Справа № 161/6418/22 Провадження №11-кп/802/269/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області 29 грудня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина, уродженця м. Каховка, Херсонської області, жителя АДРЕСА_1 , з середньою освітою, розлученого, непрацюючого, раніше судимого:

16.10.2003 року вироком Шевченківського районного суду м. Києва за ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки; звільнений 20.03.2007 у зв`язку з відбуттям строку покарання;

24.12.2008 року Апеляційним судом м. Києва за п.п.1,6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 14 років з конфіскацією майна, звільнений 21.02.2020 року у зв`язку з відбуттям строку покарання.

засуджено за ч.3 ст.186 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Строк відбуття покарання ухвалено рахувати з 02 квітня 2022 року.

На підставі ч.5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 02 квітня 2022 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 до вступу вироку в законну силу залишено попередній - тримання під вартою.

Вироком також вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати за проведення експертизи.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що він 18.09.2020 року, близько 01 год. 15 хв., перебуваючи у багатоквартирному житловому будинку, що розташований в АДРЕСА_2 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів та керуючись метою таємного викрадення чужого майна, проник до належної ОСОБА_9 квартири АДРЕСА_3 в якій, без дозволу останньої, взяв грошові кошти в сумі 67000 грн., золотий ланцюжок 585 проби, без вставок, масою 6,45 г, вартістю 11 819, 14 грн., золоту підвіску овальної форми із зображенням дерева, 585 проби, масою 2,58 г, вартістю 4 727, 66 грн., золотого хрестика 585 проби, без вставок, масою 0,86 г, вартістю 1 575, 88 грн., комплект з двох золотих сережок у вигляді квітки та золотого кільця з елементом у вигляді квітки загальною вагою 10 г, вартістю 13000 грн., золоту підвіску у вигляді серця з камінцями білого кольору вагою 1 г, вартістю 1000 грн., кільце з кераміки чорного кольору та срібла вартістю 2000 грн., срібний ланцюжок марки «Pandora» з підвіскою у вигляді сердечка з камінцями білого кольору вартістю 600 грн., дві срібні сережки з напиленням золота та камінцями чорного і білого кольорів вартістю 2000 грн., комплект з двох срібних сережок з кристалами та підвіски «Swarovski» вартістю 2000 грн., дві срібні сережки з напиленням золота та «місячними камінцями» вартістю 1500 грн., дві срібні сережки з напиленням золота та камінцями бурштину вартістю 1500 грн., браслет з тканини червоного кольору з срібними застібками та срібним хрестиком з камінцями цирконію вартістю 1000 грн., та біжутерію (сережки з круглими камінцями червоного кольору, сережки овальної форми з металу жовтого кольору та камінцями білого кольору, сережки з металу жовтого кольору та камінцями синього кольору у формі краплі, сережка з металу сірого кольору та прозорого каменя у формі краплі, кільце з металу жовтого кольору з вставками чорного кольору), яка матеріальної цінності не становить.

