Олевський районний суд Житомирської області
Справа № 287/630/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2024 року м. Олевськ

Слідчий суддя Олевського районного суду Житомирської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні клопотання начальника СД відділення поліції №2 Коростенського районного управління поліції ГУНП в Житомирській області ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР за №0000033 від 19.03.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Начальник СД відділення поліції № 2 Коростенського районного управління поліції ГУНП в Житомирській області ОСОБА_3 , за погодженням з прокурором Олевського відділу Коростенської окружної прокуратури ОСОБА_4 , звернулася до слідчого судді з клопотанням про арешт сухої речовини зеленого кольору, зовні схожої на наркотичну, яку упаковано до спец. пакету №PSP3094502, вилученої в ході огляду місця події 19.03.2024 року, за адресою АДРЕСА_1 , в будинку який належить та в якому проживає ОСОБА_5 шляхом тимчасового позбавлення права останнього на відчуження, розпорядження і користування вказаним майном.

Начальник СД ОСОБА_3 до суду надала письмову заяву з проханням розглядати клопотання без її участі у зв`язку із перебуванням в слідчо-оперативній групі, подане клопотання просить задоволити.

Прокурор ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, до суду надала письмову заяву з проханням розглядати клопотання без її участі. Подане клопотання підтримує та просить задоволити.

Користувач майна ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду клопотання повідомлений належним чином, у встановленому законом порядку, що стверджується матеріалами справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 172 КПК України клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

Згідно ч. 4 ст. 107 КПК України у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Повно, всебічно і об`єктивно дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя дійшов наступних висновків.

З матеріалів клопотання вбачається, що 19.03.2024 року, близько 16 год. 00 хв., на лінію 102 надійшло повідомлення від поліцейського громади ОСОБА_6 про те, що під час розгляду матеріалів ЄО, він зайшов до будинку, який розташований по АДРЕСА_1 , де у веранді виявив подрібнені рослини зеленого кольору, зовні схожі на рослини конопель.

За даним фактом СД відділення поліції № 2 Коростенського районного управління поліції ГУНП в Житомирській області 19.03.2024 року внесено відомості до ЄРДР та розпочато кримінальне провадження №0000033 за попередньою правовою кваліфікацією ч. 1 ст. 309 КК України.

19.03.2024 року в ході проведення огляду місця події в домоволодінні, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 було виявлено суху речовину зеленого кольору, зовні схожу на наркотичну, яку упаковано до спец. пакету №PSP3094502.

Відповідно до постанови начальника СД суху речовину зеленого кольору, зовні схожу на наркотичну, визнано речовим доказом по кримінальному провадженню.

Клопотання обґрунтоване тим, що з вилученим майном необхідно провести ряд слідчих дій, зокрема судові експертизи. Крім того, накладення арешту на майно необхідне з метою забезпечення збереження речових доказів, оскільки на них можуть зберігатися сліди кримінального правопорушення та міститись інші відомості, які можуть бути використані, як докази по даному кримінальному провадженню.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, може бути виконано завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Законом України від 22.11.2018 р. N 2617-VIII, який набрав законної сили 01.07.2020 р., передбачено, що відповідно до частини 1 статті 40-1 Кримінального процесуального кодексу України, дізнавач при здійсненні дізнання наділяється повноваженнями слідчого. Дізнавач несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення дізнання.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи при наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

З матеріалів судового провадження вбачається, що начальником СД при зверненні до слідчого судді із клопотанням про арешт майна, не в повній мірі дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України.

Зокрема, як вбачається із матеріалів клопотання 19.03.2024 року було проведено огляд місця події, а саме території домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказаний огляд місця події проводився до внесення відомостей про кримінальне правопорушення, за відсутності ухвали слідчого судді про дозвіл на проведення огляду володіння особи.

Тому, вирішуючи клопотання слідчий суддя враховує вимоги ст.ст. 233, 237 КПК України.

Згідно положень ч. ч. 1, 3 ст. 233 КПК України, ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.

