ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 542/676/22 Номер провадження 11-кп/814/1674/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2023 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора представника потерпілого потерпілого захисника обвинуваченого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28 квітня 2022 року за №0000067, за апеляційними скаргами прокурора ОСОБА_11 та представника потерпілого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 , на вирок Новосанжарського районного суду Полтавської області від 09 лютого 2023 року,

в с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , із середньою освітою, зі слів оператора компанії «Нафтогаз України», неодруженого, судимого

14 листопада 2022 року за ч.1 ст.125 КК України до штрафу в сумі 510 гривень,

визнано винуватим і засуджено за ч.4 ст.185 КК України на 5 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки 5 місяців та покладено на ОСОБА_10 обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

До набрання вироком законної сили залишено ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в період доби з 20 до 07 години наступної доби.

ОСОБА_12 визнано винуватим і засуджено за ч.4 ст.185 КК України на 5 років позбавлення волі із застосуванням ст.ст.75, 76 КК України, судове рішення щодо якого не оскаржується.

Прийнято відмову ОСОБА_8 від цивільного позову в частині вимог про відшкодування майнової та моральної шкоди до ОСОБА_12 .

Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_10 задоволено частково та стягнуто на користь ОСОБА_8 із ОСОБА_10 157 025 гривень 60 копійок майнової шкоди й 10 000 гривень моральної шкоди.

Вирішено питання щодо арешту майна, процесуальних витрат і речових доказів.

За вироком місцевого суду ОСОБА_10 визнано винуватим і засуджено за вчинення ним таємного викрадення чужого майна (крадіжки) у великих розмірах в умовах воєнного стану, поєднаного з проникненням у житло, за попередньою змовою групою осіб, за таких обставин.

27 квітня 2022 року приблизно о 14 годині в умовах дії воєнного стану ОСОБА_10 у ході розпиття спиртних напоїв із ОСОБА_12 запропонував останньому вчинити крадіжку грошових коштів з будинку ОСОБА_8 по АДРЕСА_2 , на що ОСОБА_12 погодився.

Затим ОСОБА_10 і ОСОБА_12 , діючи за попередньою змовою між собою групою осіб, попередньо розподіливши обов`язки щодо вчинення таємного викрадення майна ОСОБА_8 , прибули до домогосподарства за названою вище адресою, де розділились. ОСОБА_10 , знаходячись на грунтовій дорозі на відстані приблизно 100 м від домогосподарства ОСОБА_8 , спостерігав за прилеглою територією та іншими особами, щоб ніхто не завадив вчиненню кримінального правопорушення. У свою чергу, ОСОБА_12 , перелізши через паркан, проник на огороджену територію домоволодіння ОСОБА_8 , після чого за допомогою металевих лома, штиря та пластикової поливалки шляхом віджиму пластикового вікна проник у будинок, із якого таємно викрав 52 500 гривень і 17 450 євро, що за курсом НБ України станом на день кримінального правопорушення становить 544 829 гривень 13 копійок. Затим ОСОБА_12 залишив домоволодіння та відразу передав ОСОБА_10 металевий лом і частину викрадених коштів у сумі 2 100 євро та 7 000 гривень.

Викраденим майном ОСОБА_10 , ОСОБА_12 розпорядились на власний розсуд і наведеними вище діями заподіяли ОСОБА_8 майнову шкоду на загальну суму 597 329 гривень 13 копійок, що становить 481, 5 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

В апеляційних скаргах:

прокурор ОСОБА_11 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, просить скасувати вирок Новосанжарського районного суду Полтавської області від 09 лютого 2023 року в частині кваліфікації дій ОСОБА_10 і призначеного йому покарання та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винуватим і засудити за ч.ч.4, 5 ст.27 ч.4 ст.185 КК України на 5 років 6 місяців позбавлення волі, в іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без зміни. Свої вимоги мотивує тим, що місцевий суд: безпідставно кваліфікував дії ОСОБА_10 за ч.4 ст.185 КК України без додаткового посилання на ч.ч.4, 5 ст.27 КК України, оскільки в ході судового розгляду встановлено, що безпосереднім виконавцем кримінального правопорушення був саме ОСОБА_12 , а ОСОБА_10 схилив ОСОБА_12 до крадіжки, сприяв її вчиненню та приховуванню (спостерігав за прилеглою територією домоволодіння ОСОБА_8 , щоб ніхто не завадив крадіжці, приховував знаряддя злочину), натомість активних дій, пов`язаних із проникненням та заволодінням майном потерпілого не вчиняв; в ході призначення ОСОБА_10 покарання належним чином не врахував характер, ступінь тяжкості та суспільної небезпеки вчиненого ним злочину, наслідки для потерпілого, поведінку ОСОБА_10 після злочину й дані про його особу, який під час застосованого йому запобіжного заходу вчинив нове кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України, вів антиморальний спосіб життя, не намагаючись компенсувати заподіяну потерпілому шкоду, а сплатив останньому 10 000 гривень лише перед судовими дебатами з метою пом`якшення покарання та в судових засіданнях постійно змінював свої показання;

представник потерпілого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_7 , просить скасувати частково вирок Новосанжарського районного суду Полтавської області від 09 лютого 2023 року та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання за ч.4 ст.185 КК України у вигляді 5 років 6 місяців позбавлення волі, задовольнити цивільний позов ОСОБА_8 та стягнути на його користь із ОСОБА_10 40 000 гривень моральної шкоди, в іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без зміни. Такі вимоги обґрунтовує тим, що місцевим судом: під час призначення ОСОБА_10 покарання не враховано ступінь тяжкості й наслідки вчиненого ним злочину в умовах воєнного стану, думку потерпілого про призначення ОСОБА_10 суворого покарання, те, що останній не розкаявся у вчиненому та на шлях виправлення не став, так як під час судового розгляду був притягнутий до кримінальної відповідальності за новий умисний злочин; помилково визначено суму відшкодування моральної шкоди не в розмірі заявлених позовних вимог з огляду на спричинені ОСОБА_8 моральні страждання та незручності внаслідок викрадення його грошових коштів, які він тривалий час заощаджував і через протиправні дії ОСОБА_10 не міг ними розпоряджатись.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу в частині безпідставного застосування до ОСОБА_10 положень ст.75 КК України та м`якості призначеного йому покарання, позицію потерпілого та його представника на підтримку апеляційної скарги адвоката ОСОБА_7 , заперечення обвинуваченого і його захисника проти апеляційних скарг, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апеляційних скарг та дійшла висновку про те, що вони підлягають до часткового задоволення з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Вирок місцевого щодо ОСОБА_12 , доведеності винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України таємного викрадення чужого майна (крадіжки) у великих розмірах в умовах воєнного стану, поєднаного з проникненням у житло, за попередньою змовою групою осіб, та обґрунтованості його засудження, вирішення цивільного позову потерпілого в частині стягнення майнової шкоди із ОСОБА_10 , учасниками судового провадження в апеляційному порядку не оспорюються, а тому відповідно до ст.404 КПК України в зазначеній частині оскаржуваний вирок не переглядається.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Доводи прокурора про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_10 за ч.4 ст.185 КК України з додатковим посиланням на ч.ч.4, 5 ст.27 КК України є безпідставними.

Відповідно до ст.26 КК України співучастю у кримінальному правопорушенні є умисна спільна участь декількох суб`єктів кримінального правопорушення у вчиненні умисного кримінального правопорушення.

Частина 2 ст.28 КК України дає правову дефініцію вчинення кримінального правопорушення за попередньою змовою групою осіб як такого, який спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку кримінального правопорушення, домовилися про спільне його вчинення. Учасники вчинення кримінального правопорушення такою групою діють як співвиконавці. При цьому, можливий лише технічний розподіл функцій, за якого кожен співучасник виконує певну роль, спрямовану на досягнення єдиної мети. Злочинні ж наслідки настають у результаті саме сукупної діяльності співвиконавців і є спільними для них.