У подальшому, перебуваючи всередині приміщення, ОСОБА_7 почув як до квартири намагається зайти ОСОБА_9 , а тому задля доведення до кінця свого злочинного наміру, спрямованого на заволодіння чужим майном, діючи в умовах очевидності, з метою утримання викраденого майна та уникнення затримання, вибіг з квартири та застосував до потерпілої фізичне насильство, яке не було небезпечним для її життя чи здоров`я, що виразилось у поштовху ОСОБА_9 двома руками в область грудної клітки. Після цього, утримуючи при собі викрадене, ОСОБА_7 вибіг з будинку та зник у невідомому напрямку, чим своїми діями відкрито викрав майно потерпілої та завдав останній майнову шкоду на загальну суму 109 722, 68 грн.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_7 своїми умисними діями, які виразились у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненими повторно, поєднаними з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, поєднаними з проникненням у житло, вчинив злочин, передбачений ч.3 ст. 186 КК України.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням, прокурор подав апеляційну скаргу в якій вважає його незаконним, необґрунтованим і невмотивованим та оскаржує його у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості. Вказує, що ухвалюючи оскаржуване судове рішення суд першої інстанції, на підставі п. 1 ч.3 ст.87 КПК України, визнав недопустимим доказом протокол проведення слідчого експерименту від 25.09.2020 року з участю ОСОБА_7 в якості свідка. На думку місцевого суду, має місце істотне порушення кримінального процесуального закону, оскільки, як вбачається із змісту протоколу, ОСОБА_7 перед початком проведення такої слідчої дії не було роз`яснено зміст ст. 63 Конституції України. Проте, такий висновок є помилковим, оскільки судом не взято до уваги та не спростовано в судовому рішенні доводи прокурора з приводу того, що згідно протоколу слідчого експерименту від 25.09.2022 року свідку ОСОБА_7 під розписку було роз`яснено зміст його прав та обов`язків у відповідності до ст. 66, 67 КПК України, і, зокрема, право відмовитися давати показання щодо себе, близьких родичів та членів сім`ї, що можуть стати підставою підозри, обвинувачення у вчиненні ним кримінального правопорушення. Крім того, не враховано, що проведення слідчого експерименту відбувалося за згодою та за участю ОСОБА_7 і його захисника - адвоката ОСОБА_10 . Жодних зауважень чи заперечень з приводу порушень прав ОСОБА_7 чи недотримання вимог ч. 1 ст. 240 КПК України при проведенні вказаної слідчої дії чи після її проведення ні самим ОСОБА_7 , ані його захисником в протоколі проведення слідчого експерименту не було зазначено. Тому на думку сторони обвинувачення протокол слідчого експерименту є допустимим доказом. Водночас, показання свідка ОСОБА_11 , що була присутня в якості понятого при проведенні зазначеної слідчої дії, також безпідставно не взято судом до уваги.

Водночас, судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання не надано належної оцінки тому, що останній обвинувачується у вчиненні злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, за який передбачено покарання від 5 до 8 років позбавлення волі. Вказаний тяжкий злочин він вчинив у період не погашеної та не знятої судимості за вчинення умисних тяжких та особливо тяжких злочинів, а також через незначний проміжок часу після звільнення з місць позбавлення волі. Також, суд не врахував належним чином, що під час вчинення вказаного кримінального правопорушення ОСОБА_7 застосував до потерпілої фізичне насильство, свою вину не визнав, не висловив жалю, не розкаявся у скоєному, ніяким чином не намагався залагодити свою провину. Завдана шкода у розмірі 109 722, 68 грн. відшкодована частково - шляхом вилучення працівниками поліції викраденого майна.

Посилаючись на вказані обставини, просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років. У вступну частину вироку внести вказівку про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України. Визнати допустимими доказами протокол слідчого експерименту від 25.09.2020 року, проведений з ОСОБА_7 в якості свідка, та показання свідка ОСОБА_11 , а також врахувати їх при визнанні доведеним вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України. Під час апеляційного розгляду у зв`язку з неналежною оцінкою доказів судом першої інстанції у відповідності до вимог ч. 3 ст. 404 КПК України повторно дослідити протокол слідчого експерименту від 25.09.2020 року, проведений з ОСОБА_7 в якості свідка, а також повторно допитати свідка ОСОБА_11 . В решті вирок суду просить залишити без змін.