Слідчий, дізнавач, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення. У такому разі прокурор, слідчий, дізнавач за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися до слідчого судді із клопотанням про проведення обшуку. Слідчий суддя розглядає таке клопотання згідно з вимогами статті 234 цього Кодексу, перевіряючи, крім іншого, чи дійсно були наявні підстави для проникнення до житла чи іншого володіння особи без ухвали слідчого судді. Якщо прокурор відмовиться погодити клопотання слідчого, дізнавача про обшук або слідчий суддя відмовить у задоволенні клопотання про обшук, встановлені внаслідок такого обшуку докази є недопустимими, а отримана інформація підлягає знищенню в порядку, передбаченому статтею 255 цього Кодексу.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів. Огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.

Слідчий суддя при розгляді вказаного клопотання, враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 12.02.2019 року у справі №159/451/16-к, де зазначено, що якщо подія, з приводу якої проводиться огляд, відбулась у житлі чи іншому володінні особи, на проведення такого огляду місця події поширюються вимоги, передбачені статтею 30 Конституції та відповідними положеннями статей 13, 233, 234 та 237 КПК України (п.32). Також у своїй постанові Верховний Суд касаційної інстанції зазначив, що закон не визначає спеціальних засобів доказування добровільності згоди на проникнення до житла або іншого володіння особи. Тому наявність чи відсутність згоди, а також її добровільність чи вимушеність мають бути встановлені виходячи з сукупності обставин, за яких відбувалося проникнення до житла чи іншого володіння особи, і ці обставини можуть доводитись або спростовуватися сторонами за допомогою будь-яких засобів доказування (п. 37). У певних ситуаціях наявність письмового документа може не мати вирішального значення, оскільки добровільність його написання чи підписання також може бути поставлено під сумнів (п.38).

У матеріалах клопотання міститься нібито письмова заява ОСОБА_5 згідно якої він не заперечує про проведення працівниками поліції огляду домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Проте, з матеріалів клопотання не вбачається, що ОСОБА_5 є власником або володільцем зазначеного житлового будинку. Документів, що підтверджують право власності ОСОБА_5 на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 до клопотання не додано. Крім того, вказана заява викликає значні сумніви у достовірності даних внесених до неї. Зокрема, у ній не повністю зазначено адресу місця розташування домоволодіння та така містить виправлення щодо дати її підписання.

Таким чином, жодної згоди власника або уповноваженої ним особи на проведення огляду не було.

Разом з тим, ухвалою слідчого судді Олевського районного суду Житомирської області від 03.04.2024 року по справі №287/630/24 у задоволенні клопотання начальника СД відділення поліції № 2 Коростенського районного управління поліції ГУНП в Житомирській області ОСОБА_3 про проведення огляду в межах кримінального провадження №0000033, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.03.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України відмовлено.

Враховуючи наведене, слідчий суддя дійшов висновку, що органом досудового розслідування не доведено, поза розумним сумнівом, що зазначене у цьому клопотанні майно перебуває в сторони обвинувачення на законних підставах, що, в свою чергу, свідчить і про недоведеність начальником СД необхідності накладення арешту на таке майно, оскільки у разі вилучення майна у житлі чи іншому володінні особи, з порушеннями вимог ст. 233 КПК України, встановлені внаслідок такої процесуальної дії докази є недопустимими.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини найчастіше втручання у право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Втручання має бути законним, тобто здійснене на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (foreseeable). Також закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та в окремих осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв`язку із застосуванням закону.

Враховуючи вищевикладене, слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку, що клопотання начальника СД про арешт майна не відповідає вимогам КПК України, не обґрунтоване, а тому за таких обставин, законних підстав для задоволення клопотання не встановлено.

Керуючись ст.ст. 170-173, 309 КПК України, слідчий суддя -

У Х В А Л И В :

У задоволенні клопотання начальника СД відділення поліції №2 Коростенського районного управління поліції ГУНП в Житомирській області ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР за №0000033 від 19.03.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Суддя: ОСОБА_1