ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 760/34912/21

провадження № 51 - 5767 км 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого (у режимі відеоконференції) ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 23 січня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 21 червня 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002706 від 01 жовтня 2021 року, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ст. 89 Кримінального кодексу України (далі КК України) раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 23 січня 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців з конфіскацією майна, належного йому на праві власності, крім житла.

Цим же вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією майна, належного йому на праві власності, крім житла.

За встановлених судом фактичних обставин, які детально викладено у вироку, 01 жовтня 2021 року о 08:18 год., ОСОБА_8 , перебуваючи на подвір`ї біля входу до приміщення пункту обміну валют, за адресою: АДРЕСА_2 , та, попередньо вступивши у злочинну змову із ОСОБА_7 , з метою вчинення розбійного нападу та заволодіння грошовими коштами, що належать ТОВ «ФІНОД», слідкував за діями потерпілої ОСОБА_9 , яка зайшла до вказаного приміщення.

Після цього, ОСОБА_7 зайшов першим до приміщення пункту обміну валют та наздогнав потерпілу ОСОБА_9 біля входу до операційної каси пункту обміну валют, де застосував фізичне насильство, схопив останню долонею руки за шию, нахилив вперед. Після чого, продовжуючи свої злочинні дії, дістав розкладний ніж, яким наніс ОСОБА_9 порізи в область кисті правої та лівої руки.

Надалі, ОСОБА_8 також зайшов до приміщення пункту обміну валют, зачинив за собою вхідні двері, переконавшись, що за їх діями ніхто не спостерігає, підійшов до потерпілої ОСОБА_9 та намагався заволодіти ключами від кімнати касира. Побачивши, що їх дії фіксуються на відеокамеру, розвернув її в інший бік. Продовжуючи злочинні дії, ОСОБА_7 разом із ОСОБА_8 намагалися повалити потерпілу ОСОБА_9 на підлогу та заволодіти ключами від дверей кімнати касира, однак через активний опір потерпілої свою мету не досягнули та з місця вчинення злочину зникли.

Згідно з висновком експерта КМКБ СМЕ № 042/1-563-2021 від 11 листопада 2021 року в результаті спільних дій ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ОСОБА_9 були завдані легкі тілесні ушкодження.

Київський апеляційний суд ухвалою від 21 червня 2023 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишив без задоволення, а вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 23 січня 2023 року - без змін.

Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий судовий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що:

? винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 187 КК України не підтверджується належними, допустимими та достовірними доказами;

? у діях ОСОБА_7 відсутня кваліфікуюча ознака «проникнення у житло, інше приміщення чи сховище»;

? суди при винесені рішень не врахували практику Суду;

? при призначенні покарання суди не врахували наявність щирого каяття з боку ОСОБА_7 , добровільне відшкодування шкоди потерпілій та відсутність у неї претензій, наявність у ОСОБА_7 стійких соціальних зв`язків. Звертає увагу Суду на наявність заяви керівника громадської організації, заступника командира добровольчого формування та начальника штабу добровольчого формування про взяття ОСОБА_7 на особисту поруку, а також дані про його особу обвинуваченого.

При цьому захисник акцентує увагу Верховного Суду на зміст статей 65, 66, 69 КК України.

Судові рішення стосовно засудженого ОСОБА_8 у касаційному порядку не оскаржуються.

Позиції учасників судового провадження

Захисник та засуджений касаційну скаргу підтримали, просили її задовольнити.

Прокурор проти задоволення касаційної скарги заперечувала, просила рішення судів попередніх інстанцій залишити без зміни.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК Українипідставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження. Під час перегляду судових рішень у касаційному порядку Суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.

Як убачається з матеріалів провадження, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про винуватість ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, та призначив їм відповідні покарання.

Водночас матеріали по обвинуваченню ОСОБА_8 виділено в окреме провадження та наразі в касаційному порядку не оспорюються.

Як убачається зі змісту касаційної скарги, сторона захисту не заперечує винуватості ОСОБА_7 у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з насильством, що є небезпечним для здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), за попередньою змовою групою осіб, однак вказує на відсутність у його діях такої кваліфікуючої ознаки як «проникнення в інше приміщення».

Разом з тим, доводи, викладені в касаційній скарзі захисника ОСОБА_6 , якими він обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам його апеляційної скарги, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду.