Отже, в такому випадку немає розподілу ролей на виконавців, організаторів, підбурювачів і пособників, а тому дії кожного зі співвиконавців кваліфікуються тільки за статтею Особливої частини КК України без посилання на ст.27 КК України.

Зазначена вище норма визначає критерії диференціації групової кримінально-протиправної діяльності, а правила, за якими несуть кримінальну відповідальність співучасники, передбачено ст.29 КК України.

У силу ч.1 ст.29 КК України виконавець (співвиконавець) підлягає кримінальній відповідальності за статтею Особливої частини КК України, яка передбачає вчинене ним кримінальне правопорушення.

За змістом апеляційної скарги сторона обвинувачення погоджується зі встановленими судом першої інстанції фактичними обставинами вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_12 , які підтверджені сукупністю доказів у матеріалах кримінального провадження, та не оспорює їх.

Відповідно до цих обставин ОСОБА_10 запропонував ОСОБА_12 таємно викрасти майно ОСОБА_8 , на що ОСОБА_12 погодився та вони вступили між собою у злочинну змову на вчинення даного злочину, попередньо розподілили між собою відповідні обов`язки, що свідчить про формування в них єдиного злочинного умислу.

У ході крадіжки співучасники на місці злочину діяли узгоджено й спільно. ОСОБА_10 , знаходячись біля домоволодіння потерпілого спостерігав за прилеглою територією та іншими особами, щоб ніхто не завадив вчиненню кримінального правопорушення, а ОСОБА_12 у цей час таємно заволодів із будинку ОСОБА_8 належними останньому грошовими коштами й відразу після виходу з домоволодіння потерпілого передав їх частину разом зі знаряддям злочину ОСОБА_10 . Таємно й спільно викраденими коштами співучасники розпорядились на власний розсуд.

Таким чином, зазначені вище спосіб, обстановка та обставини злочину, динаміка їх розвитку, свідчать про те, що ОСОБА_10 і ОСОБА_12 діяли як співвиконавці й кожен зі співучасників за попередньою домовленістю виконав частину того обсягу дій, який група вважала необхідним для реалізації спільного умислу крадіжки майна потерпілого. За даної форми співучасті відсутній розподіл ролей на виконавців, організаторів, підбурювачів і пособників, через це дії ОСОБА_10 як співвиконавця не підлягають додатковій кваліфікації за ч.ч.4, 5 ст.27 КК України та надана його діянню місцевим судом правова оцінка за ч.4 ст.185 КК України є правильною.

Також позбавлені підстав твердження представника потерпілого щодо неправильного вирішення судом першої інстанції цивільного позову ОСОБА_8 у частині відшкодування моральної шкоди.

За змістом п.п.2, 3 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з: протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; знищенням чи пошкодженням її майна.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості (ч.3 ст.23 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що місцевий суд задовольнив частково цивільний позов потерпілого і стягнув на його користь із ОСОБА_10 10 000 гривень моральної шкоди.

Вирішуючи цивільний позов, суд першої інстанції врахував характер вчиненого ОСОБА_10 кримінального правопорушення, його ставлення до вчиненого, глибину фізичних і моральних страждань ОСОБА_8 , вимоги розумності та справедливості, а також мету відшкодування моральної шкоди, якою є не спосіб збагачення особи, а компенсація завданої шкоди.

