Справа № 758/4139/20
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2023 року м.Київ Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючої-судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

за участю :

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання обвинуваченої ОСОБА_7 про закриття кримінального провадження за закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, подане в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001619 від 08.05.2019 за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Києва, громадянки України, українка, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України,-

В С Т А Н О В И В :

Досудовим розслідуванням встановлено, що 27.12.2003 між ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , від імені яких на підставі довіреності діяв ОСОБА_10 , як продавцями, та ОСОБА_11 , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу квартири, предметом якого виступав належний на праві власності продавцям об`єкт нерухомого майна - квартира АДРЕСА_2 .

У подальшому, 30.07.2004 між ОСОБА_11 , як продавцем, та ОСОБА_7 , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу зазначеної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 .

Вироком Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 30.06.2005, який набрав законної сили, ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. З ст. 146, ч. 4 ст.189 КК України, які полягали у протиправному позбавленні волі ОСОБА_9 та ОСОБА_8 та вимаганні вчинити дії, внаслідок чого останні, перебуваючи у безпорадному стані внаслідок систематичного споювання їх спиртними напоями та під погрозами застосуванням фізичної розправи у випадку відмови в наданні довіреності, підписали довіреність від 12.12.2003, якою уповноважили ОСОБА_10 вчиняти дії щодо розпорядження належною їм на праві власності квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_3 .

Враховуючи вказаний вирок Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 30.06.2005, 14.08.2006 ОСОБА_8 та ОСОБА_9 звернулись до Печерського районного суду м. Києва з позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_12 та ОСОБА_10 про визнання довіреності недійсною та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 27.12.2003 р., укладеного між ОСОБА_10 , який діяв на підставі довіреності від імені ОСОБА_9 та ОСОБА_8 та ОСОБА_13 , та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 30.07.2004, укладеного між ОСОБА_13 та ОСОБА_7 .

У цій же справі ОСОБА_7 заявила зустрічний позов до ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , треті особи: АКБ «Укрсоцбанк», ОСОБА_13 , в якому ставила питання про визнання її добросовісним набувачем спірної квартири.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17.12.2008 у справі №2-166/08 позовну заяву ОСОБА_8 , ОСОБА_9 задоволено повністю., довіреність ОСОБА_9 , ОСОБА_8 від 12.12.2003 року на ім`я ОСОБА_10 визнано недійсною, визнано недійсними договори купівлі - продажу вказаної квартири між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , а також ОСОБА_11 та ОСОБА_7 визнано недійсними, стягнуто з ОСОБА_13 на користь ОСОБА_7 269 292, 84 грн., сторони повернуто в попередній стан, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 , про визнання добросовісним набувачем спірної квартири, було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_7 , особисто подано апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої у справі №22- 1832/09 09.04.2009 колегією суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва рішення Печерського районного суду м. Києва від 17.12.2008 скасовано в частині відмови в зустрічному позові ОСОБА_7 про визнання її добросовісним набувачем зазначеної квартири та ОСОБА_7 визнано добросовісним набувачем.

На підставі касаційної скарги ОСОБА_7 22.09.2009 колегією суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України винесено ухвалу, якою касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилено і рішення Апеляційного суду м. Києва від 09.04.2009 залишено без змін.

При цьому, під час судового розгляду вказаної цивільної справи за позовом ОСОБА_8 і ОСОБА_9 в Печерському районному суді міста Києва та Апеляційному суді міста Києва ОСОБА_7 приймала особисту часті разом зі своїм представником.

Таким чином, станом на 22.09.2009 ОСОБА_7 було відомо про те, що вона не є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , і що власниками цієї квартири є ОСОБА_9 і ОСОБА_8 та, відповідно, у неї відсутні будь-які законні підстави для вчинення правочинів, предметом яких міг бути зазначений об`єкт нерухомого майна.

Після цього, ОСОБА_7 подано позовну заяву щодо стягнення з ОСОБА_11 матеріальних та моральних збитків у зв`язку з придбанням ОСОБА_7 вказаної квартири у ОСОБА_11 , договір про купівлю- продаж якої визнано судом недійсним. У справі №2-733/12 за позовом ОСОБА_7 28.02.2012 Деснянським районним судом м. Києва постановлено рішення, яким у позовних вимогах ОСОБА_7 до ОСОБА_13 відмовлено.

