Справа №176/933/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.04.2024 Херсонський міський суд Херсонської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Херсоні, клопотання прокурора Олешківської окружної прокуратури Херсонської області ОСОБА_3 , про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у кримінальному провадженні №0000313 від 11.09.2021 року, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146, ч. 4 ст. 152 КК України, щодо обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,-

встановив:

25.04.2024 від прокурора Олешківської окружної прокуратури Херсонської області ОСОБА_3 до суду надійшло клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Прокурор звернулась до суду із вищевказаним клопотанням, обґрунтовуючи його тим, що на розгляді Білозерського районного суду Херсонської області перебував обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000313 від 11.09.2021 року, за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146, ч. 4 ст. 152 КК України. Востаннє ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 05.03.2024 року ОСОБА_5 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, строк дії якого спливає 04.05.2024 року. Обвинувачений ОСОБА_5 підозрюється у вчинені двох тяжких злочинів, один з яких є особливо тяжким та за яке передбачено максимальне покарання строком від 10 до 15 років позбавлення волі, що у сукупності дає обґрунтовані підстави вважати про наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України (підозрюваний може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду з урахуванням міри покарання, яка йому загрожує у разі визнання його винними у інкримінованому злочині). Крім того, звертає увагу суду на наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 178 КПК України, зокрема на можливість незаконно впливати на потерпілу та свідків у цьому ж кримінальному провадженні, оскільки потерпіла є онучкою його цивільної дружини, а всі свідки мешкають за тією ж самою адресою у різних будинках, що й обвинувачений до затримання в порядку ст. 208 КПК України. Існує ризик, що ОСОБА_5 з метою уникнення кримінальної відповідальності у майбутньому може схиляти потерпілу до неправдивих свідчень, здійснювати на неї психологічних та емоційний тиск, яка через малолітній свій вік зможе спотворити наявні обставини вчиненого кримінального правопорушення під впливом дорослих. Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_5 був раніше засудженою особою за злочин проти статевої свободи та недоторканості, а тому наявний ризик повторення протиправної поведінки (п. 12 ч. 1 ст. 178 КПК України) чи продовжити кримінальне правопорушення (та п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України). За таких обставин, обґрунтованим є продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в умовах, що виключають його небезпечну поведінку, а застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе запобігти вищезазначеним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченому ОСОБА_5 .

В судовому засіданні прокурор клопотання підтримала, просила його задовольнити, по викладеним в клопотанні обставинам.

Обвинувачений в судовому засіданні з приводу задоволення клопотання заперечив. Вказав, що судовий розгляд даного кримінального провадження не здійснюється по суті вже три роки, за цей час розглядались тільки клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу. Просив відмовити в його задоволенні.

Захисник в судовому засіданні заперечувала, щодо задоволення клопотання прокурора. Просила відмовити в його задоволенні.

Заслухавши учасників судового провадження, вивчивши клопотання та дослідивши додані до нього матеріали, суд дійшов такого висновку.

Статтею 2 КПК України визначено, що завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до положень ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

За наслідками розгляду клопотання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати шістдесяти днів. До спливу строку дії запобіжного заходу суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно зі ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим у вчиненні цього кримінального правопорушення; вік і стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність в обвинуваченого постійного місця роботи або навчання, його репутацію та майновий стан, а також наявність у нього судимостей; дотримання обвинуваченим умов застосованих до нього раніше запобіжних заходів; наявність повідомлення йому про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої він обвинувачується, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення він обвинувачується, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканість, гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), тому можуть бути застосовані лише за наявності законної мети та підстав, визначених КПК України, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Згідно Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні з 24.02.2022 діє воєнний стан, який востаннє продовжено Законом України «Про затвердження Указу Президента України від 5 лютого 2024 року № 49/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 06 лютого 2024 № 3564-IX з 05:30 години 14.02.2024 строком на 90діб.

Відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі неможливості здійснення правосуддя судом з об`єктивних причин під час воєнного або надзвичайного стану, у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами може бути змінено територіальну підсудність судових справ, що розглядаються в такому суді, за рішенням Вищої ради правосуддя, що ухвалюється за поданням Голови Верховного Суду, шляхом її передачі до суду, який найбільш територіально наближений до суду, який не може здійснювати правосуддя, або іншого визначеного суду. У разі неможливості здійснення Вищою радою правосуддя такого повноваження воно здійснюється за розпорядженням Голови Верховного Суду. Відповідне рішення є також підставою для передачі усіх справ, які перебували на розгляді суду, територіальна підсудність якого змінюється.

Розпорядженням голови Верхового Суду від 26.09.2022 № 52 внесено зміни до розпорядження Голови Верховного Суду від 06 березня 2022 року № 1/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», визначивши територіальну підсудність судових справ Білозерського районного суду Херсонської області, Цюрупинського районного суду Херсонської області, Генічеського районного суду Херсонської області, Голопристанського районного суду Херсонської області, Новотроїцького районного суду Херсонської області Херсонському міському суду Херсонської областіі.

Згідно із ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Частиною другою статті 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ особиста свобода повинна бути правилом, а позбавлення свободи до рішення суду суворим винятком.

