Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/737/23 Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Категорія ст. 348 КК України Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.11.2023 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , яка діє і інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23 жовтня 2023 року, якою стосовно обвинуваченого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю смт. Казанка Миколаївської області, громадянину України, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 13 квітня 2006 року Долинським районним судом Кіровоградської області за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки;

- 25 грудня 2006 року Долинським районним судом Кіровоградської області за ч.3 ст.186 КК України, із застосуванням ст.71 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 2 місяці. 08.09.2010 року ОСОБА_7 звільнений по відбуттю строку покарання;

- 20 травня 2011 року Долинським районним судом Кіровоградської області за ч.3 ст.187 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років;

- 19 квітня 2018 року Долинським районним судом Кіровоградської області за ч.1 ст.122, ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки;

- 21 жовтня 2019 року Ленінським районним судом м. Кіровограда за ст.342 КК України, із застосуванням ч.1 ст.71 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки 7 місяців. 20.05.2022 року ОСОБА_7 звільнений по відбуттю строку покарання,

продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто по 21.12.2023 включно, без визначення розміру застави,

В С Т А Н О В И Л А:

В провадженні Ленінського районного суду м. Кіровограда перебувають матеріали обвинувального акту у кримінальному провадженні № 0000209 від 09 травня 2023 року, за обвинуваченням ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 348 КК України.

Прокурор у судовому засіданні заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів.

Прокурор вважає, що у кримінальному провадженні існує достатність підстав для встановлення ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Вказані ризики не відпали та продовжують існувати. За вказаних обставин прокурор вважає, про неможливість уникнення заявлених ризиків у разі застосування менш суворого запобіжного заходу.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23 жовтня 2023 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 міру запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Судове рішення мотивовано тим, що раніше встановлені ризики, передбачені п. 1, 3, 5

ч. 1 ст. 177 КПК України продовжують існувати.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , яка діє і інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що на даний час не відомо чи буде доведене дане обвинувачення в суді відповідно до вимог ст. 62 Конституції України.

Тяжкість обвинувачення не може бути самостійною підставою для прийняття рішення про тримання особи під-вартою. Крім того, прокурором не доведено існування заявлених ризиків.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали клопотання, які надійшли на електронну адресу апеляційного суду і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Колегія суддів за результатами апеляційного перегляду ухвали районного суду встановила, що зазначені вимоги кримінального закону слідчим суддею належно дотримані.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 348 КК України

У межах досудового розслідування встановлено, що 09.05.2023 інспектор сектору реагування патрульної поліції, відділення поліції № 1 (м. Долинська) Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_9 спільно з інспектором сектору реагування патрульної поліції, відділення поліції № 1 (м. Долинська) Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_10 , з 08.00 год. 09.05.2023 по 08.00 год. 10.05.2023, згідно з графіком, перебували у добовому чергуванні у складі екіпажу на службовому автомобілі «Mitsubishi Outlander» реєстраційний номер НОМЕР_1 , в однострої, бронежилетах з табельною вогнепальною зброєю та спеціальними засобами по обслуговуванню м. Долинська та Долинської ТГ, Кропивницького району, Кіровоградської області.

Цього ж дня, близько 17.20 год. у ході реагування на повідомлення від оператора лінії «102» про «інші адміністративні правопорушення» зареєстровано до ІПС ІПНП за №2273, інспектори ОСОБА_9 та ОСОБА_10 прибули за адресою АДРЕСА_1 до заявниці ОСОБА_11 , яка пояснила що, близько 16.00 год. до її родичів, які проживають за адресою: АДРЕСА_2 прийшов місцевий житель ОСОБА_7 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння та вибивав двері у будинку.

У ході перевірки даного повідомлення, інспектори ОСОБА_9 та ОСОБА_10 прийшли до домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , де проживає ОСОБА_7 . На пропозицію працівників поліції пояснити ситуацію, що склалась ОСОБА_7 взяв на своєму подвір`ї дві сокири та почав наближатись до них, погрожуючи фізичною розправою та вбивством.

Продовжуючи свої злочинні наміри, націлюючись у бік працівників правоохоронних органів сокирами, почав погрожувати останнім, висловлюючи при цьому свої наміри на позбавлення життя працівників поліції, ігноруючи законним вимогам поліцейських опустити сокири та припинити правопорушення.

У подальшому, інспектори ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , усвідомлюючи реальну небезпеку для свого життя та здоров`я з боку ОСОБА_7 , у відповідності до ст. 46 Закону України «Про Національну поліцію», застосували до нього табельну вогнепальну зброю, чим припинили його злочинні дії.

На думку колегії суддів, суддя прийшов до обґрунтованого висновку про наявність обґрунтованого обвинувачення ОСОБА_7 , оскільки такий висновок підтверджується доданими до клопотання доказами, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що с ОСОБА_7 міг вчинити інкриміноване йому кримінальні правопорушення. Зокрема, підтверджуються матеріалами кримінального провадження доданими до клопотання: протоколами огляду місця події від 09.05.2023 від 10.05.2023; протоколом допиту підозрюваного ОСОБА_9 від 10.05.2023; протоколом допиту підозрюваного ОСОБА_10 від 10.05.2023; протоколами допитів свідків від 09.05.2023 та 10.05.2023. та іншими матеріалами.

Такий висновок також повною мірою узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), відповідно до якої термін «обґрунтована підозра», зокрема викладеного у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року, означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача у тому, що особа про яку йдеться мова, могла вчинити правопорушення.

Оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті та під час винесення вироку, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, то суд на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише визначив, що причетність ОСОБА_7 до вчинення злочинів, що пред`явлені в обвинуваченні, є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу, з чим погоджується і колегія суддів.

В той же час колегією суддів не можуть бути враховані доводи захила про те, що судом не можу бути доведено обвинувачення ОСОБА_7 , оскільки вказане є гіпотезою та на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті та під час винесення вироку.

Разом з тим, суддя, дослідивши матеріали клопотання в межах своєї компетенції, у висновках, які зробив орган досудового розслідування відносно ОСОБА_7 встановив наявність ризиків передбачених ст. 177 КПК України.

Перевіряючи доводи клопотання слідчого на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає, що суддя дійшов правильного висновку про їх наявність, з огляду на конкретні обставини кримінального провадження.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

На підставі вище викладеного, а також враховуючи дані про особу підозрюваного, в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність слідчим та прокурором у клопотанні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні. За таких підстав, відсутні підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні, тому колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо необхідності задовольнити клопотання, оскільки прокурор в повному обсязі довів суду обставини, які виправдовують продовження обмеження права ОСОБА_7 на особисту свободу.

Доводи обвинуваченого про необґрунтованість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегією суддів, не можу бути враховані.

Не визнання вини та тяжкість злочину у якому підозрюється ОСОБА_7 в сукупності з мірою покарання, яка йому загрожує у разі визнання його винуватим, відсутність міцних соціальних зв`язків, свідчать про наявність високого ступеню ризиків переховування його від суду, незаконного впливу на свідків, вчинення нових кримінальних правопорушень.

Санкція статті закону за вчинення злочину у якому обвинувачується ОСОБА_7 , передбачає покарання у виді позбавлення волі.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі « Московенко проти України», «Ілійков проти Болгарії» ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від органу досудового розслідування та/або суду продовжує існувати та обумовлений тяжкістю ймовірного покарання та суворістю можливого вироку.

Про наявність ризиків вчинення іншого кримінального правопорушення свідчить те, що ОСОБА_7 раніше не одноразово судимий, на шлях виправлення не став, офіційно не працює, не одружений, не має утриманців, а тому у разі обрання йому більш м`якого запобіжного заходу може вчинити спроби на переховування від органів досудового розслідування.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків слід враховувати встановлену Кримінальним процесуальним кодексом України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК України.

З огляду на зазначені положення закону, ризик впливу на свідків, існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

При цьому, колегія суддів враховує, що ОСОБА_7 знає свідків, тому є вагомі підстави вважати, що у разі застосування до нього альтернативного по відношенню до тримання під вартою запобіжного заходу, не пов`язаного з виключними запобіжниками у комунікації та його переміщеннях, останній зможе здійснити незаконний вплив на них з метою зміни наданих ним показань для уникнення від кримінальної відповідальності за скоєний злочин.

Окрім цього, особисте зобов`язання не може бути застосоване до обвинуваченого

ОСОБА_7 оскільки даний запобіжний захід є найбільш м`яким, а кримінальне правопорушення, яке вчинив останній є тяжким.

Особиста порука, яка полягає у наданні особам, яких суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків і зобов`язуються за необхідністю доставити його до органу досудового розслідування чи суду на першу про те вимогу, так в ході розслідування даного провадження таких осіб не встановлено.

Що стосується тверджень захисника про те, що до ОСОБА_7 можливо застосувати запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою,то такі доводи на переконання колегії суддів не спростовують висновок судді про наявність у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та не можуть бути самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання про застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та доданих ініціатором клопотання доказів на підтвердження його обґрунтованості.

Необхідно зазначити про те, що у ОСОБА_7 не має утриманців, міцних соціальних зв`язків, які є достатнім стримуючим фактором в поведінці обвинуваченого, оскільки останній не одружений, а мати сторонньої допомоги не потребує.

В той же час, у справі наявна реальна можливість обвинуваченого ухилятись від кримінальної відповідальності шляхом переховування від органів досудового розслідування та/або суду шляхом залишення постійного місця проживання зумовлена наявністю можливості і засобів, в тому числі здійснення виїзду за межи території України.

З цих же підстав колегія суддів залишає без задоволення доводи апеляції про недоведеність ризиків.

Враховуючи наведене, беручи до уваги обставини вчинення кримінального правопорушення, а також те, що інший більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою - не забезпечить належне виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи захисту про необхідність обрання підозрюваним запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

Отже, ризики передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які мали місце та були враховані судом при обранні міри запобіжного заходу та продовженні строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжують існувати на даний час та не вичерпались і будуть продовжувати мати місце. Можливість настання ризиків безпосередньо залежить від застосування до обвинуваченого, більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, зокрема таких як особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешт.

Крім того, не може бути визначена застава оскільки ОСОБА_7 не має достатніх засобів до існування та сплати застави, а також суд має право не визначати розмір застави до особи, яка підозрюється (обвинувачується) у вчиненні насильницького злочину. при обранні первинного запобіжного заходу судом було визначено розмір застави, який обвинувачений або його близькі може сплатити, що буде достатнім стримуючим фактором для уникнення вищезазначених ризиків.

А тому, належна поведінка ОСОБА_7 не може бути забезпечена шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою та не зможе запобігти спробам переховуватись суду, зокрема і шляхом виїзду до іншої країні, впливати на свідків та інших обвинувачених, вчиняти нові кримінальні правопорушення.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційну захисника ОСОБА_6 , яка діє і інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04 липня 2023 року необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 183, 376, 407, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , яка діє і інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23 жовтня 2023 року, якою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто по 21.12.2023 включно, без визначення розміру застави, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4