Водночас, не погоджуючись із таким судовим рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу в якій оскаржує його у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Вказує, що відповідно до показів обвинуваченого, судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_7 викупив у знайомого ювелірні вироби, які були викрадені з квартири потерпілої ОСОБА_9 та в подальшому видав працівникам поліції, для того щоб допомогти повернути викрадені речі. Визнавальні покази у якості підозрюваного підписав надрукований текст слідчої без участі захисника та під тиском працівників правоохоронних органів, оскільки останні йому обіцяли що справу буде закрито у разі повернення викраденого. Зазначає, що викупив ювелірні речі, тому що ОСОБА_9 була рідною сестрою його дружини, на її прохання він розшукав причетних осіб до викрадення та за власні кошти придбав ювелірні вироби та повернув слідству. Крім того, наголошував, що дані дії вчинив задля безпеки його дружини, яку працівники правоохоронних органів підозрювали у пособництві викраденні ювелірних прикрас потерпілої, та всіляко їй погрожували. Вказує, що факт тиску з боку правоохоронних органів підтвердила у судовому засіданні ОСОБА_12 , на цій підставі вона відмовилася давати свідчення.

Звертає увагу суду, що не відповідає дійсності і те, що захистом не заявлялися клопотання щодо допиту будь яких осіб на досудовому розслідуванні, оскільки стороні захисту було відмовлено у клопотанні, щодо одночасного допиту ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_9 , який би ще на досудовому розслідуванні зміг усунути недоліки розслідування та встановити винуватця даного злочину.

Водночас, вказує, що місцевим судом не взято до уваги покази потерпілої ОСОБА_9 , яка ствердно вказала, що не впізнає ОСОБА_7 як ту особу яка вчинила відносно неї злочин. Крім того, намагалася суду показати свій мобільний телефон у якому на момент початку розслідування присутня переписка з оперуповноваженим, якому описує зовнішність злочинця - це зовсім інша особа за описом зовнішності.

Разом з тим, зазначає і про те, що посилання у оскаржуваному судовому рішенні на визнавальні покази під час досудового розслідування ОСОБА_7 , а саме заяви обвинуваченого щодо повернення добровільно викрадених речей, які нібито сам викрав у потерпілої ОСОБА_9 є на думку захисту недопустимим доказом, оскільки відповідно до п.1 ч.3 ст. 87 КПК України - недопустимими є також докази, що були отриманні з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

Окрім того, звертає увагу і на те, що суд першої інстанції не визнав недопустимими докази і інші протоколи огляду місця події за участю свідка ОСОБА_7 як істотне порушення кримінального процесуального закону, оскільки після проведення таких дій в подальшому ОСОБА_7 набув статусу підозрюваного і обвинуваченого, а саме: протокол огляду місця події від 25.09.2020 року який проводився з участю свідка ОСОБА_7 у с. Озеро Ківерцівського району, так як, перед початком такої слідчої дії, ОСОБА_7 не роз`яснено зміст ст.63 Конституції України, про що відсутній підпис в згаданому протоколі та відсутній відеозапис такої процесуальної дії, а тому, на думку захисту протокол огляду місця події від 25.09 .2020 року є недопустимим доказом; протокол огляду місця події від 28.09.2020 року за участю свідка ОСОБА_13 , який проводився в службовому кабінеті №403 Луцького ВП ГУНП у Волинській області, у ході проведення ОСОБА_7 добровільно надав працівникам поліції ювелірні вироби. Крім того, до кожного з цих протоколів проводилась відео фіксація , але суду та захисту дані відео не були відкриті.

Зазначає, що посилання суду на допит свідків, які були залучені у якості понятих ( ОСОБА_14 та ОСОБА_15 ) не змогли ствердно підтвердити твердження прокурора, що саме ОСОБА_7 вказав, що він особисто викрав речі з квартири ОСОБА_9 .. Кожен зокрема, підтвердив той факт, що речі повернув слідству ОСОБА_7 , але чи ОСОБА_7 вказав, що сам їх викрав - це підтвердити не змогли.

Таким чином, на думку захисника стороною публічного обвинувачення не надано беззаперечних та достатніх доказів вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 186 КК України. Посилаючись на наведені вище обставини, просить скасувати оскаржуване судове рішення та закрити кримінальне провадження, за ч.3 ст. 186 КК України, так як невстановлені достатні докази для доведеності винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати п.3 ч.1 ст. 284 КПК України.