Так, зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що в судовому засіданні безпосередньо у встановленому законом порядку суд першої інстанції допитав обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , потерпілу ОСОБА_9 , зміст показань яких детально викладений у вироку.

При цьому суди обґрунтували свої рішення іншими дослідженими в ході судового розгляду доказами, зокрема, даними протоколу огляду місця події з фототаблицею від 01 жовтня 2021 року, згідно якого в присутності представника ТОВ «ФІНОД» встановлено місце вчинення злочину та оглянуто місце розташування операційної каси пункту обміну валют ТОВ «ФІНОД» в окремому приміщенні житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , а також прилегла територія; даними протоколу пред`явлення особи для впізнання з фототаблицею від 07 жовтня 2021 року, під час якого потерпіла ОСОБА_9 серед чотирьох осіб упізнала ОСОБА_7 , як особу, яка вчинила напад на неї, нанесла тілесні ушкодження та намагалася проникнути до операційної каси пункту обміну валют ТОВ «ФІНОД» за адресою: АДРЕСА_2 та заволодіти майном; даними протоколів перегляду відеозаписів від 07 грудня 2021 року та 08 грудня 2021 року за участю обвинувачених та їх захисників, на яких зафіксовано обвинувачених 01 жовтня 2021 року до та під час вчинення кримінального правопорушення, що дає можливість встановити дії та ролі співучасників; даними протоколу проведення слідчого експерименту від 07 грудня 2021 року; висновком експерта № 042/1-563-2021 від 11 листопада 2021 року, відповідно до якого ОСОБА_9 , в результаті подій 01 жовтня 2021 року отримала легкі тілесні ушкодження.

Апеляційний суд, погоджуючись з вироком місцевого суду, дійшов переконання, що суд першої інстанції дослідив наявні у справі докази та оцінив їх з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку та зробив правильні висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.

Щодо доводів касаційної скарги захисника, що у діях ОСОБА_7 відсутня така кваліфікуюча ознака як «проникнення у житло, інше приміщення чи сховище».

Так, обґрунтовуючи свої доводи в цій частині, захисник посилається на те, що засуджений разом з потерпілою перебував під час вчинення злочину в під`їзді будинку, яке не є приміщенням з обмеженим доступом. При цьому зауважує, що цінності зберігалися в окремому приміщенні, у яке ОСОБА_7 не потрапив.

Разом з тим аналогічні доводи були предметом перевірки апеляційного суду, який належним чином їх проаналізував та надав обґрунтовані відповіді, з якими погоджується колегія суддів касаційного суду.

Як зазначила Вилика Палата Верховного Суду в постанові від 18 квітня 2018 року (справа № 569/1111/16-к), вирішальним при визначенні законності/незаконності входження (потрапляння) особи у відповідне приміщення або перебування в ньому під час вчинення розбою, є режим доступу до об`єкта (вільний/обмежений). Відповідно, наявність режиму вільного доступу до приміщення свідчить про законність входження (потрапляння) особи у відповідне приміщення та правомірне її перебування там, а отже, виключається інкримінування кваліфікуючої ознаки «проникнення», навіть якщо особа потрапила в приміщення з умислом заволодіти чужим майном.

Разом з тим, Велика Палата також зауважила, що інша кримінально-правова кваліфікація має бути надана діям особи, яка шляхом вільного доступу до певного приміщення вчиняє дії, спрямовані на заволодіння чужим майном, що зберігається в місці з обмеженим доступом (наприклад, службові приміщення, відокремлені секції магазину з обмеженим доступом, касові апарати, сейфи тощо). Такі дії мають бути кваліфіковані як поєднані з проникненням у інше приміщення чи сховище.

Таким чином, при вирішенні питання про застосування кваліфікуючої ознаки «проникнення у житло, інше приміщення чи сховище» у складі кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, вирішальне значення мають режим доступу до приміщення (вільний/обмежений) під час вчинення розбою та наявність у особи умислу на незаконне входження (потрапляння) до приміщення або незаконне перебування в ньому з метою заволодіння чужим майном.