Зважаючи на викладені вище нормативні положення та обставини, зазначений у вироку розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню із ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 в сумі 10 000 гривень, узгоджується з принципами розумності, виваженості та справедливості, відповідає характеру й обсягу перенесених потерпілим моральних страждань і хвилювань, що пов`язані із тимчасовим вибуттям із його власності грошових коштів, частину яких повернуто ОСОБА_10 , а частину їх за вироком суду зобов`язано ОСОБА_10 відшкодувати ОСОБА_8 . Названий вище розмір є обґрунтованою компенсацією заподіяної потерпілому моральної шкоди та об`єктивні підстави вважати його явно несправедливим і заниженим відсутні.

Однак доводи апеляційних скарг, які зводяться до безпідставного застосування першою судовою інстанцією положень ст.75 КК України, внаслідок чого призначення ОСОБА_10 надто м`якого покарання, є слушними.

Виходячи з п.3 ч.1 ст.407, п.4 ч.1, ч.2 ст.409, п.4 ч.1 ст.420 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

У силу п.2 ч.1 ст.413, ст.414 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність визнається застосування закону, який не підлягає застосуванню. Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого є таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість.

Відповідно до ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

З аналізу приписів ст.75 КК України вбачається, що при застосуванні даної норми кримінального закону всі зібрані у справі дані щодо обставин вчинення кримінального правопорушення в сукупності з даними про особу винуватого мають спонукати до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

Санкцією ч.4 ст.185 КК України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років.

За змістом оскаржуваного вироку місцевий суд при призначенні покарання зазначив про врахування ним ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_10 кримінального правопорушення, особи ОСОБА_10 , який притягувався до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.125 КК України до покарання у вигляді штрафу, який сплачено, до адміністративної відповідальності не притягувався, за місцем проживання характеризується задовільно, проживає зі співмешканкою, офіційно неодружений і непрацевлаштований, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває, думки потерпілого про призначення ОСОБА_10 покарання у вигляді 5 років 6 місяців позбавлення волі, наявності обставин, що пом`якшують покарання щирого каяття, активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, часткового відшкодування спричиненої шкоди потерпілому (повернення викрадених 750 євро і сплати 10 000 гривень) та відсутності обставин, які обтяжують покарання.

З огляду на викладене вище, суд першої інстанції дійшов висновку про призначення ОСОБА_10 покарання у вигляді позбавлення волі на строк, який є мінімальним, та звільнив його від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку й покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Проте місцевий суд належним чином не обґрунтував підстав для висновку про можливість виправлення ОСОБА_10 без відбування покарання та в повній мірі не врахував тяжкість вчиненого ним злочину, який є тяжким злочином, і конкретні обставини його вчинення, а саме те, що ОСОБА_10 за попередньою змовою зі співучасником із порушенням недоторканності чужого житла викрав у потерпілого грошові кошти у великих розмірах в умовах воєнного стану - в надскладний для суспільства час, за тяжких обставин та умов, у яких опинилося суспільство, коли люди згуртувались, використовуючи, в тому числі власні матеріальні ресурси, для надання відсічі ворогу й виживання.

Не дав оцінки суд першої інстанції і тому, що в діях ОСОБА_10 наявні відразу чотири кваліфікуючі ознаки таємного викрадення чужого майна, більшу частину якого останнім не будо відшкодовано потерпілому. При цьому, ОСОБА_10 , якому застосовувався запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою, у вигляді домашнього арешту в нічний період доби, маючи можливість працювати, окрім повернення викрадених 750 євро, які він не встиг витратити, компенсував потерпілому на протязі більше ніж півтора року в рахунок відшкодування шкоди лише 10 000 гривень, що є невеликою частиною від суми викрадених ОСОБА_10 у ОСОБА_8 грошових коштів на велику суму.

Більше того, посткримінальна поведінка ОСОБА_10 виявилась у тому, що він менше ніж через пів року після вчинення зазначеного вище тяжкого злочину під час застосованого йому запобіжного заходу вчинив нове умисне кримінальне правопорушення із застосуванням насильства, передбачене ч.1 ст.125 КК України, що вказує на те, що він належних висновків для себе не зробив і вперто не бажає ставати на шлях виправлення. Ці обставини свідчать і про недієвість покладення на ОСОБА_10 процесуальних обов`язків для досягнення мети заходу примусу в умовах лише певного контролю за його поведінкою (т.1 а.п.118-123, т.3 а.п.48-49).