Разом з тим, 02.06.2023 року до Волинського апеляційного суду потерпілою ОСОБА_9 подано клопотання, в якому остання зазначає про те, що будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_7 за ч.3 ст. 186 КК України за апеляційними скаргами сторони обвинувачення та сторони захисту на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 грудня 2022 року, однак прибути у судове засідання 09.06.2023 року на 09 годину 00 хвилин не має можливості, так як перебуватиме за межами України у зв`язку із сімейними обставинами, а тому просить проводити апеляційний розгляд без її участі. Зазначає, що нею як потерпілою апеляційна скарга не подавалася, а надані нею в ході розгляду справи судом першої інстанції показання є вичерпні і правдиві з приводу відомих їй обставин вчинення злочину, а тому нічого нового до своїх показань вона додати не може і не бажає. Вказує і про те, що вона як потерпіла має право не давати показань на будь якій стадії кримінального процесу у тому числі й в апеляційному суді. Зазначає, що у випадку необхідності під час апеляційного розгляду просить брати за основу її показання, як потерпілої, дані нею в суді першої інстанції під присягою.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та виклав основні доводи апеляційних скарг, сторону обвинувачення та сторону захисту, які кожен окремо підтримали свої скарги та заперечили інші, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний приходить до наступного висновку.

В поданій апеляційній скарзі стороною захисту звертається увага на те, що слідчі дії підчас досудового розслідування проводились під тиском працівників поліції про те, місцевим судом дані обставини не були перевірені та їм не була надана належна правова оцінка.

Колегія суддів вважає, такі доводи сторони захисту слушними з огляду на таке.

Згідно ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Виходячи зі змісту статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод за обставин, коли особа висуває небезпідставну скаргу на жорстоке поводження з нею, а саме застосування недозволених методів під час проведення досудового розслідування, у поєднанні із загальним обов`язком держави за статтею 1 Конвенції, слід провести ефективне офіційне розслідування. Це означає, що таке розслідування повинно бути ретельним, а органи влади завжди повинні добросовісно намагатися з`ясувати те, що трапилось, та не покладатися на поспішні й необґрунтовані висновки, а тим більше обґрунтовувати ними свої рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини допустимість як доказів свідчень, отриманих за допомогою катувань, з метою встановлення відповідних фактів у кримінальному провадженні зводить нанівець саму суть права обвинуваченого не свідчити проти себе та призводить до несправедливості кримінального провадження в цілому.

Забезпечення перевірки заяви про застосування недозволених методів шляхом проведення уповноваженим органом офіційного розслідування щодо можливих порушень прав людини, гарантованих статтями 27, 28 Конституції України, є обов`язковим.

Як слідує з матеріалів провадження, технічного запису судових засідань суду першої інстанції та підтверджено обвинуваченим ОСОБА_7 під час апеляційного перегляду, останній неодноразово заявляв у суді першої інстанції про застосування щодо нього та свідка ОСОБА_16 незаконних методів ведення досудового розслідування.

Однак, суд першої інстанції залишив поза увагою вказані доводи та не призначив проведення належної перевірки їх шляхом офіційного розслідування, а також належним чином не перевірив таких доводів обвинуваченого. Те, що свідок ОСОБА_14 , який був допитаний в суді першої інстанції вказував про те, що слідчий на обвинуваченого при проведенні огляду тиску не чинив не може вказувати про відсутність тиску в цілому. З огляду на те, що пояснення обвинуваченого з цього приводу підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_16 , яка 08.11.2022 року в судовому засіданні в суді першої інстанції вказувала про безпідставне, довготривале утримання її в Луцькому РУП ГУНП у Волинській області та висловлення в їх адресу, як подружжя, погроз. Такий підхід у контексті положень статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також усталеної практики Європейського суду з прав людини є неприпустимим.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про те, що судовий розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_7 був здійснений судом першої інстанції з істотним порушенням вимог кримінального процесуального Закону, що у відповідності до статей 409, 412 КПК України є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції.

