями ст.12 Кримінального кодексу України, відноситься до категорії тяжкого злочину.

На виконання ст. 474 КПК України, судом з`ясовано обставини, які дають змогу впевнитись, що обвинувачений усвідомлює свої права, наслідки укладення і затвердження угоди, характер обвинувачення, вид покарання, яке буде до нього застосовано.

Суд, шляхом проведення опитування сторін кримінального провадження переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді. Також, обвинувачений зрозумів роз`ясненні судом права, передбачені п.1 ч. 4 ст. 474 КПК України.

Під час судового засідання обвинувачений беззаперечно визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та надав суду згоду на затвердження Угоди про визнання винуватості, вказавши, що він повністю розуміє свої права та характер обвинувачення, вид покарання та інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження Угоди, а також наслідки укладення та затвердження Угоди про визнання винуватості, передбачені ст. 473 КПК України, які йому роз`яснені судом.

Захисник ОСОБА_5 в судовому засіданні також просив затвердити Угоду про визнання винуватості і призначити обвинуваченому узгоджену в Угоді міру покарання.

Прокурор в судовому засіданні вважав, що при укладенні Угоди про визнання винуватості дотримані вимоги та правила КПК України та КК України, просив Угоду про визнання винуватості затвердити і призначити обвинуваченому узгоджену в Угоді міру покарання.

Таким чином суд, заслухавши обвинуваченого, думку прокурора і захисника, дослідивши матеріали провадження, перевіривши Угоду про визнання винуватості від 10 квітня 2024 року на відповідність вимогам КПК України та КК України дійшов наступних висновків.

Судом з`ясовано, що обвинувачений ОСОБА_3 цілком розуміє права, визначені п.п. 1, 2, 4 ч. 4 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ч.2 ст.473 названого Кодексу, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.

Умови Угоди про визнання винуватості від 10 квітня 2024 року не суперечать вимогам кримінального процесуального закону, а міра покарання, узгоджена обвинуваченим та прокурором не суперечить положенням КК України та інтересам суспільства.

Сторони розуміють, що відповідно до ст. 473 КПК України наслідком укладання та затвердження угоди для них є: для прокурора і обвинуваченого - обмеження права на оскарження вироку згідно з положеннями ст.ст.394, 424 КПК України, а для обвинуваченого також відмова від здійснення прав, передбачених абзацами першим та четвертим п. 1 ч. 4 ст. 474 КПК України.

Обвинуваченому при укладенні угоди роз`яснені правила ст.ст.394,424,473,474,476 КПК України, а також він розуміє, що умисне невиконання угоди є підставою для притягнення до кримінальної відповідальності за ст.389? КК України.

Тому ухвалюючи вирок, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами та оцінених відповідно до ст. 94 КПК України, суд дійшов висновку, що мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 .

Судом встановлено, що укладена Угода про визнання винуватості від 10 квітня 2024 року повністю відповідає вимогам ч.ч. 2, 4 ст. 469, ст. 472 КПК України та може бути затверджена судом, оскільки правова кваліфікація кримінального правопорушення вірна, існують достатні фактичні підстави для винуватості ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

Суд, оцінивши позицію обвинуваченого до скоєного, а також те, що він у судовому засіданні вину визнав вважає, що в даній справі наявна така обставина, яка пом`якшує покарання, як щире каяття. Також суд вважає, що в даній справі наявна обставина, яка обтяжує покарання - рецидив кримінальних правопорушень у зв`язку з наявністю непогашеної судимості згідно вироку Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2011 року, яким ОСОБА_3 було засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини, оскільки ОСОБА_6 на момент вчинення грабежу досяг повних 9 років. При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 згідно з вимогами ст.ст. 65-67 КК України та роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд враховує ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України є тяжким злочином, особу обвинуваченого, який раніше судимий, перебуває в реєстр наркологічних хворих з 2013 року, за місцем мешкання характеризується негативно.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами.

Суд, вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_3 , реалізовуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, вважає, що виправлення обвинуваченого в даному випадку не можливе без його ізоляції від суспільства. Підстави для застосування правил ст. ст. 69, 69?, 75 КК України відсутні.

На підставі викладеного, суд враховуючи конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, особу винного, його ставлення до вчиненого вважає, що йому необхідно призначити узгоджене сторонами Угоди покарання в межах санкції ч. 4 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років.