З огляду на таку поведінку ОСОБА_10 потерпілий під час провадження в судах першої та апеляційної інстанцій наполягав на обранні ОСОБА_10 заходу примусу у вигляді позбавлення волі з реальним його відбуттям.

Отже, наведені вище дані та обставини значно підвищують суспільну небезпечність учиненого злочину та особи ОСОБА_10 .

Окрім того, місцевий суд урахував одні й ті ж обставини, як при призначенні ОСОБА_10 мінімального покарання, так і в ході вирішення питання щодо його звільнення від відбування покарання з випробуванням, що є явно недостатнім.

На переконання апеляційного суду, в даному провадженні відсутні належні й достатні підстави для звільнення ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням.

На підставі викладеного вище, колегія суддів уважає, що застосування положень ст.75 КК України до ОСОБА_10 є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки не сприяє меті покарання - виправленню ОСОБА_10 та попередженню вчинення нових кримінальних правопорушень, і призвело до призначення останньому невиправдано м`якого заходу примусу, який не є справедливим і пропорційним ступеню тяжкості вчиненого злочину та даним про особу обвинуваченого.

Тому оскаржуваний вирок у частині призначення ОСОБА_10 покарання належить скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

При призначенні покарання суд апеляційної інстанції враховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_10 злочину, що відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, його характер і високий ступінь суспільної небезпеки, виходячи із обставин вчинення крадіжки чужого майна у великих розмірах в умовах воєнного стану за попередньою змовою групою осіб у поєднанні з проникненням у чуже житло, наслідки вчиненого у вигляді заподіяння ОСОБА_10 потерпілому великої майнової шкоди, більшу частину якої ОСОБА_10 не відшкодував, особу ОСОБА_10 , який під час застосованого йому в даному кримінальному провадженні запобіжного заходу вчинив нове умисне кримінальне правопорушення із застосуванням насильства, передбачене ч.1 ст.125 КК України (т.1 а.п.118-123, т.3 а.п.48-49), до адміністративної відповідальності не притягувався, за місцем проживання характеризується задовільно (т.2 а.п.122), неодружений, проживає зі співмешканкою, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває (т.3 а.п.53), думку потерпілого про призначення ОСОБА_10 покарання у вигляді позбавлення волі з реальним його відбуттям, наявність обставин, що пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, часткове відшкодування спричиненої шкоди потерпілому (повернення викрадених 750 євро і сплата 10 000 гривень) та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Ураховуючи наведені вище дані та обставини в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що покарання ОСОБА_10 повинно бути призначене у вигляді позбавлення волі з реальним його відбуттям, однак у мінімальному розмірі. У зв`язку з цим, посилання апелянтів на необхідність збільшення розміру призначеного ОСОБА_10 покарання на 6 місяців позбавлені підстав.

З огляду на відсутність декількох обставин, які би пом`якшували покарання та водночас істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого злочину, підстави для застосування щодо ОСОБА_10 положень ст.69 КК України також є відсутніми.

Саме таке покарання буде законним, справедливим та сприятиме його меті, тобто буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_10 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Отже, апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги прокурора ОСОБА_11 та представника потерпілого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 , задовольнити частково.

Вирок Новосанжарського районного суду Полтавської області від 09 лютого 2023 року в частині призначення ОСОБА_10 покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання за ч.4 ст.185 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі.

ОСОБА_10 взяти під варту в залі суду.

Строк покарання ОСОБА_10 обчислювати з моменту взяття його під варту з 06 листопада 2023 року.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без зміни.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою - у той же строк з дня вручення йому копії вироку апеляційного суду.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4