ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа: № 635/475/24 Головуючий І інстанції: ОСОБА_1
Провадження: № 11-кп/818/1434, 1436/24 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: продовження запобіжного заходу
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , без участі прокурора, з участю захисників обвинувачених адвокатів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , без участі всіх інших учасників по даній справі, а саме обвинувачених, належним чином повідомлених про розгляд справи, за умови, що заяв про відкладення розгляду справи ні від кого не надходило, розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Харкові справу за апеляційними скаргами захисників обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 14 05 2024 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Вказаною ухвалою суду, клопотання прокурора задоволено та продовжено відносно:

-обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у виді тримання під вартою в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор» строком на 60 днів, тобто до 12 липня 2024 року включно з визначенням останньому суми застави у розмірі 250 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 647250 (шістсот сорок сім тисяч двісті п`ятдесят) грн., з покладенням відповідних обов`язків;

-обвинуваченого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 запобіжний захід у виді тримання під вартою в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор» строком на 60 днів, тобто до 12 липня 2024 року включно з визначенням останньому суми застави у розмірі 180 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 466020 (чотириста шістдесят шість тисяч двадцять) грн., з покладенням відповідних обов`язків.

Вказаною ухвалою також продовжено запобіжний захід щодо ОСОБА_10 , проте в цій частині ухвалу оскаржено не було.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій, просить про скасування ухвали та про постановлення нової, якою просить обрати щодо ОСОБА_8 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за місцем реєстрації.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог вказує, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України стороною обвинувачення не підтверджуються, оскільки ОСОБА_8 має міцні соціальні зв`язки, а саме проживає з матір`ю похилого віку, яка потребує постійного догляду. Вказує, що ОСОБА_8 дійсно раніше судимий за крадіжку, проте вказана обставина свідчить про те, що останній не уникав відповідальності. Злочинів же із застосуванням насильства обвинувачений не вчиняв.

В своїй апеляційній скарзі захисник наголошує на необґрунтованій суворості обраного розміру застави.

При цьому просить врахувати наявність у ОСОБА_8 потреби у догляді за хворою матір`ю, яка фактично є лежачою, майновий стан ОСОБА_8 , який не має ані нерухомого майна, ані рухомого майна у власності, не має постійного працевлаштування, проте готовий стати на захист Батьківщини.

Вважає, що саме запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту з засобами контролю буде повністю відповідати вимогам досудового слідства.

Вказане рішення було оскаржене також захисником обвинуваченого ОСОБА_9 адвокатом ОСОБА_7 , яка, в свою чергу, посилаючись на його необґрунтованість, просить про його скасування та про постановлення нової ухвали, якою просить застосувати відносно обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.

Обґрунтовуючи свої вимоги, наголошує на відсутності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та на відсутність доказів вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення.

Зазначає про неврахування суддею наявності у ОСОБА_9 міцних соціальних зв`язків: наявність дружини, двох малолітніх дітей, відсутність судимостей та відсутність негативної репутації.

Вказує, що застосовуючи до ОСОБА_9 заставу та визначаючи її у найбільшому розмірі суд унеможливлює внесення застави для реалізації права обвинуваченого на її внесення, оскільки цей розмір є завідомо непомірним для обвинуваченого.

Позиції учасників апеляційного провадження.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції захисники обвинувачених адвокати ОСОБА_6 та ОСОБА_7 просили про задоволення апеляційних скарг, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали суду першої інстанції.

Прокурор, обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про дату та час розгляду апеляційних скарг були повідомлені належним чином. Жодних заяв або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи, від останніх не надходило. На особистій участі не наполягали.

Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 405, ч.2 ст. 422 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проведення апеляційного перегляду ухвали суду за відсутності прокурора та обвинувачених, оскільки неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю доповідача, доводи захисників обвинувачених, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисників задоволенню не підлягають, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти, «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Надаючи оцінку можливості обвинувачених переховуватися від суду, здійснювати незаконний вплив на потерпілого та свідків у кримінальному провадженні, або вчинити інше кримінальне правопорушення, колегія суддів бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останні з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень, можуть вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 185, ч.5 ст. 185, ч.1 ст. 357 КК України, частина з яких є тяжким та особливо тяжким злочином проти власності, за одне з яких передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років.

Враховуючи, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачуються у вчиненні у тому числі особливо тяжкого кримінального правопорушення, за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років, то усвідомлюючи тяжкість покарання, яке їм загрожує, з метою його уникнення, можуть вчинити дії направлені на переховування від органу досудового розслідування та суду.

Беручи до уваги, що потерпілі та свідки по даному кримінальному провадженню ще не допитані, а обвинувачені обізнані про місце їх мешкання, то не виключена імовірність незаконного впливу на останніх.

Крім того, враховуючи наявність попередніх судимостей та відсутність міцних соціальних зв`язків у ОСОБА_8 , відсутність законних джерел доходу як у ОСОБА_8 так і ОСОБА_9 , а також факт обвинувачення останніх у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого кримінального правопорушення, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, в період воєнного стану, існує імовірність того, що останні можуть вчинити інше кримінальне правопорушення.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Як вбачається з клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , ризики, передбачені п.п. 1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, не зменшилися, при цьому сторона обвинувачення надала оцінку протиправності дій, скоєних обвинуваченими, суворості покарання, у разі доведення їх винуватості, відомостям, які характеризують особи обвинувачених, навівши підстави, які вказують про необхідність продовження строку дії обраного раніше запобіжного заходу.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства ( «Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин вчинення кримінальних правопорушень, які інкримінуються ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , враховуючи, що інкриміновані обвинуваченим кримінальні правопорушення вчинені проти власності, за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану, тобто за тяжких життєвих обставин у якому опинилося суспільство, колегія суддів вбачає підвищений ступінь суспільної небезпечності, що свідчить про те, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції по даній справі, колегія суддів приймає до уваги рішення Конституційного Суду України від 13 06 2019 року в тій його частині, де звернуто увагу на необхідність дотримання вимог п.1 ч.1 ст.178 КПК України щодо оцінки в сукупності всіх обставин, у тому числі вагомості наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення.

Крім того, як випливає із вищевказаного Рішення Конституційного Суду України, на даний час, коли кримінальна справа знаходиться у провадженні суду першої інстанції, то тепер уже суд має перебирати на себе як ризики можливої втечі обвинувачених, так і забезпечення їх участі в судових засіданнях.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Доводи, на які посилаються захисники обвинувачених стосовно не доведення ризиків, заявлених в клопотанні прокурора спростовуються відомостями, що є наявними в кримінальному провадженні, що свідчить про постановлення судом першої інстанції обґрунтованого та вмотивованого рішення, відповідно до вимог ст. 370 КПК України.

Що стосується посилання апелянтів на незаконність продовження застосування щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_9 запобіжного заходу через відсутність доказів вчинення останніми інкримінованих їм кримінальних правопорушень, колегія суддів зазначає, що встановлення доказів винуватості чи невинуватості особи у вчиненні інкримінованих подій, є завданням подальшого провадження, сприяти якому й покликаний запобіжний захід, що обирається та продовжується.

Твердження захисників про те, що ОСОБА_8 має матір похилого віку, яка потребує постійного догляду, а ОСОБА_9 має двох малолітніх дітей, на думку колегії суддів не є безумовними підставами для зміни останнім запобіжного заходу, оскільки вказані факти не стали стримуючими факторами при вчиненні ними злочинної діяльності, у зв`язку з чим не спростовують та не мінімізують наявних ризиків, запобігти яким в даному випадку може лише такий винятковий запобіжний захід, як тримання під вартою.

Колегія суддів критично ставиться щодо твердження захисника про намір ОСОБА_8 захищати Батьківщину, оскільки, як відомо, воєнний стан в Україні оголошено 24 лютого 2022 року, в той час, як події, які ставляться в провину ОСОБА_8 мали місце 26 09 2023 року.

Тобто, констатації підлягає факт того, що у ОСОБА_8 було достатньо часу для реалізації свого наміру захищати Батьківщину, проте, протягом більш ніж року він не реалізував його, що на думку колегії суддів свідчить про певну маніпуляцію з метою пом`якшення запобіжного заходу.

Що стосується вимог апелянтів про зменшення розміру застави як альтернативного запобіжного заходу, колегія суддів наголошує на тому, що позиція Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) стосовно питання обрання національними судами запобіжного заходу у виді застави та призначення її розміру, цілковито прослідковується в рішенні Суду у справі «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain) від 28 вересня 2010 року.

У цій справі, ЄСПЛ, посилаючись на пункт 3 статті 5 Конвенції, підтвердив, що внесення застави може вимагатися лише за наявності законних підстав для затримання особи, а також те, що уповноважені органи влади повинні приділити визначенню суми застави стільки ж уваги, скільки і вирішенню питання про необхідність подальшого тримання обвинуваченого під вартою. Більше того, якщо навіть сума застави визначається виходячи із характеристики особи обвинуваченого та його матеріального становища, за певних обставин є обґрунтованим врахування також і суми збитків, у заподіянні яких ця особа обвинувачується.

Відповідно до положень п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину визначається у межах від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 182 КПК України, при визначенні розміру застави враховуються обставини кримінального правопорушення, майновий та сімейний стан обвинуваченого, інші дані про його особу та ризики, передбачені статтею 177 цього Кодексу.

Як вбачається із мотивувальної та резолютивної частини ухвали зазначених вище вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції дотримався в повній мірі, визначив заставу в межах, передбачених вищенаведеним п.3 ч.5 ст.182 КПК України, зокрема: ОСОБА_8 у розмірі 250 прожиткових мінімумів для працездатних осіб; ОСОБА_9 у розмірі 180 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

На даний час саме такий розмір застави, визначений судом першої інстанції як альтернативного запобіжного заходу в межах, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України, здатний забезпечити виконання обвинуваченими покладених на них процесуальних обов`язків, а тому колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про необхідність, враховуючи обставини кримінальних правопорушень, особу обвинувачених, призначення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 застави саме у такому розмірі.

Щодо інших доводів апеляційних скарг, які, на думку захисників обвинувачених є підставами для скасування ухвали суду, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в справах «Салов проти України» від 06 вересня 2005 року (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року (заява №4909/04; пункт 58), відповідно до якої: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

На думку колегії суддів, в апеляційних скаргах не наведено беззаперечних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції щодо необхідності продовження строків тримання під вартою ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та не вбачається підстав для зміни раніше обраного останнім запобіжного заходу на більш м`який.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.ст.7, ст.ст. 176-206, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 14 05 2024 року про продовження щодо обвинувачених за ч.4 ст.185, ч.5 ст. 185, ч.1 ст. 357 КК України ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» до 12 07 2024 року, включно, з визначенням застави, - залишити без змін.

Апеляційні скарги захисників обвинувачених, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення.

Оскарження даної ухвали, у відповідності до ч.2 ст.424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді:

____________ ________________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4