Стаття 5 Конвенції гарантує основоположне право на свободу та недоторканність, яке є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції. Кожен має право на захист цього права, що означає не бути позбавленим або не мати продовження позбавлення свободи, крім випадків, коли таке позбавлення відбувалось за умов, встановлених у п. 1 ст. 5 Конвенції. Цей перелік винятків є вичерпним і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи. Для того, щоб позбавлення свободи не вважалось свавільним, додержання національного закону при його застосуванні є недостатнім. Такий захід має бути необхідним за конкретних обставин. Таким чином, тримання під вартою у відповідності до підпункту (c) пункту 1 статті 5 Конвенції має задовольняти вимогу пропорційності. Тобто суд повинен розглядати питання, чи взяття особи під варту є конче необхідним та чи можуть інші, менш суворі заходи бути достатніми для досягнення цієї цілі (рішення ЄСПЛ у справі «Хайредінов проти України»).

У справах «Лабіта проти Італії» та «Харченко проти України» ЄСПЛ зазначив, що ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного заходу у вигляді ув`язнення. Питання про те, чи є тримання під вартою обґрунтованим, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин. Тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи.

У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від суду можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні суди завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів (рішення ЄСПЛ у справі «Вренчев проти Сербії»).

Для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку (рішення ЄСПЛ у справі «Тодоров проти України»).

Пункт 3 ст. 5 Конвенції визначає право заарештованого на розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження, при цьому таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.

Передусім національні судові органи мають подбати про те, щоб тривалість попереднього ув`язнення обвинуваченого у відповідній справі не перевищила розумного строку (рішення ЄСПЛ у справі «Сергій Волосюк проти України»).

Отже, відповідно до сформованої ЄСПЛ практики підстави, якими попереднє ув`язнення підозрюваного обґрунтовувалося вперше, самі по собі вже недостатні для продовження строку тримання під вартою. Якщо правоохоронні органи подають клопотання про це, вони повинні обґрунтувати наявність інших вагомих і допустимих з точки зору статті 5 Конвенції підстав для того, щоб тримання особи під вартою було продовжено.

Відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Таким чином, у ході судового провадження сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують подальше позбавлення обвинуваченого свободи до ухвалення вироку, в іншому випадку - суд може змінити запобіжний захід на більш м`який.

У контексті практики ЄСПЛ слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ у справі «Панченко проти Росії»). Ризик того, що обвинувачений буде перешкоджати належному відправленню судочинства, не може оцінюватись абстрактно, факт такого перешкоджання має бути підтверджено доказами (рішення ЄСПЛ у справі «Бекчиєв протии Молдови»).

Учасниками зазначено, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000313 від 11.09.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебував на розгляді Білозерського районного суду Херсонської області. До Херсонського міського суду Херсонської області з Білозерського районного суду Херсонської області вказаний обвинувальний акт не передавався.

Відповідно до відповіді на запит прокурора, Територіальне управління Державної судової адміністрації в Херсонській області повідомило, що станом на 22.02.2024 року інвентаризація матеріалів (проваджень) у Білозерському районному суді не проводилась, справи на розгляд інших судів не передавались.

Судовий розгляд даного кримінального провадження тривалий час не здійснюється по суті, у зв`язку з відсутністю матеріалів кримінального провадження у судах, яким були підсудні справи.

Судом встановлено, що востаннє ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 05.03.2024 року ОСОБА_5 продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, строк якої спливає 04.05.2024 року.

Частиною 1 ст. 194 КПК України визначено, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбаченихстаттею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до ст. 194 КПК України суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Разом з тим, враховуючи відсутність матеріалів кримінального провадження на розгляді суду, судовий розгляд обвинувачення по суті, є неможливим, обвинувачений перебуває у стані невизначеності щодо своєї справи, а суд позбавлений можливості перевірити підстави, на які посилається прокурор та обставини, передбачені ст. 194 КПК України, в тому числі наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Таким чином, прокурором не доведено ризики, передбачені ст. 177 КПК України, як і не доведено всіх обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України.

Суд вважає, що продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_5 , під вартою у цьому випадку суперечить положенням статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 29 Конституції України, які гарантують право на свободу.

Окрім того, згідно з кримінальним процесуальним законом запобіжні заходи, такі як тримання під вартою, застосовуються з метою досягнення дієвості кримінального провадження, а тримання під вартою фактично за відсутності такого провадження порушує загальні засади кримінального провадження, зокрема законності.

Отже, зважаючи на вимоги ст. 5 Конвенції та усталену практику ЄСПЛ, суд дійшов висновку, що характер пред`явленого обвинувачення та тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, не може бути достатньою підставою для продовження тримання останнього під вартою.

Таким чином, відсутні підстави для задоволення клопотання прокурора.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 131, 132, 176- 178, 183, 184, 194, 331,

369-372, 376 КПК України, ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд-

постановив :

Клопотання прокурора Олешківської окружної прокуратури Херсонської області ОСОБА_3 , про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у кримінальному провадженні №0000313 від 11.09.2021 року, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146, ч. 4 ст. 152 КК України, щодо обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена обвинуваченим, його захисником, законним представником, прокурором протягом 5 (п`яти) днів з дня її проголошення безпосередньо до Херсонського апеляційного суду.

СуддяОСОБА_1