Суд вважає, що Угода про визнання винуватості від 10 квітня 2024 року укладена між прокурором та обвинуваченим і його захисником відповідає вимогам КПК України, умови Угоди не суперечать інтересам суспільства і не порушуються права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб. Сторони визнали винуватість добровільно, фактичні підстави для визнання винуватості наявні, узгоджені вид та міра покарання відповідають загальним засадам призначення покарання, визначеним ст.65 КК України, у зв`язку із чим суд вважає, що Угода підлягає затвердженню.

Підстав для відмови в затвердженні Угоди про визнання винуватості від 10 квітня 2024 року, передбачених ч.7 ст.474 КПК України, не встановлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 475 КПК України, якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для затвердження Угоди про визнання винуватості і призначення ОСОБА_3 узгодженої сторонами Угоди міри покарання.

При вирішенні долі речових доказів суд враховує положення ч. 9 ст. 100 КПК України, згідно якої питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Згідно постанови про визнання речових доказів і передачу їх на зберігання від 01 лютого 2024 року, велосипед марки «FORMULA» моделі «ATLAS» був переданий ОСОБА_7 згідно розписки від 01 лютого 2024 року. Такий речовий доказ слід залишити представнику потерпілого.

Згідно постанови про визнання та приєднання предметів до кримінального провадження як речових від 13 лютого 2024 року, чотири сліди папілярних узорів пальців рук та одну дактилоскопічну карту заповнену на ім`я ОСОБА_3 визнано речовими доказами, які постановлено зберігати в матеріалах кримінального провадження. Суд вважає, що чотири сліди папілярних узорів пальців рук слід знищити, а дактилоскопічну карту залишити на зберігання в матеріалах справи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку, суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

В обвинувальному акті зазначено, що витрати на залучення експерта по кримінальному провадженню складають 2 531 гривня 84 копійки, які слід стягнути з обвинуваченого.

Ухвалою слідчого судді Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 02 лютого 2024 року до ОСОБА_3 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з 01 лютого 2024 року (а.с.43-45), а ухвалою від 11 березня 2024 року такий строк було продовжено до 08 травня 2024 року (а.с.48-49).

Тому суд вважає необхідним застосувати правила ч. 5 ст. 72 КК України, згідно якої один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі та зарахувати ОСОБА_3 строк його попереднього ув`язнення до строку призначеного покарання, а строк покарання рахувати з 01 лютого 2024 року, зарахувавши таким чином в строк покарання строк попереднього ув`язнення.

Суд вважає, що підстави для зміни або скасування даного виду запобіжного заходу відсутні, а тому відповідно до ст. 331 КПК України такий строк слід продовжити до набрання вирком законної сили, але не більше ніж на 60 днів.

Цивільний позов по даному кримінальному провадженню не заявлявся.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.314, 373, 374, 468-476 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

Затвердити Угоду про визнання винуватості, укладену 10 квітня 2024 року між прокурором Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра - ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 за участю захисника - ОСОБА_5 з іншого боку.

Визнати ОСОБА_3 винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 186 КК України та призначити йому узгоджену сторонами Угоди про визнання винуватості від 10 квітня 2024 року, міру покарання у вигляді позбавленні волі строком на 7 (сім) років.

Строк покарання рахувати з 01 лютого 2024 року, зарахувавши таким чином в строк покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку що одному дню поперенього ув`язнення дорівнює один день позбавлення волі.

Речові докази по справі:

-велосипед марки «FORMULA» моделі «ATLAS», який переданий ОСОБА_7 згідно розписки від 01 лютого 2024 року залишити представнику потерпілого;

-чотири сліди папілярних узорів пальців рук, які відібрані на чотири липких стрічках - знищити;

-одну дактилоскопічну карту, заповнену на ім`я ОСОБА_3 - залишити зберігати в матеріалах справи.

Стягнути з ОСОБА_3 2 531 (дві тисячі п`ятсот тридцять одну) гривню 84 копійки документально підтверджених витрат на залучення експертів в дохід державного бюджету.

Строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_3 , який продовжено ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2024 року - продовжити до набрання вироком законної сили, але не більше ніж на 60 днів з дня ухвалення вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кримінальним процесуальним кодексом України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Солонянський районний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити прокурору, обвинуваченому, його захиснику та направити представнику потерпілого.

Суддя ОСОБА_1