Згідно з позицією, викладеною в постанові Об`єднаної Палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 червня 2021 року (справа № 755/7958/17, провадження № 51-1372кмо20), у випадках, коли при вчиненні розбою винний спрямовує свої дії на заволодіння чужим майном з житла, іншого приміщення чи сховища, до якого немає вільного доступу, використовуючи погрозу застосування насильства небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка відповідно має такий доступ, поведінку винного слід кваліфікувати, як розбій, поєднаний з проникненням у житло, інше приміщення чи сховище (ч. 3 ст. 187 КК України), оскільки за вказаних обставин винний здійснює опосередковане проникнення до житла, іншого приміщення чи сховища, до якого немає вільного доступу, використовуючи особу, що діє за наявності обставин, які виключають протиправність діяння, а саме за наявності психічного примусу (ч. 2 ст. 40 КК України), який виключає кримінальну відповідальність вказаної особи за вчинене.

Так, зі змісту оскаржуваних рішень убачається, що судами під час розгляду кримінального провадження встановлено, що дії ОСОБА_7 разом із особою, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, були спрямовані саме на отримання у потерпілої ключів від дверей кімнати касира, де знаходилися гроші. Отже застосоване до неї насильство було способом отримання доступу до безпосереднього місця знаходження грошових коштів.

З огляду на викладене, касаційним судом установлено, що на підставі безпосередньо досліджених доказів суд першої інстанції, з висновком якого обґрунтовано погодився і апеляційний суд, правильно застосував закон України про кримінальну відповідальність та дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), за попередньою змовою групою осіб, та з проникненням у інше приміщення, і кваліфікував його дії за ч. 3 ст. 187 КК України, так як засуджений вчинив дії, спрямовані на заволодіння чужим майном, що зберігалося в місці з обмеженим доступом, шляхом застосування насильства до ОСОБА_9 , яка у свою чергу мала вільний доступ до такого приміщення.

Вказане також узгоджується з висновком Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеним у постанові від 15 січня 2024 року в справі № 722/594/22.

Щодо доводів касаційної скарги захисника, що призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості

Так, положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Статті 65 - 87 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, а також звільнення від покарання та його відбування.

Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Як вбачається із оскаржуваних судових рішень, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців з конфіскацією майна, належного йому на праві власності, крім житла. При цьому призначаючи йому покарання, врахував дані про особу обвинуваченого, який характеризується задовільно, працює, має соціальні зв`язки, на обліку у лікаря-нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий, вчинив особливо тяжкий умисний корисливий злочин. Крім того суд послався на наявність обставини, яка відповідно до ст. 66 КК України пом`якшує покарання, у виді добровільного відшкодування завданих збитків потерпілій. Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання, суд не встановив.

Варто зауважити, що суди дійшли слушного висновку, що посилання сторони захисту на те, що ОСОБА_7 розкаявся, є безпідставними, оскільки в судовому засіданні він свою вину за пред`явленим обвинуваченням визнав частково та пояснив, що попередньої домовленості щодо вчинення кримінального правопорушення не було, а також заперечував наявність в його діях кваліфікуючої ознаки «проникнення». Крім того, місцевий суд у своєму рішенні вірно зазначив, що хоча ОСОБА_7 висловив щирий жаль з приводу вчинених ним дій та осуд своєї поведінки, відшкодував шкоду потерпілій, проте наданні ним показання не можуть свідчити про повне визнання останнім факту вчинення злочину, як обов`язкового елементу для встановлення такої обставини.

У зв`язку з чим колегія суддів апеляційного суду прийшла до обґрунтованого висновку, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі у межах санкції ч. 3 ст. 187 КК України, яке за своїм видом та розміром є справедливим, відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі.

Крім того колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду про те, що наявність у ОСОБА_7 соціальних зв`язків, клієнтів з професійної медичної діяльності, дитини 2013 року народження, не свідчить на можливість досягнення мети покарання при застосуванні до останнього приписів ст. 69 КК України, оскільки наявність у нього дитини не стало перешкодою та стримуючою обставиною до вчинення кримінального правопорушення.

У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі захисника ОСОБА_6 відсутнє таке обґрунтування необхідності призначення менш суворого покарання, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене засудженому покарання, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування.

Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є законними й обґрунтованими, належним чином вмотивованими, вони в повній мірі відповідають вимогам ст. 370 КПК України.

В той же час, касаційна скарга захисника ОСОБА_6 не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, які перешкодили чи могли перешкодити судам першої та апеляційної інстанцій ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412 - 414 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміни судових рішень на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України, а тому підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 23 січня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 21 червня 2023 року залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , - без задоволення.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3