Провадження № 1-кп/344/505/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2024 року м.Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Івано-Франківську матеріали кримінального провадження з обвинувальним актом щодо:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , одруженого, на утриманні має одну малолітню дитину, з вищою освітою, солдата 2-го відділення 3 стрілецького взводу 1 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону (з охорони та оборони об`єктів державного значення) (ВОС-100915П) військової частини НОМЕР_1 НГУ, українця, громадянина України, раніше не судимого,

якому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

Обвинувачений ОСОБА_5 вчинив дезертирство, тобто самовільне залишення місця служби з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.

Кримінальне правопорушення скоєно за наступних обставин. Відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року №69/2022 солдата ОСОБА_5 , який прибув із 1-го відділу ІНФОРМАЦІЯ_2 для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, 04.03.2023 наказом командира військової часини 1241 НГУ №50 (по стройовій частині) зараховано до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення.

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 НГУ № 54 о/с від 20.09.2022 року солдата ОСОБА_5 призначено на посаду стрільця 2 відділення 3 стрілецького взводу 1 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону (з охорони та оборони об`єктів державного значення) (ВОС-100915П) військової частини НОМЕР_1 НГУ.

Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Проходячи військову службу у вищевказаній військовій частині солдат ОСОБА_5 відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних сил України повинен був свято і беззаперечно дотримуватися Конституції України і Законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, берегти військову честь і поважати гідність інших людей, не допускати негідних вчинків, виконувати свої службові обов`язки, які визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, та дотримуватися вимог статутів Збройних Сил України.

Згідно п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Згідно Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», воєнний стан в Україні запроваджено із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб та в подальшому продовжено по теперішній час. Таке рішення було ухвалено у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Згідно ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Про введення в дію воєнного стану солдату ОСОБА_5 достеменно було відомо, оскільки Указ Президента України № 64/2022 оголошено за допомогою засобів масової інформації та доведено до населення країни. Він також був призваний на військову службу саме по мобілізації під час дії воєнного стану відповідно до згаданого вище Указу Президента України №64/2022.

При цьому, обвинувачений ОСОБА_5 16.03.2023 року діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, проходячи військову службу за призовом під час мобілізації, з метою ухилитися від виконання обов`язків військової служби, в умовах воєнного стану, самовільно покинув розташування відомчого лікувального закладу ДУ «ТМО МВС України по Івано-Франківській області», що у АДРЕСА_2 , де проходив стаціонарне лікування згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 НГУ № 77 від 15.03.2023 року, та починаючи із 16.03.2023 року, без поважних причин, не з`являвся на службу до розташування військової частини НОМЕР_1 НГУ ( АДРЕСА_3 ), приховуючи свою належність до військових формувань України, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам, як про військовослужбовця, який самовільно залишив місце служби.

В подальшому за результатами проведення розшукових заходів військовослужбовцями військової частини НОМЕР_1 НГУ, солдата ОСОБА_5 доставлено до П`ятого слідчого відділу (з дислокацією у м. Івано-Франківську) Територіального управління ДБР, розташованого у місті Львові, після його затримання військовослужбовцями Державної прикордонної служби України при спробі незаконного, поза встановленими пунктами пропуску, перетину державного кордону України, у напрямку Румунії.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 своєї вини у вчиненому не визнав, користуючись своїми процесуальними правами відмовився від надання показань в процесі судового розгляду.

Незважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_5 свою вину не визнав, його вина у вчиненому доводиться сукупністю наступних доказів.

Так, допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 зазначив, що він працює заступником командира по роботі з особовим складом ВЧ НОМЕР_1 . В 2022 році у військову частину для проходження військової служби прибув обвинувачений ОСОБА_5 на посаді стрільця. В процесі здійснення військової служби, обвинувачений захворів та знаходився в лікувальному закладі. В подальшому обвинувачений самовільно залишив лікарню та не повернувся у військову частину для продовження служби. Його місцезнаходження не було відоме, на телефонні дзвінки обвинувачений не відповідав. Пошукові заходи не давали жодних результатів. 04.08.2023 року обвинувачений був затриманий неподалік населеного пункту Шибене, при спробі незаконного, поза встановленими пунктами пропуску, перетину державного кордону України, у напрямку Румунії.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 , командир взводу ВЧ НОМЕР_1 , зазначила, що обвинувачений ОСОБА_5 проходив військову службу на посаді стрільця у вказаній військовій частині. В лютому 2023 року обвинувачений проходив лікування в АДРЕСА_2 . Залишивши лікарню, обвинувачений не повернувся на військову службу у ВЧ НОМЕР_1 . Працівниками військової частини проводились заходи щодо розшуку обвинуваченого, однак, останній не виходив на зв`язок, на телефонні дзвінки не відповідав. При спілкуванні з дружиною обвинуваченого, остання повідомляла, що ОСОБА_5 в лікувальному закладі і більше їй нічого не відомо.

Крім цього, вина обвинуваченого у вчиненому доводиться іншими письмовими і речовими доказами по справі, які були предметом дослідження в ході судового розгляду справи.

Відповідно до витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 Західного оперативно-територіального об`єднання НГУ від 04.03.2022 року №50 обвинуваченого ОСОБА_5 зараховано на посаду стрільця 2 відділення 3 стрілецького взводу 1 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону (з охорони та оборони об`єктів державного значення) (ВОС-100915П) військової частини НОМЕР_1 НГУ.

Відповідно до матеріалів службового розслідування було встановлено факт самовільного залишення лікувального закладу ДУ «ТМО» АДРЕСА_2 стрільцем 2-го відділення 3-го стрілецького взводу 1 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону ОСОБА_5 .

Факт перебування обвинуваченого на лікуванні в ДУ "Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Івано-Франківській області" підтверджується копією наказу командира ВЧ НОМЕР_1 №51 від 18.02.2023 року.

Відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_1 №79 від 17.03.2023 року, обвинуваченого ОСОБА_5 , виключено з усіх видів забезпечення у зв`язку з неприбуттям із стаціонарного лікування, з 17.03.2023 року.

Згідно висновку службового розслідування по факту самовільного залишення лікувального закладу ДУ «ТМО» м.Івано-Франківськ, який був затверджений т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 , було встановлено факт самовільного залишення лікувального закладу солдатом ОСОБА_8 .

Відповідно до наказу командира ВЧ НОМЕР_1 №361 від 30.03.2023 року, факт самовільного залишення лікувального закладу ДУ «ТМО» м.Івано-Франківськ стрільцем 2-го відділення 3-го стрілецького взводу 1-ї стрілецької роти 1-го стрілецького батальйону солдатом ОСОБА_5 обліковано згідно вимог наказу Командувача Національної гвардії України від 14.04.2021 року №150, оскільки у вказаному правопорушенні вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України. Висновки службового розслідування було направлено до Івано-Франківської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону.

Відповідно до книги протоколів засідань ВЛК про результати проходження військово-лікарської комісії, обвинувачений ОСОБА_5 рішенням військово-лікарської комісії був визнаний здоровий та придатний до військової служби.

Відповідно до інформації НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України, обвинуваченого ОСОБА_5 03.08.2023 року о 14-50 год. прикордонним нарядом «Прикордонний патруль» напрямку 488 прикордонного знаку, на відстані 10 км. Від лінії державного кордону на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_3 » в межах прикордонного контрольованого району був виявлений та затриманий ОСОБА_5 .

Відповідно до постанови Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 20.10.2023 року, ОСОБА_5 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.204-1 КУпАП та накладено відповідне адміністративне стягнення. Зокрема, судом встановлено, що 03.08.2023 року о 14-50 год. прикордонним нарядом « ІНФОРМАЦІЯ_4 » на напрямку 488 прикордонного знаку на відстані 10 км. від лінії державного кордону на території Зеленської ОТГ, Верховинського району Івано-Франківської області, що на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_5 », в межах прикордонного контрольованого району був затриманий гр. ОСОБА_5 спільно з іншою особою за спробу незаконного перетинання державного кордону з України групою осіб поза встановленими пунктами пропуску через державний кордон України, чим порушив вимоги ст.ст.9,12 ЗУ "Про державний кордон України", тобто вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст.204-1 КУпАП.

Таким чином, в процесі судового розгляду було достовірно встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 будучи мобілізованим, проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 НГУ. 16.03.2023 року діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, проходячи військову службу за призовом під час мобілізації, з метою ухилитися від виконання обов`язків військової служби, в умовах воєнного стану, самовільно покинув розташування відомчого лікувального закладу ДУ «ТМО МВС України по Івано-Франківській області», що у АДРЕСА_2 , де проходив стаціонарне лікування згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 НГУ № 77 від 15.03.2023 року, та починаючи із 16.03.2023 року, без поважних причин, не з`являвся на службу до розташування військової частини НОМЕР_1 НГУ ( АДРЕСА_3 ), приховуючи свою належність до військових формувань України, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам, як про військовослужбовця, який самовільно залишив місце служби.

При цьому суд звертає увагу, що з об`єктивної сторони злочин, передбачений ст.408 КК України, полягає у самовільному залишенні військової частини або місця служби з метою повністю ухилитися від проходження військової служби або у нез`явленні з тією ж метою на службу у разі призначення, переведення, з відрядження, відпустки або з лікувального закладу. Військовослужбовець, який скоює дезертирство, протизаконно припиняє виконувати свій конституційний обов`язок (статті 17, 65 Конституції України) щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. Дезертирство є тривалим злочином і починається з моменту самовільного залишення військової частини або місця служби, а також нез`явлення на службу у разі призначення, переведення, з відр`ядження, відпустки або з лікувального закладу. Для закінченого складу цього злочину тривалість ухилення військовослужбовця від військової служби значення не має.

Суб`єктивною стороною злочин, передбачений ст.408 КК України характеризується тільки прямим умислом і спеціально зазначеною у диспозиції статті метою ухилення від військової служби.

На переконання суду, дії вчинені обвинуваченим щодо самовільного залишення відомчого лікувального закладу та не повернення на військову службу у ВЧ НОМЕР_1 НГУ свідчать про прямий умисел ОСОБА_5 на умисне ухилення від військової служби. Додатковим доказом того, що обвинувачений мав умисел щодо ухилення від військової служби була спроба останнього незаконно, поза встановленим пунктом пропуску, перетину державного кордону України, у напрямку Румунії 03.08.2023 року, що підтверджується даними протоколу про адміністративне правопорушення ЗхРУ №132087 від 03.08.2023 року та постанови Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 20.10.2023 року.

Суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_5 , які полягали в самовільному залишенні місця служби вказує саме на умисний характер дій обвинуваченого та є в причинно-наслідковому зв`язку з настанням відповідних наслідків щодо ухилення від військової служби.

Посилання обвинуваченого на погане самопочуття та необхідність проходження ним лікування, з посиланням на відповідні медичні документи та виписки з історії хвороби, за вказаних вище обставин жодним чином не спростовує висунуте органом досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачення.

При цьому, суд вважає окремо наголосити, що придатність або ж непридатність військовослужбовця до військової служби визначає виключно військово-лікарська комісія, а не бажання та висновки самого військовослужбовця. Питання щодо придатності того чи іншого військовослужбовця до військової служби регулюється Положенням про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, яке затверджено наказом Міністерства оборони України №402 від 14.08.2008 року.

Більше того, сама позиція обвинуваченого щодо самовільного залишення лікувального закладу та неповернення у військову частину, з подальшою спробою незаконно, поза встановленими пунктами пропуску, перетнути державний кордон України, у напрямку Румунії додатково вказує на вчинення обвинуваченим злочину, передбаченого ст.408 КК України.

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд, при вирішенні питання про достатність встановлених під час судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення поза розумним сумнівом, визначеним частинами другою та четвертою статті 17 КПК.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, в яких наявність, спрямованість та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішенні повинен пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину, і виключають можливу відсутність умислу або інший характер, або спрямованість умислу. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій. Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

З іншого боку, для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням (див. постанови Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, від 8 жовтня 2019 р. у справі № 195/1563/16-к, від 21 січня 2020 р. у справі № 754/17019/17, від 16 вересня 2020 р. у справі № 760/23459/17 та ін.).

У даному кримінальному провадженні судом була належним чином перевірена як версія сторони обвинувачення, так і версія сторони захисту. При цьому версія сторони захисту не була підтверджена жодними об`єктивними даними, яких би було достатньо для розумного сумніву у винуватості ОСОБА_5 у світлі встановлених судом обставин.

Отже, оцінюючи всі зібрані по справі докази в сукупності за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального правопорушення, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд приходить до висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_5 слід кваліфікувати за ст.408 ч.4 КК України, оскільки він вчинив дезертирство, тобто самовільне залишення місця служби з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.

При призначенні обвинуваченому покарання суд враховує ступінь тяжкості вчинення кримінального правопорушення, особу винного, а саме те, що обвинувачений вперше притягується до кримінальної відповідальності, відповідно до висновку органу пробації, ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінюється як середній.

При призначенні обвинуваченому покарання, суд також виходить з вимог ст.50 КК України, відповідно до якої покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до ст.65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_5 судом не встановлено.

Обставин, що обтяжують обвинуваченому ОСОБА_5 покарання судом також не встановлено.

За таких обставин, суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_5 слід обрати покарання в межах санкції статті 408 ч.4 КК України, зокрема у виді позбавлення волі, так як вказане покарання буде необхідне і достатнє для його виправлення і попередження вчинення нових злочинів.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.368, 370, 374, 375 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_5 рахувати з моменту фактичного затримання, тобто, з 03.08.2023 року.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_5 тримання під вартою залишити без зміни до набрання вироком законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Вирок може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги через Івано-Франківський міський суд.

Суддя Олег ЛАЗАРІВ