Після вказаного рішення Деснянського районного суду м. Києва у період часу з 28.02.2012 у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, спрямований на заволодіння чужими грошовими коштами шляхом відчуження квартири АДРЕСА_2 під видом законного її власника скориставшись тим, що власники цієї квартири ОСОБА_9 та ОСОБА_8 станом на той час не звернулись до уповноважених органів з метою здійснення державної реєстрації права власності на цей об`єкт нерухомого майна на підставі вищенаведеного рішення Апеляційного суду міста Києва від 09.04.2009 у справі №22-1832/09.

Діючи з метою реалізації свого злочинного умислу, у період часу з 28.02.2012 по 27.04.2012 ОСОБА_7 розмістила оголошення в газеті «Авізо» про продаж квартири за адресою: АДРЕСА_3 , яке було прочитано ОСОБА_14 та ОСОБА_15 та останні звернулись до ОСОБА_7 з метою купівлі вказаної квартири.

ОСОБА_7 , діючи відповідно до свого злочинного умислу та достовірно знаючи про існування судових рішень, відповідно до яких право власності на квартиру АДРЕСА_2 визнано за ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , приховала від ОСОБА_14 та ОСОБА_15 дану обставину.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, ОСОБА_7 27.04.2012, перебуваючи за адресою АДРЕСА_4 , вводячи в оману потерпілого про те, що вона є законним власником квартири, уклала з ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_18 , заволодівши після цього грошовими коштами ОСОБА_14 у сумі 582 700, З грн., що в 400 і більше разів перевищує розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян та становить особливо великий розмір.

Відповідно до п. 1.6. вказаного договору купівлі-продажу, ОСОБА_7 , як продавець, запевняла у тому, що на момент укладання договору квартира АДРЕСА_2 нікому не продана, не подарована, в спорі та під арештом не перебуває, а також щодо неї відсутні будь-які права чи обтяження з боку третіх осіб, від покупців не приховано обставин, що мають істотне значення, відсутні судові спори.

Таким чином, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні шахрайства, тобто заволодінні чужим майном шляхом обману у великих розмірах, за що передбачена кримінальна відповідальність ч. 4 ст.190 КК України.

В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_7 подала клопотання про звільнення її від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності та закриття провадження.

Захисник ОСОБА_6 в судовому засіданні подане клопотання підтримав та просив задовольнити, та скасувати заходи забезпечення у даному кримінальному провадженні у вигляді накладеного арешту на майно обвинуваченої.

Прокурор щодо задоволення клопотання не заперечував, підтвердив, що строки притягнення до кримінальної відповідальності закінчилися, у зв`язку з чим вважав за можливе звільнити обвинувачену від кримінальної відповідальності та закрити провадження у справі.

Потерпілі ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового засідання, не з`явилися, жодних клопотань на адресу суду не подавали.

Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши надані в розпорядження суду матеріали кримінального провадження, суд дійшов наступного висновку.

Згідно з ч. 3 ст. 288 КПК України, суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 04 червня 2020 року (справа №127/26665/16-к; провадження № 51-1066км20), положеннями ч. 4 ст. 286 КПК визначено, що в разі, якщо під час судового розгляду сторона у кримінальному провадженні звернеться до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання. Ця норма, як і положення ст. 49 КК України є імперативними нормами, які передбачають не право суду, а його обов`язок розглянути відповідне питання.

Згідно з вимогами ст. 44 КК України, особа, яка вчинила злочин, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом.

Процесуально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є: притягнення особи як обвинуваченого; згода обвинуваченого на таке звільнення від кримінальної відповідальності (статті 284-288 КПК України).

Зокрема, відповідно до п.4 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло десять років - у разі вчинення тяжкого злочину.

Як встановлено судом, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, що мало місце 27.04.2012.

Крім того, інкриміноване ОСОБА_7 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 190 КК України, згідно вимог ст. 12 КК України, відноситься до тяжких злочинів (санкцією статті передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років), тобто строки давності розгляду даного кримінального провадження за вказаною вище статтею КК України станом на дату розгляду клопотання - закінчились.