Враховуючи те, що апеляційним судом були встановлені такі істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, допущені судом першої інстанції, які не можуть бути усунені під час апеляційного розгляду, апеляційний суд вважає, що вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до положень ч.2 ст.415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, апеляційний суд не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Під час нового судового розгляду кримінального провадження суду першої інстанції, необхідно врахувати викладене, ретельно з використанням усіх процесуальних можливостей розглянути доводи, викладені в апеляційних скаргах прокурора та захисника, та з дотриманням процесуальних прав учасників судового процесу, вимог кримінального процесуального закону, об`єктивно та всебічно дослідити всі обставини кримінального провадження, проаналізувати всі докази у справі, дати їм належну оцінку та прийняти законне і обґрунтоване рішення.

Крім того, в зв`язку з необхідністю скасування вироку, апеляційним судом за усним клопотанням сторони обвинувачення було розглянуто питання щодо необхідності обрання запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_7 .

Оцінивши сукупність обставин, передбачених ст.178 КПК України, а саме: тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення, дані про особу ОСОБА_7 , апеляційний суд вважає наявним ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України, а саме переховування обвинуваченого від суду, у зв`язку з чим вважає необхідним обрати до обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 30 днів, з можливістю внесення застави достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_7 процесуальних обов`язків, з огляду на те, що останній перебував в розшуку у розмірі 80 (вісімдесяти) розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 214720 (двісті чотирнадцять тисяч сімсот двадцять) гривень, з покладенням у разі її внесення відповідних обов`язків, передбачених ч.5 ст. 194 КПК України, а саме: прибувати за кожною вимогою до суду, а в разі неможливості з`явитись через поважні причини завчасно повідомити про це суд; не відлучатися за межі постійного місця проживання АДРЕСА_1 , без дозволу прокурора або суду; повідомляти, прокурора та суд про місце свого проживання та його зміну; не спілкуватись із свідками та потерпілою у даному провадженні; здати на зберігання слідчому або прокурору документи, що дають право на виїзд за кордон у разі їх наявності; носити електронний засіб контролю.

З огляду на викладене вище, апеляційні скарги підлягають задоволенню частково.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 182, 183, 331, 376, 404, 405, 407, 412, 415 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги прокурора та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області 29 грудня 2022 року щодо ОСОБА_7 скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

Обрати обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 30 днів.

Одночасно визначити розмір застави достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_7 процесуальних обов`язків у розмірі 80 (вісімдесяти) розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 214720 (двісті чотирнадцять тисяч сімсот двадцять) гривень, яка може бути внесена як самим обвинуваченим, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем): "Отримувач коштів - Волинський апеляційний суд, код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 42255369, Банк отримувача - Державна казначейська служба України м. Київ, Код банку отримувача (МФО) 820172, рахунок отримувача UA0082775, призначення платежу - застава як запобіжний захід у справі № 161/6418/22, провадження № 11-кп/802/269/23", та надати документ, що підтверджує внесення застави.

На підставі ч.5 ст.194 КПК України покласти на обвинуваченого ОСОБА_7 , у разі внесення застави наступні обов`язки:

- прибувати за кожною вимогою до суду, а в разі неможливості з`явитись через поважні причини завчасно повідомити про це суд;

- не відлучатися за межі постійного місця проживання АДРЕСА_1 , без дозволу прокурора або суду;

- повідомляти, прокурора та суд про місце свого проживання та його зміну;

- не спілкуватись із свідками та потерпілою у даному провадженні;

- здати на зберігання слідчому або прокурору документи, що дають право на виїзд за кордон у разі їх наявності;

- носити електронний засіб контролю.

Визначити одномісячний термін дії обов`язків, покладених судом, у разі внесення застави, з дня внесення застави.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді