КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2023року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_7 та адвоката ОСОБА_8 в інтересах потерпілого ОСОБА_9 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 19 січня 2018 року щодо ОСОБА_10 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_11 ,

потерпілого ОСОБА_9

захисника ОСОБА_12 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

в с т а н о в и л а :

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 19 січня 2018 року

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без реєстрації, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та призначено покарання у виді громадських робіт на строк 200 годин.

На підставі ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_10 звільнено від призначеного покарання за ч. 2 ст.125 КК України, в зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України.

У задоволенні цивільного позову про відшкодування матеріальної шкоди ОСОБА_9 відмовлено.

За вироком суду (Драч) ОСОБА_13 09 листопада 2012 року о 10 годині 15 хвилин, перебуваючи поблизу приватного будинку АДРЕСА_1, побачив ОСОБА_9 , який прямував до гаражу, що розташований на земельній ділянці поблизу вказаного будинку. В цей час у нього, на ґрунті тривалих особистих неприязних відносин, виник умисел, направлений на заподіяння ОСОБА_14 тілесних ушкоджень. Реалізуючи свій протиправний умисел, направлений на умисне заподіяння ОСОБА_14 тілесних ушкоджень, він прослідував за ОСОБА_9 до гаражу, що розташований по АДРЕСА_1 .

В той час як ОСОБА_14 відволікся та читав об`яву на гаражі, ОСОБА_10 підійшов зі спини до ОСОБА_14 та схопивши за одяг останнього, потягнув його, від чого ОСОБА_9 впав. Продовжуючи свої протиправні дії, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, на ґрунті тривалих неприязних стосунків ОСОБА_10 наніс ОСОБА_14 удари руками та ногами в область голови, тулуба, ніг, заподіявши потерпілому ОСОБА_14 тілесні ушкодження у виді забійної рани в ділянці правої брови, садна лобної ділянки по серединній лінії, правої підочної ділянки, передньої поверхні лівої гомілки в середній третині, які згідно висновку експерта №2071/Е від 17 листопада 2015 року відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання за ч. 1 ст. 187 КК України у виді 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнити від призначеного покарання з іспитовим строком на 1 рік.

В обґрунтування своїх вимог прокурор вказує, що суд першої інстанції необґрунтовано дійшов до висновку про можливість перекваліфікації дій ОСОБА_10 з ч. 1 ст. 187 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України, не взявши до уваги показання потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_15 .

Прокурор вважає, що судом у вироку не надано належної і достатньої правової оцінки підвищеному рівню суспільної небезпеки вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, що є тяжким злочином.

Суд, призначаючи ОСОБА_10 покарання, не врахував, що обвинувачений схильний до вчинення корисливих злочинів проти власності, оскільки у Шевченківському районному суді м. Києва розглядається кримінальне провадження відносно ОСОБА_10 щодо викрадення чужого майна і це свідчить про явну зухвалість, не виправність, підвищену суспільну небезпеку особи обвинуваченого.

Разом з тим, судом ОСОБА_10 призначено явно несправедливе, невиправдано м`яке покарання із перекваліфікацією злочинних дій.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 , в інтересах потерпілого ОСОБА_9 , просить скасувати вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 19 січня 2018 року та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, та призначити покарання в межах санкції статті, а також задовольнити цивільний позов в повному обсязі.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог представник потерпілого зазначає, що суд першої інстанції безпідставно та необґрунтовано перекваліфікував дії обвинуваченого з ч. 1 ст. 187 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України.

Підставами такої зміни кваліфікації згідно з вироком суду було те, що обвинувачений не мав на меті заволодіння чужим майном, поєднаним із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

При цьому суд послався на показання обвинуваченого, який в судовому засіданні категорично заперечував факт заволодіння фотоапаратом потерпілого, підтвердив наявність тривалих неприязних стосунків між ним та потерпілим, які склалися у зв`язку з користуванням потерпілим самочинно збудованим гаражем на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 , де проживав і обвинувачений. Саме неприязні стосунки, на думку суду, і послугували мотивом до вчинення дій по заподіянню потерпілому тілесних ушкоджень.

Водночас, суд не взяв до уваги показання потерпілого в частинні заволодіння його майном, як такі, що не відповідають даним, зафіксованим іншими доказами і нічим, окрім показань потерпілого, не підтверджуються.

Проте, під час судового розгляду потерпілий не зазначав про наявність неприязних стосунків, що, зокрема, зафіксовано під час допиту в судовому засіданні 23 серпня 2016 року. Показання потерпілого були послідовними та логічними.

Зокрема, потерпілий зазначав, що 09 листопада 2012 року його розбудив телефонний дзвінок, яким було повідомлено, що гараж демонтують, у зв`язку з чим потерпілий, вдягнувшись, схопив фотоапарат та побіг до місця розташування гаражу. Проте дана інформація не відповідала дійсності і на дверях гаражу було лише наклеєно якийсь папір, який потерпілий намагався прочитати і відразу відчув удар в спину, потім його потягнули за куртку, від чого потерпілий впав на землю. Після падіння потерпілий побачив обвинуваченого, який почав наносити удари руками та ногами, в подальшому обвинувачений вирвав з рук потерпілого сумку та почав там ритись, дістав фотоапарат поклав його до кишені своєї куртки. В цей момент потерпілий висловлював до обвинуваченого вимогу щодо повернення фотоапарату, проте обвинувачений жодним чином не реагував на всі вимоги потерпілого.

Свідком нанесення обвинуваченим тілесних ушкоджень потерпілому як і того, що обвинувачений виривав з рук потерпілого сумку та рився в ній була ОСОБА_15 , яка була допитана в судовому засіданні 08 листопада 2016 року.

Проте, суд першої інстанції залишив поза увагою показання свідка в частині того, що обвинувачений порпався в сумці, того що потерпілий вимагав повернути фотоапарат, не зазначив з яких підстав показання свідка в цій частині були залишенні поза увагою, не зазначено з яких підстав дані докази є неналежними чи не допустимими або ж чим спростовуються.

Разом з тим, суд першої інстанції прийшов до висновків, що між потерпілим та обвинуваченим наявні неприязні стосунки, що власне і стали мотивом на заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень. Проте, показання потерпілого з приводу нападу на нього обвинуваченого та викрадення фотоапарату були логічними та послідовними, а суд безпідставно відхилив їх.

Представник потерпілого вважає, що висновки суду не ґрунтуються на об`єктивних та належних доказах, а є лише припущенням того, що між потерпілим та обвинуваченим внаслідок довготривалого конфлікту через зайняття гаражу, виникла сварка, яка переросла в бійку, що не ґрунтується та не підтверджується матеріалами справи.

А відтак, висновки суду щодо необхідності зміни кваліфікації в даному випадку захисник вважає помилковими, оскільки для цього відсутні підстави.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора та не заперечував проти задоволення апеляційної скарги представника потерпілого, пояснення потерпілого, який підтримав апеляційні скарги представника потерпілого та прокурора, пояснення обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого, дослідивши обставини провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та представника потерпілого підлягають до задоволення частково, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. 409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження.

Згідно з обвинувальним актом у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_10 злочин було вчинено за таких обставин.

09 листопада 2012 року о 10 годині 15 хвилин ОСОБА_13 , перебуваючи поблизу приватного будинку АДРЕСА_1 побачив ОСОБА_9 , який прямував до власного гаражу, що розташований поблизу вказаного будинку.

В цей час у ОСОБА_13 виник умисел, направлений на вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаним із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, а саме фотоаппаратом, який знаходився у ОСОБА_9 в сумочці призначеній для його зберігання.

Реалізуючи свій протиправний корисливий умисел, ОСОБА_13 , слідкуючи за ОСОБА_9 , дочекався доки останній пройшов його та підійшов до власного гаражу, що розташований по АДРЕСА_1 , прослідував за ним.

В той час як ОСОБА_9 відволікся та читав об`яву на гаражі, що за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_16 підійшов зі спини до ОСОБА_9 , схопивши за одяг останього із застосуванням сили, потягнув його від чого ОСОБА_9 , який перебував на слизькому грунті, впав на землю. Продовжуючи далі свої протиправні дії ОСОБА_16 почав умисно наносити удари руками та ногами по тулубу та голові ОСОБА_9 з метою обернення на свою користь та особистого збагачення майна, після чого висмикнув сумочку з фотоапаратом з рук ОСОБА_9 та витягнувши з неї фотоапарат поклав його собі в кишеню, а сумочку відкинув в сторону, таким чином здійснив напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаним із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я ОСОБА_9 , який зазнав нападу, заволодів його цифровим фотоапаратом «Canon Digital Ixus 85is, вартістю 600 грн., тим самим завдавши останньому майнової шкоди. Після вчинення даного правопорушення ОСОБА_13 з місця події втік, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 2071/Е від 17.11.2015 року дані медичної документації на імя ОСОБА_9 , 1965 року народження, свідчать про те, що на момент звернення за медичною допомогою 09.11.2012, з урахуванням даних викладених у «Акті судово- медичного дослідження (обстеження) № 6222 від 12.11.2012, у нього мали місце наступні тілесні ушкодження:

а) забійна рана в ділянці правої брови, яке за ступенем тяжкості, відноситься до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я на строк понад 6 але менш ніж 21 добу (за критерієм тривалості розладу здоров`я);

б) садна лобної ділянки по серединній лінії, правої підочної ділянки, передньої поверхні лівої гомілки в середній третині, яке за ступенем тяжкості, відносяться до легкого тілесного ушкодження (за критерієм тривалості розладу здоров`я).

Характер та морфологія виявлених ушкоджень свідчить про те, що вони утворились від чотирьох травматичних дій тупими предметами (удар- ковзання), характерні властивості яких в ушкодженнях не відобразились, за давністю можуть відповідати 09.11.2012.

Дії ОСОБА_10 органами досудового розслідування були кваліфіковані за ч. 1 ст. 187 КК України.

Суд першої інстанції перекваліфікував дії ОСОБА_10 з ч. 1 ст. 187 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України, посилаючись на відсутність у обвинуваченого умислу на заволодіння майном потерпілого, а також на недоведеність факту заволодіння майном.

Колегія суддів, приймаючи до уваги доводи апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого вважає, що судом першої інстанції при вирішенні питання щодо доведеності винуватості та кваліфікації дій ОСОБА_10 було хибно зроблено висновок про відсутність в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України.

Так, суд першої інстанції у вироку зазначив, що обвинувачений в судовому засіданні категорично заперечував факт заволодіння фотоапаратом потерпілого, підтвердив наявність тривалих неприязних стосунків між ним та потерпілим, які склалися у зв`язку з користуванням потерпілим самочинно збудованим гаражем на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1 , де проживав і обвинувачений. Саме неприязні стосунки і послугували мотивом до вчинення дій по заподіянню потерпілому тілесних ушкоджень.

При цьому суд не взяв до уваги показання потерпілого ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_13 напав на нього з метою заволодіння його майном.

Колегія суддів відмічає, що наявність чи відсутність неприязних стосунків між потерпілим та обвинуваченим, само по собі не виключає того, що обвинувачений міг заволодіти майном потерпілого, поєднаного з насильством, небезпечним для життя і здоров`я особи, оскільки для висновку про направленість умислу обвинуваченого на заволодіння майном потерпілого необхідно враховувати обставини провадження в їх сукупності.

Окрім того, суд першої інстанції вважав непідтвердженими показання потерпілого ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_10 заволодів належним потерпілому фотоапаратом, та відповідно не взяв до уваги таких показань потерпілого.

Так, в судовому засіданні потерпілий пояснював, що 09 листопада 2012 року близько 10 години йому повідомили про те, що його гараж відчинений. Він, взявши з собою цифровий фотоапарат, прийшов до гаражу, де побачив перед гаражем насипану кучу будівельних матеріалів з глиною, на дверях гаражу висіла якась об`ява. Він намагався відкрити двері гаражу, стояв обличчям до гаражу, читав об`яву. В цей час до нього підбіг ОСОБА_13 та наніс удар в спину, в область хребта. Далі ОСОБА_13 потягнув його за куртку, від чого він впав на коліно. Коли він піднявся, ОСОБА_13 вирвав у нього з рук барсетку, у якій знаходився цифровий фотоапарат марки «CanonDigital 85is», вартість якого складає 2100 гривень, який поклав собі до кишені штанів,а барсетку викинув. Він кричав, просив повернути фотоапарат, на що ОСОБА_13 не реагував, наніс йому руками та ногами близько десяти ударів в область тулуба,обличчя, ніг. Він не наносив ОСОБА_13 ніяких ударів у відповідь. Після чого ОСОБА_13 втік, а він викликав працівників міліції. В кущах він знайшов барсетку, яку викинув ОСОБА_13 . Фотоапарат, яким заволодів ОСОБА_13 , йому не повернуто. Вважає, що ОСОБА_17 напав на нього,з метою заволодіти його майном.

Показання потерпілого про обставини заволодіння обвинуваченим його майном були підтверджені в судовому засіданні показаннями свідка ОСОБА_15 , яка пояснила, що 9 листопада 2012 року вона проходила неподалік гаражів, розташованих по АДРЕСА_1 і бачила, як ОСОБА_9 , стоячи на купі насипаної землі, розглядав папірець, який був прикріплений на ворота гаражу. До ОСОБА_9 , який стояв обличчям до гаражу, в цей час підбіг ОСОБА_13 , який став наносити ОСОБА_9 удари руками та ногами в область голови, плечей, тулуба, ніг. Вона стала кричати, щоб ОСОБА_13 зупинився бити потерпілого, проте той не реагував. Вона бачила, як ОСОБА_13 вихопив з рук ОСОБА_9 сумку-барсетку, рився у барсетці, після чого викинув барсетку. Вона чула, як ОСОБА_18 кричав, щоб ОСОБА_17 віддав йому фотоапарат. При цьому вона особисто не бачила, щоб ОСОБА_13 доставав з барсетки фотоапарат, клав його собі до кишені,заволодів фотоапаратом. Вона бачила на обличчі ОСОБА_9 після побиття кров . Після побиття ОСОБА_9 ОСОБА_13 втік, вона пішла у своїх справам.

Суд першої інстанції не взявши до уваги показань потерпілого ОСОБА_9 , не дав оцінки показанням свідка ОСОБА_15 .

В судовому засіданні апеляційної інстанції свідок ОСОБА_15 дала показання, аналогічні показанням в суді першої інстанції, та підтвердила, що після того, як ОСОБА_13 завдав потерпілому ударів, забрав у потерпілого ОСОБА_9 сумку, дістав щось з неї та викинув сумку, потерпілий почав кричати до обвинуваченого, щоб той повернув фотоапарат, проте обвинувачений не повертав фотоапарат.

Також свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні апеляційної інстанції підтвердила дані, які містяться в протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 25 грудня 2015 року, про те, що вона впізнала на фотознімку №4 ОСОБА_13 .

Отже, показаннями свідка ОСОБА_15 підтверджуються показання потерпілого ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_10 після побиття потерпілого забрав у потерпілого фотоапарат, та не віддав його на вимогу потерпілого.

Згідно з висновком експерта (т. 1, а.п. 85-88) у потерпілого ОСОБА_9 були виявлені тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості кваліфіковані як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я на строк понад 6, але менш, ніж на 21 добу (за критерієм тривалості розладу здоров`я).

Колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції, виклавши у вироку зміст доказів, наданих стороною обвинувачення, в порушення вимог ч. 1 ст. 94 КПК України, не оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення і це призвело до постановлення незаконного і необґрунтованого вироку.

Колегія суддів, дослідивши в судовому засіданні апеляційної інстанції за клопотанням прокурора докази, надані стороною обвинувачення та дані про особу обвинуваченого, встановила, що сукупністю наданих стороною обвинувачення доказів підтверджується, що обвинувачений ОСОБА_10 вчинив напад на потерпілого ОСОБА_9 з метою заволодіння його майном при обставинах, викладених в обвинувальному акті

Отже, висновки суду першої інстанції про відсутність в діях ОСОБА_10 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, не відповідають фактичним обставинам провадження та суд першої інстанції безпідставно перекваліфікував дії обвинуваченого на ч. 2 ст. 125 КК України.

З урахуванням обставин, встановлених в судовому засіданні суду апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що дії ОСОБА_10 необхідно кваліфікувати за ч. 1 ст. 187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаним із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу.

Таким чином, у цьому кримінальному провадженні необхідно застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення, а тому відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 420 КПК України вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 19 січня 2018 року щодо ОСОБА_10 необхідно скасувати та постановити вирок судом апеляційної інстанції, яким обвинуваченого слід визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України.

При призначенні ОСОБА_10 покарання колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особу обвинуваченого, який є раніше не судимим, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, та, керуючись вимогами ст. 65 КК України, вважає, що обвинуваченому може бути призначено покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 1 ст. 187 КК України.

Разом з тим, колегія суддів, враховуючи вимоги кримінального закону щодо строків давності, вважає, що обвинувачений підлягає звільненню від призначеного покарання, з огляду на таке.

Кримінальне правопорушення, передбачене, ч. 1 ст. 187 КК України, ОСОБА_10 вчинив 09 листопада 2012 року.

У відповідності до ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 187 КК України, є тяжким злочином.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло 10 років - у разі вчинення тяжкого злочину.

Отже, враховуючи те, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 187 КК України, було вчинено ОСОБА_10 09 листопада 2012 року, підстав для зупинення чи переривання перебігу давності не встановлено, на момент постановлення цього вироку минув строк давності, тривалістю 10 років, передбачений п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_10 , не визнаючи себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, не подавав клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строку, передбаченого ч. 1 ст. 49 КК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 74 КК України особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_10 підлягає звільненню від покарання на підставі ч. 5 ст. 74 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України.

Оскільки ОСОБА_10 підлягає звільненню від покарання на підставі ч. 5 ст. 74 КК України, то доводи апеляційної скарги прокурора про звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України не можуть бути прийнятими до уваги.

Колегія суддів, приймаючи до уваги доводи апеляційної скарги представника потерпілого в частині безпідставної відмови у задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 , вважає, що цивільний позов підлягає до задоволення та з обвинуваченого ОСОБА_10 необхідно стягнути на користь потерпілого ОСОБА_9 2100 гривень на відшкодування майнової шкоди.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 420 КПК України, колегія суддів,-

з а с у д и л а:

Апеляційні скарги прокурора Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_7 та адвоката ОСОБА_8 в інтересах потерпілого ОСОБА_9 - задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 19 січня 2018 року щодо ОСОБА_10 скасувати.

Постановити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, та призначити покарання у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ч. 5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_10 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України.

Цивільний позов ОСОБА_9 задовольнити, стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_9 2100 (дві тисячі сто) гривень на відшкодування майнової шкоди.

Вирок апеляційного суду може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа №761/9081/16-к

Провадження №11-кп/824/640/2023

Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_19

Доповідач ОСОБА_1