Згідно з ч. 2 ст. 49 КК України перебіг строків давності зупиняється, якщо особа, що вчинила злочин, ухилилася від досудового слідства або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення злочину минуло п`ятнадцять років.

Відповідно до ч. 3 ст. 49 КК України, перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин. Обчислення давності в цьому разі починається з дня вчинення нового злочину. При цьому строки давності обчислюються окремо за кожний злочин.

Судом встановлено, що обвинувачена ОСОБА_7 за період розгляду даного кримінального провадження до кримінальної відповідальності не притягувалася, що підтверджується вимогою ДІАЗ МВС України від 22.11.2023.

Враховуючи наведене, перевіривши законність заявленого клопотання, згоду обвинуваченої ОСОБА_7 на звільнення її від кримінальної відповідальності на підставі вимог ст.49 КК України, з огляду на те, що кримінальне правопорушення, за яким обвинувачується остання є тяжким злочином, та з моменту його вчинення минуло більше десяти років, строки давності не зупинялися та не переривалися, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотання обвинуваченої та звільнення її від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України із закриттям кримінального провадження щодо неї за ч.4 ст. 190 КК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку закриття кримінального провадження.

У рішенні від 07 червня 2007 року у справі «Смирнов проти Росії» Європейський суд з прав людини вказав, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку - вимогами охорони фундаментальних прав особи.

Таким чином, для позбавлення особи права розпоряджатися майном має існувати очевидна (навіть мінімальна) причина, яка б виправдовувала подальше втручання держави у право на мирне володіння майном у контексті забезпечення справедливого балансу між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту прав конкретної особи.

Виходячи зі змісту вимог ч. 3 ст. 132 КПК України, доведення необхідності застосування заходів забезпечення кримінального провадження покладено на слідчого, прокурора.

Із долученої прокурором в судовому засіданні копії ухвали слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 20.03.2020 року вбачається, що в межах даного кримінального провадження з метою уникнення наслідків, передбачених ч.11 ст.170 КПК України та можливості застосування до обвинуваченої додаткового покарання у виді конфіскації майна, накладено арешт на належне ОСОБА_7 майно, а саме на дві земельні ділянки та частки житлового будинку.

За таких обставин, в силу вимог ч.4 ст.174 КПК України вказаний арешт, накладений ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування підлягає скасуванню в повному обсязі.

Крім того, відповідно до вимог ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства.

Частина 5 вищевказаної статті КПК України передбачає, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

В силу вимог ст.129 КПК України суд вирішує цивільний позов у кримінальному провадженні по суті лише у випадку ухвалення обвинувального вироку, постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи у разі встановлення відсутності події кримінального правопорушення.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення без розгляду цивільного позову, поданого потерпілими ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_17 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

При цьому, залишення цивільного позову ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_17 в рамках вказаного кримінального провадження без розгляду, не позбавляє права позивачів звернутися із вказаними позовними вимогами у порядку цивільного судочинства.

Речові докази та процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

З огляду на викладене та керуючись ст. 49 КК України, ст.128,129,174, 284, 286, 369-372 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Клопотання обвинуваченої ОСОБА_7 про закриття кримінального провадження та звільнення її від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, - задовольнити.

Звільнити ОСОБА_7 , обвинувачену у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, відомості щодо яких внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001619 від 08.05.2019 , - закрити.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 20.03.2020 року на: земельну ділянку, кадастровий номер :01:010:0929, плошею 0,0217 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 249, що розташована за адресою АДРЕСА_5 , що на праві приватної власності належить ОСОБА_7 ; земельну ділянку, кадастровий номер :01:010:0570, плошею 0,0304 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 249, що розташована за адресою АДРЕСА_5 , що на праві приватної власності належить ОСОБА_7 ; частку житлового будинку АДРЕСА_6 , що на праві приватної власності належить ОСОБА_7 , - скасувати.

Цивільний позов ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_17 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням - залишити без розгляду із роз`ясненням права звернутися із таким позовом у порядку цивільного судочинства.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 7 (семи) днів з дня її оголошення через Подільський районний суд м. Києва.

Ухвала набирає законної сили на наступний день після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_2

Суддя ОСОБА_3