Справа №639/3334/24
Провадження №1-кс/639/770/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2024 року м. Харків

Слідчий суддя Жовтневого районного суду м. Харкова ОСОБА_1 , розглянувши матеріали справи за заявою ув`язненого ОСОБА_2 щодо визначення місця відбування покарання, -

ВСТАНОВИВ:

11.04.2024 року до Жовтневого районного суду м. Харкова надійшла заява ОСОБА_2 , який утримується в ДУ «Харківський слідчий ізолятор», в якій заявник посилається на те, що відбуває покарання в ДУ «Харківський слідчий ізолятор», в нього виникли неприязні стосунки зі співробітниками вказаної установи, а також зі співробітниками інших установ виконання покарань, що розташовані в Харківській області. З огляду на наведене заявник просить ухвалити рішення про направлення його для відбування покарання до Західної України, де перебувають його рідні, що надало б останнім можливість бачити його при довготривалому побаченні.

Перевіривши зміст заяви ОСОБА_2 , слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Визначення місця відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, регулюється Наказом Міністерства юстиції України від 27.02.2017 № 580/5 «Про затвердження Порядку визначення засудженим виду установи виконання покарань, направлення для відбування покарання засуджених до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, обмеження волі та їх переведення, Положення про центральну та міжрегіональну комісії з питань визначення засудженим до позбавлення волі виду установи виконання покарань, місця відбування покарання особам, засудженим до позбавлення волі на певний строк, довічного позбавлення волі, обмеження волі, їх направлення і переведення для відбування покарання».

Відповідно до ст. 2 розділу IV зазначеного Порядку (з врахуванням положень ст. 4 розділу І), переведення засудженого для подальшого відбування покарання з однієї виправної чи виховної колонії до іншої з підстави "відповідно до місця постійного проживання близьких родичів засудженого" здійснюється на підставі заяви засудженого або близького родича (за письмовою згодою засудженого). Підпис засудженого на заяві засвідчує керівник виправної чи виховної колонії. Заява подається через адміністрацію виправної чи виховної колонії до міжрегіональної або центральної комісії Департаменту з питань виконання кримінальних покарань.

У заяві про переведення має міститися додаткова інформація щодо близьких родичів засудженого відповідно до ступеня їх спорідненості та місця їх постійного проживання.

До заяви про переведення додаються довідка-витяг з особової справи засудженого, копія паспорта засудженого та близьких родичів (іншого документа, що посвідчує особу), а також оригінали або нотаріально засвідчені копії довідки про реєстрацію місця проживання або місця перебування близького родича, який звернувся із заявою, документів, що підтверджують наявність родинних стосунків (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо).

До свідоцтва про народження дитини засудженого додатково додаються довідка про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини та інформація служби у справах дітей за місцем проживання дитини та за місцем проживання засудженого про позбавлення або поновлення його батьківських прав.

Таким чином, питання щодо переведення засудженого до установи виконання покарань в іншому регіоні не є компетенцією слідчого судді, а підлягає вирішенню шляхом подання засудженим відповідної заяви з доданими документами через адміністрацію установи виконання покарань до міжрегіональної або центральної комісії Департаменту з питань виконання кримінальних покарань.

Разом із тим, ОСОБА_2 звернувся з заявою саме до слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова.

Натомість, статтею 206 КПК України передбачено, що кожен слідчий суддя суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи.

Якщо слідчий суддя отримує з будь-яких джерел відомості, які створюють обґрунтовану підозру, що в межах територіальної юрисдикції суду знаходиться особа, позбавлена свободи за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, або не звільнена з-під варти після внесення застави в установленому цим Кодексом порядку, він зобов`язаний постановити ухвалу, якою має зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу, під вартою яких тримається особа, негайно доставити цю особу до слідчого судді для з`ясування підстав позбавлення свободи.

Слідчий суддя зобов`язаний звільнити позбавлену свободи особу, якщо орган державної влади чи службова особа, під вартою яких тримається ця особа, не надасть судове рішення, яке набрало законної сили, або не доведе наявність інших правових підстав для позбавлення особи свободи.

Якщо до доставлення такої особи до слідчого судді прокурор, слідчий звернеться з клопотанням про застосування запобіжного заходу, слідчий суддя зобов`язаний забезпечити проведення у найкоротший строк розгляду цього клопотання.

Незалежно від наявності клопотання слідчого, прокурора, слідчий суддя зобов`язаний звільнити особу, якщо орган державної влади чи службова особа, під вартою яких трималася ця особа, не доведе:1) існування передбачених законом підстав для затримання особи без ухвали слідчого судді, суду; 2) не перевищення граничного строку тримання під вартою; 3) відсутність зволікання у доставленні особи до суду.

З системного аналізу зазначених положень статті 206 та інших положень КПК України вбачається, що нею врегульовано порядок здійснення контролю слідчим суддею щодо законності тримання осіб під вартою, а зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи (яка позбавлена свободи), слідчий суддя уповноважений під час розгляду скарги на незаконне тримання під вартою або іншого клопотання (скарги), розгляд яких віднесено до його повноважень та які подані в порядку, передбаченому КПК України.

Також законом чітко визначено, що постановлення слідчим суддею ухвали щодо негайної доставки до нього особи, яка позбавлена свободи, здійснюється лише в тому разі, якщо отримані слідчим суддею відомості створюють у нього обґрунтовану підозру про те, що в межах територіальної юрисдикції суду знаходиться особа, позбавлена свободи за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, або не звільнена з-під варти після внесення застави в установленому цим Кодексом порядку.

З огляду на те, що засуджений в своїй заяві вказує, що відбуває покарання за вироком суду, підстави для постановлення ухвали щодо зобов`язання ДУ «Харківський слідчий ізолятор» негайно доставити ОСОБА_2 до слідчого судді відсутні, оскільки предметом скарги не є його незаконне тримання під вартою.

Відповідно до ч. 6 ст. 206 КПК України, якщо під час будь-якого судового засідання особа заявляє про застосування до неї насильства під час затримання або тримання в уповноваженому органі державної влади, державній установі (орган державної влади, державна установа, яким законом надано право здійснювати тримання під вартою осіб), слідчий суддя зобов`язаний зафіксувати таку заяву або прийняти від особи письмову заяву та: 1) забезпечити невідкладне проведення судово-медичного обстеження особи; 2) доручити відповідному органу досудового розслідування провести дослідження фактів, викладених в заяві особи; 3) вжити необхідних заходів для забезпечення безпеки особи згідно із законодавством.

Стаття 206 КПК України встановлює загальні обов`язки судді щодо захисту прав людини, які в частині перевірки підстав позбавлення особи свободи реалізуються виключно у передбачений цією статтею спосіб.

Отже, стаття 206 КПК України надає слідчому судді специфічні повноваження щодо перевірки наявності підстав позбавлення особи свободи (зокрема наявності судового рішення та ін.) та звільнення такої особи, якщо за результатами такої перевірки відповідних підстав не буде встановлено, або забезпечення проведення у найкоротший строк розгляду клопотання прокурора, слідчого про застосування запобіжного заходу.

Таким чином, положення ст. 206 КПК мають на меті забезпечення процесуального механізму звільнення слідчим суддею будь-якої особи, яка позбавлена свободи за відсутності судового рішення, та застосовуються саме в таких випадках.

Вказаний правовий висновок сформовано в постанові об`єднанної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27.05.2019 року по справі №766/22242/17.

У заяві ОСОБА_2 не міститься посилань на застосування до нього насильства під час затримання або тримання в уповноваженому органі державної влади, державній установі (орган державної влади, державна установа, яким законом надано право здійснювати тримання під вартою осіб), а фактично ставиться питання про переведення до іншої установи виконання покарань.

Положеннями КПК України не передбачено повноважень слідчого судді щодо здійснення в порядку, передбаченому ст. 206 КПК України, судового контролю за додержанням прав, на порушення яких посилається ув`язнений у своїй заяві.

З урахуванням суб`єктного складу, характеру спірних правовідносин та предмету вимог, а також положень ч. 1 ст. 2, п. п. 1, 2, 3, 19 ч. 1 ст. 4, п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України, ч. 9 ст. 539 КПК України, у разі відмови уповноваженого органу у прийнятті рішення про переведення засудженого до іншої установи виконання покарань вказаний спір може бути вирішено в порядку адміністративного судочинства, про що свідчать і висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019р. по справі №822/3059/17.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В пункті 24 рішення по Справі "Сокуренко і Стригун протиУкраїни" (Заяви N 29458/04 та N 29465/04) Європейський суд з прав людини зазначив: суд повторює, що,як було раніше визначено, фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі "Занд проти Австрії", що згадувалось раніше, Комісія висловила думку, що термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з (...)питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (...)".

З огляду на викладене, оскільки в поданій скарзі не порушується питання щодо незаконного тримання під вартою в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор» або застосування насильства під час затримання або тримання в уповноваженому органі державної влади, державній установі (орган державної влади, державна установа, яким законом надано право здійснювати тримання під вартою осіб), слідчий суддя дійшов висновку щодо необхідності відмови у відкритті провадження по скарзі.

Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у вищезазначеній постанові об`єднанної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27.05.2019р. по справі №766/22242/17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019р. по справі №822/3059/17.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 206, 369 372, 537,539 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження за заявою ОСОБА_2 щодо визначення місця відбування покарання.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1