справа № 361/63/24
провадження № 1-кп/361/735/24
ВИРОК

Іменем України

17 квітня 2024 року м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_2 ,

за участю прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченої - ОСОБА_4 ,

захисника - ОСОБА_5 ,

потерпілого - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000973 по обвинуваченню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки с. Богданівка Броварського району Київської області, освіта вища, приватний підприємець, розлучена, має на утриманні двоє неповнолітніх дітей 2011 р.н. та 2012 р.н., зареєстрована та проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

встановив:

09 листопада 2023 року, приблизно о 11:38 год, водій ОСОБА_4 , будучи особою, яка позбавлена права керування транспортними засобами, перебуваючи на дворовій території будинку АДРЕСА_2 розпочала керування автомобілем «Mercedes-Benz Vito», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

В цей час, на проїзній частині вказаної прибудинкової території перебувала пішохід, особа похилого віку ОСОБА_7 , яка рухаючись посеред дороги, зупинилась та знаходилася позаду транспортного засобу на відстані від нього.

В свою чергу, водій ОСОБА_4 , продовжуючи керувати автомобілем «Mercedes-Benz Vito», реєстраційний номер НОМЕР_1 , проявивши неуважність та безпечність, не переконалася у відсутності пішохода на шляху її руху, а за наявної потреби, не звернулася до сторонніх осіб, розпочала рух заднім ходом, внаслідок чого, здійснила наїзд на пішохода ОСОБА_7 , яка перебувала позаду транспортного засобу.

В результаті наїзду, ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження від яких загинула на місці події.

Під час руху, ОСОБА_4 допустила порушення вимог п. 1.5, 2.1 підпункту «а», 2.3 підпункт «б», 10.9 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (далі Правил дорожнього руху), а саме:

- п. 1.5: дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

- п. 2.1: водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: підпункт «а» посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії;

- п. 2.3: для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: підпункт «б»: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, правильно реагувати на її зміни, стежити за правильністю розміщення і кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом в дорозі;

- п. 10.9: під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб.

Смерть ОСОБА_7 , настала від численних переломів кісток скелета з ушкодженнями внутрішніх органів та розвитком крововтрати.

Порушення вимог пунктів 1.5, 2.1 підпункту «а», 2.3 підпункт «б», 10.9 Правил дорожнього руху, водієм ОСОБА_4 знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 свою вину в інкримінованому діянні визнала повністю та пояснила, що дійсно в її користуванні перебуває автомобіль «Mercedes-Benz Vito» реєстраційний номер НОМЕР_1 . 09.11.2023 р. дворі будинку АДРЕСА_2 , керуючи вказаним транспортним засобом, вона розпочала рух заднім ходом, автомобіль притиснувся до чогось, після чого вона почала рухатися вперед. Коли в заднє скло побачила, що сталося, зупинила автомобіль. Оскільки у неї в автомобілі перебувала її малолітня дитина, щоб її психічно не травмувати, вона попросила знайомих забрати дитину в магазин, який знаходився поруч. Після цього вона підійшла до потерпілої, викликала швидку медичну допомогу та поліцію. Вказала також на те, що коли автомобіль рухався заднім ходом, позаду пішоходів вона не бачила. На момент події вона була позбавлена права керування транспортними засобами відповідно до постанови суду. У вчиненому щиро розкаялася, прохала суд суворо її не карати, не позбавляти волі, врахувати те, що вона одна виховує двох неповнолітніх доньок, одна з яких має синдром «Дауна» та потребує постійного догляду. Заявлений потерпілим цивільний позов про відшкодування моральної шкоди визнає частково на суму близько 100 000 гривень, вказала на те, що в ході досудового слідства неодноразово робила спроби відшкодувати шкоду потерпілому, однак він відмовився.

Захисник обвинуваченої - адвокат ОСОБА_5 при визначенні міри покарання ОСОБА_4 прохав врахувати те, що вона вперше притягується до кримінальної відповідальності, свою вину в інкримінованому правопорушенні визнала повністю, щиро розкаялася у вчиненому, за місцем проживання характеризується позитивно, з лютого 2022 року є волонтером Броварської міськрайонної організації Товариства Червоного Хреста України та під час воєнних дій на території Броварського району активно приймала участь в діяльності вказаної організації, розлучена та одна виховує двоє малолітніх доньок, одна з яких має генетичне захворювання - синдром «Дауна», на підтвердження вказаних обставин надав суду відповідні документи. Цивільного позов потерпілого ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди в розмірі 400 000 гривень, прохав задовільнити частково, зазначив, що обвинувачена готова відшкодувати близько 100 000 гривень моральної шкоди та оплатити вартість пам`ятника. Прохав суд призначити обвинуваченій покарання із застосуванням ст. 75 КК України, встановивши випробувальний термін строком на 1 рік, а також позбавляти ОСОБА_4 права керування, оскільки має потребу у постійному користуванні транспортними засобами.

Потерпілий ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що 09.11.2023 р. у дворі будинку АДРЕСА_2 сталася дорожньо-транспортна пригода, під час якої загинула його мати ОСОБА_7 . Зазначив, що приїхав на місце ДТП близько 15 год. 00 хв., на той час автомобіль забирали на штрафмайданчик, працювала слідчо-оперативна група. Зазначив, що його мати проживала одна, однак він та брат постійно відвідували матір та приділяли їй достатньо уваги. Зазначив, що дійсно обвинувачена зверталася до нього з пропозицією відшкодувати шкоду, пропонували скинути кошти на банківську карту, але на той час він перебував у важкому психологічному стані, гроші його не цікавили, тому відмовився.

Також пояснив, що після загибелі матері він звернувся до страхової компанії ПрАТ «ПЗУ Україна», яка відповідно до страхового полісу виплатила йому страхове відшкодування в сумі 87 000 гривень, крім цього йому роз`яснили, що в подальшому можливо виплатять вартість пам`ятника. Заявлений цивільний позов про відшкодування моральної шкоди в розмірі 400 000 гривень підтримує та прохає задовільнити. На суворості покарання обвинуваченій покладалася на розсуд суду та в судових дебатах підтримав позицію прокурора щодо призначення іспитового покарання визначеного ст. 75 КК України.

Слід зазначити, що показання обвинуваченої ОСОБА_4 відповідають фактичним обставинам справи і нею не оспорюються.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, за згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які правильно розуміє обвинувачений, інші учасники судового провадження, і які ніким не оспорюються.

Тому, суд обмежив дослідження доказів допитом обвинуваченого та дослідженням тих матеріалів кримінального провадження, що характеризують його особу. При цьому суд роз`яснив обвинуваченому та іншим учасникам судового провадження, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати визнані ними фактичні обставини справи в апеляційному порядку.

За таких обставин суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 доведена повністю та її дії правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілої ОСОБА_7 .

Призначаючи покарання обвинуваченій, суд, дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на вимоги ст. 65 КК України та роз`яснення, викладені в пункті 1 постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2013 №7, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Так, санкцією ч.2 ст. 286 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого, що свідчить згідно ст. 12 КК України, про вчинення обвинуваченим тяжкого злочину.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченій ОСОБА_4 , згідно ст. 66 КК України, є щире каяття у вчиненому та активне сприяння розкриттю злочину.

Суд враховує, що щире каяття ґрунтується на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки і характеризується щирим осудом цієї поведінки, визнанням своєї провини, висловленні жалю з приводу вчиненого, бажанням виправити ситуацію, що склалася, а також готовністю підлягати кримінальній відповідальності. Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину, намаганні особи виправити наслідки вчиненого.

Вказане знайшло підтвердження як в показаннях так і в поведінці обвинуваченої в судовому засіданні.

Так, висновок суду про наявність такої обставини, що пом`якшує покарання винного як щире каяття ґрунтується на поведінці ОСОБА_4 як після вчинення злочину так і під час судового розгляду кримінального провадження. У судовому засіданні ОСОБА_4 надавала правдиві показання, критично оцінювала свою поведінку, заявила про готовність понести покарання за вчинене, висловлювалася про співчуття потерпілому та заявила, що готова відшкодовувати потерпілому завдану шкоду, однак через скрутне матеріальне становище не в змозі це зробити на суму яка ним заявлена.

Обставин, які згідно ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_4 судом не встановлено.

З урахуванням вказаних обставин, суд у відповідності до вимог закону України про кримінальну відповідальність та передбачених цим законом санкцій вважає, що ОСОБА_4 необхідно для її виправлення та запобігання нових злочинів призначити покарання у виді позбавлення волі в межах мінімального строку, передбаченого санкцією ч.2 ст. 286 КК України із застосуванням додаткового покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами.

В даному випадку, за переконанням суду, покарання у виді позбавлення волі у межах, прирівняних до мінімальних можливого призначення покарання у виді позбавлення волі, передбаченого ч.2 ст.61 КК України, та санкцією ч.2 ст.286 КК України, повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченої, які створять у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки, у зв`язку з чим суд не вбачає необхідності призначати більш суворе покарання винному.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченій додаткового покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд враховує обставини вчиненого злочину, наслідки, які настали в результаті його вчинення, характер і мотиви допущених порушень ПДР та поведінку обвинуваченої після вчинення злочину, а тому приходить до висновку про доцільність та необхідність призначення їй додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на один рік.

Суд вважає вказане покарання необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої ОСОБА_4 та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, що повністю узгоджується із принципами законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Таке покарання обвинуваченій, на думку суду, буде відповідати принципу пропорційності обмеження прав та легітимної мети покарання, який передбачений Європейською конвенцією захисту прав людини і основоположних свобод та відповідатиме особі обвинуваченого.

Така позиція суду узгоджується з Постановою Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Водночас, вирішуючи питання про необхідність реального відбування обвинуваченій покарання у виді позбавлення волі за вчинений злочин, судом враховується позиція ЄСПЛ у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року), у якій Європейський Суд вказав, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

При цьому суд також враховує правову позицію Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, висловлену Постанові від 28.05.2020 року (справа № 753/13972/17; провадження № 51-986км20), згідно якої Верховний суд зазначив, що законодавцем саме суду надано дискреційні повноваження щодо визначення виду та міри покарання за вчинення того чи іншого злочину.

Таким чином, враховуючи те, що ОСОБА_4 скоїла тяжкий злочин, усвідомлення останньою протиправності своєї поведінки, її поведінку після вчинення злочину, щире каяття, дані про особу винної, який має постійне місце реєстрації та проживання, за місцем проживання характеризується позитивно, розлучена, займається підприємницькою діяльністю, має на своєму утриманні двоє неповнолітніх дітей - доньку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та доньку ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка має генетичне захворювання та потребує постійного догляду, тому суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченої ОСОБА_4 можливе без ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим суд на підставі ст. 75 КК України вважає за можливе звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням.

При цьому, суд також враховує, що потерпілий у своїх зверненнях до суду не просив призначати обвинуваченій покарання, яке вона має відбувати реально. Крім того, за для відшкодування завданої шкоди потерпілому ОСОБА_4 має працювати та отримувати дохід, чого вона буде позбавлена при реальному відбуванні покарання, що негативно відобразиться на задоволенні вимог потерпілого.

Саме таке покарання суд вважає пропорційним, необхідним, достатнім і справедливим для виправлення винного та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень і, в даному випадку мета застосування кримінального покарання буде досягнута при призначенні ОСОБА_4 саме такого виду покарання, яке, за переконанням суду не становитиме особистого надмірного тягаря для винної.

В силу положень ч. 1 ст. 76 КК України, суд звільняючи ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, покладає на неї обов`язки, передбачені п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Щодо призначення обвинуваченій додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами, то суд враховує, що будучи позбавлена права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП відповідно до постанови Козелецького районного суду Чернігівської області від 05.05.2023 р. обвинувачена вчинила інкриміноване їй діяння, характер трудової діяльності обвинуваченої, стан її здоров`я, що у своїй сукупності вказує на те, що обвинувачена може виконувати роботу, виконання якої не пов`язано з обов`язковою наявністю у неї права на керування транспортним засобом, характер порушення нею правил дорожнього руху та наслідки вчиненого злочину, та приходить до висновку, що обвинувачену слід позбавити права керувати транспортними засобами, що передбачено санкцією частини статті КК України, за якою кваліфіковані її дії.

Вирішуючи питання щодо цивільного позову потерпілого ОСОБА_6 , заявленого в рамках даного кримінального провадження, суд виходить з наступного.

В судовому засіданні потерпілий позовні вимоги підтримав та прохав задовільнити в повному обсязі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_6 зазначив, що від злочинних дій ОСОБА_4 загинула його мати, просить стягнути з обвинуваченої на його користь моральну шкоду в сумі 400 000 гривень.

Визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 400 000 гривень позивач виходив з того, що у таку суму він оцінює моральні страждання, які він зазнав в результаті загибелі матері, перенесених у зв`язку зі цим душевними стражданнями, нестійному психічному розладі здоров`я, відривом від нормального сталого способу життя, необхідністю здійснення додаткових організаційних заходів того.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (п.3 ч.2 ст.11 ЦК України). У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події (ч.6 ст.11 ЦК України).

Згідно з пунктом 9 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Судом встановлено, що ДТП стало результатом винних дій обвинуваченої.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода може полягати, зокрема у моральних переживаннях у зв`язку із загибеллю члена сім`ї, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість спілкування із загиблим членом родини, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

З огляду на викладене можна дійти висновку про те, що власник автомобіля є зобов`язаною особою та несе відповідальність перед потерпілим за завдану джерелом підвищеної небезпеки шкоду у випадку, якщо в момент дорожньо-транспортної пригоди він керував транспортним засобом (тобто є заподіювачем шкоди) або у випадку, передбаченому ч.2 ст.1187 ЦК України.

Судом встановлено, що незаконні дії обвинуваченого завдали моральної втрати ОСОБА_6 , призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд врахував обставини справи, доведеність вини обвинуваченої у вчинені неправомірний дій, які призвели до загибелі ОСОБА_7 , характер та обсяг страждань, яких зазнав ОСОБА_6 у зв`язку з смертю матері, зокрема, враховано моральні страждання, що пов`язані з непоправною втратою близької людини, зміни звичайного укладу його життя та додаткові зусилля для його організації, а тому вважає за необхідне цивільний позов в частині відшкодування моральної шкоди задовільнити частково та стягнути з обвинуваченої на користь потерпілого 100 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, та саме така сума відшкодування моральних страждань потерпілого за переконанням суду є достатньою для розумного задоволення його потребі не буде становити надмірного тягаря для винної ОСОБА_4 , яка має відшкодувати потерпілому таку шкоду. При цьому, суд констатує, що потерпілий не виконав визначеного ЦПК України обов`язку щодо доведення стороною обставин, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та не довів перед судом заявлений ним розмір моральної шкоди.

Визначаючи розмір відшкодування потерпілому понесеної ним моральної шкоди саме у такій сумі, суд виходить з того, що визначаючи розмір відшкодування, слід керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності та розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення, про що також зазначила Велика Палата Верховного Суду у справі № 752/17832/14-ц від 15.12.2020 року.

Потерпілим не доведено перед судом заподіяння йому моральної шкоди саме у розмірі, заявленому з позові, а також такого матеріального стану відповідача, який би свідчив про його спроможність реально задовольнити вимоги потерпілого. Відтак, зазначений розмір задоволених судом позовних вимог, на думку суду, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, а також не порушує баланс між правами обвинуваченого, з одного боку, та інтересами потерпілого, з іншого.

Таким чином цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 124 КПК України підлягають стягненню з обвинуваченого витрати на проведення експертизи.

Відповідно до ст. 100 КПК України суд вирішує питання про долю речових доказів.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Керуючись ст.ст.368, 370, 374, 394 КПК України, ст.ст. 23, 1167, 1168, 1187 ЦК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити їй покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного основного покарання з випробовуванням, встановивши їй іспитовий строк 3 (три) роки, якщо вона протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на неї обов`язки.

У відповідності до п. 1, 2 ч.1 ст. 76 КК України в період випробувального терміну покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.

Запобіжний захід відносно обвинуваченої ОСОБА_4 не обирати.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 задовільнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 100 000 (сто тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати на загальну суму 4780 (чотири тисячі сімсот вісімдесят) гривень на залучення експерта для проведення судових експертиз.

Речові докази:

- автомобіль марки «Mercedes-Benz» модель «Vito» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить ОСОБА_4 , та зберігається на майданчику тимчасового затримання транспортних засобів за адресою: АДРЕСА_3 , після набрання вироком чинності, повернути власнику - ОСОБА_4 ;

- відеозаписи з місця дорожньо-транспортної пригоди на CD-R диску, залишити в матеріалах кримінального провадження №0000973.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 17.11.2023 р. на автомобіль «Mercedes-Benz» модель «Vito» реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , після набрання вироком чинності, скасувати.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав, передбачених статтею 394 КПК України, до Київського апеляційного суду через Броварський міськрайонний суд Київської області шляхом подачі апеляції протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити учасникам судового провадження.

Суддя: ОСОБА_1