Справа № 346/2844/21
Провадження № 11-кп/4808/497/23
Категорія ст. 197 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2023 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24 серпня 2023 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 в кримінальному провадженні №0001030 за обвинуваченням його у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції.

Наголошує, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, незаконним та підлягає скасуванню. Посилається на те, що в оскаржуваній ухвалі викладені висновки, які не відповідають фактичним обставинам справи. Прокурор не навів достовірних даних про неможливість застосування щодо нього більш м`якого запобіжного заходу, а тільки посилається на перелік доказів та тяжкість кримінального правопорушення. Зазначає, що у зв`язку із вказаними грубими порушеннями вимог КПК України, ним було подано заяву про відвід головуючої судді ОСОБА_1 , однак вказана суддя на місці в залі суду відмовила у задоволенні такої заяви, чим грубо порушила вимоги кримінального процесуального законодавства.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24 серпня 2023 року продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 на 60 днів до 22 жовтня 2023 року.

Суд першої інстанції мотивував прийняте рішення тим, що спливає строк, на який було продовжено запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 , а судове провадження не закінчилось, існують ризики, зазначені у статті 177 КПК України, - обвинувачений ОСОБА_7 з метою ухилення від притягнення до кримінальної відповідальності може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на потерпілих, свідків у даному кримінальному провадженні, може вчинити інше кримінальне правопорушення, тому суд вважає за необхідне продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою терміном на 60 днів, оскільки інший запобіжний захід, в тому числі і домашній арешт, про що просили обвинувачений та його захисник, не забезпечить запобігання ризикам, зазначеним у ст. 177 КПК України, та виконання обвинуваченим ОСОБА_7 процесуальних обов`язків.

В судовому засіданні апеляційного суду:

- обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_9 просили застосувати більш м`який запобіжний захід;

- прокурор вважає рішення суду щодо ОСОБА_7 законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, суд апеляційної інстанції вважає, що в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що предметом апеляційного оскарження є саме рішення суду про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 від 24 серпня 2023 року, у зв`язку з чим апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку судовим рішенням, які вже набули законної сили та виконані у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 відповідає цим вимогам, оскільки суд першої інстанції правильно задовольнив клопотання, таке рішення прийнято за наявності необхідних для цього підстав, з наведенням відповідних мотивів.

Частиною 1 ст. 29 Конституції України визначено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Згідно з вимогами п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

За змістом ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

ОСОБА_7 у кримінальному провадженні № 0001030 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, а саме нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, та погрозою застосування такого насильства (розбій), поєднаного з проникненням у житло, організованою групою.

За вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, встановлено відповідальність у виді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років із конфіскацією майна, таке згідно з ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином.

Серйозність пред`явленого обвинувачення, відповідно до п. 81 рішення ЄСПЛ у справі від 26 липня 2001 року «Ілійков проти Болгарії» (справа №33977/97) є тим фактором, який надає можливість продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки це є один із аспектів при оцінюванні загрози ухилення від слідства чи продовження заняття злочинною діяльністю.

У справі «Летельє проти Франції» вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

При вирішенні питання про законність оскарженого рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції приймає до уваги, що кримінальне провадження перебуває на стадії судового провадження, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень суду, які ухвалені на стадії досудового розгляду кримінального провадження.

Зокрема, на стадії судового провадження, такий стандарт доказування як «обґрунтована підозра» втрачає свою актуальність і при оцінці доказів повинен бути застосований критерій доведеності «поза розумним сумнівом», який випливає із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Однак, цей критерій може бути застосований тільки під час ухвалення остаточного судового рішення, яким буде розглянуто по суті та вирішено питання про визнання особи винною у вчинені злочину та призначення їй покарання.

Намагання надати оцінку доказам, які були досліджені в результаті судового розгляду кримінального провадження до ухвалення остаточного судового рішення, може бути визнано сторонами як ознака упередженості суду та визнана правовою підставою для відводу складу суду.

В той час, оскільки зібрані під час досудового розслідування докази були достатніми для складання обвинувального акту, особа, про яку йдеться, могла вчинити таке правопорушення.

На думку суду апеляційної інстанції, інкриміноване обвинуваченому ОСОБА_7 кримінальне правопорушення, може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення, як виключну міру запобіжного заходу.

Наведене прокурором у клопотанні обґрунтування існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які мають місце в даному випадку - переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на потерпілих, свідків, інших осіб у цьому ж кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення, з врахуванням обставин і тяжкості кримінального правопорушення та покарання, яке загрожує у разі визнання винуватості, даних, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_7 , його поведінки під час досудового розслідування та судового провадження, зокрема про перебування у розшуку та відсутність постійного місця проживання на території Івано-Франківської області, джерела доходу, інших обставин по кримінальному провадженню, є переконливим.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що ризик в свою чергу не є визначеною подією, а по суті представляє ймовірність отримання несприятливих для судового провадження подій, визначених у ч. 1 ст. 177 КПК України.

У відповідності з ст. 199 КПК України в суді першої інстанції та під час апеляційного розгляду знайшли своє підтвердження доводи прокурора про те, що ризики згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України з часу застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу не зменшилися та продовжують існувати до теперішнього часу, що в свою чергу виправдовує подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Апелянтом не наведено вагомих підстав вважати, що обставини, які вказували на наявність заявлених прокурором ризиків, запобігання спробам яких є метою та підставами застосування запобіжних заходів, змінилися, та відповідно, вони зменшились, а також, що після прийняття рішень про застосування запобіжного заходу виникли нові обставини.

Судовий розгляд триває, встановлюються обставини, які мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Також, на думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів належним чином оцінив в сукупності всі обставини згідно з ч. 1 ст. 178 КПК України, в тому числі характеризуючі особу обвинуваченого дані про його сімейний та майновий стан, стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків, наявність постійного місця проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Суд апеляційної інстанції вважає, що під час розгляду клопотання доведено неможливість запобігання відповідним ризикам у разі застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою. При застосуванні іншого більш м`якого запобіжного заходу, в тому числі домашнього арешту, відносно нього існує значна ймовірність того, що він порушуватиме покладені на нього процесуальні обов`язки.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що застосування тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_7 в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу, - забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігання виникненню ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Суд апеляційної інстанції враховує заяву ОСОБА_7 про бажання брати участь у військовій службі щодо захисту України, однак ця обставина не спростовує доцільність застосування запобіжного заходу вигляді тримання під вартою відносно нього.

Суд апеляційної інстанції бере до уваги, що при прийнятті рішення про продовження строків тримання під вартою необхідно враховувати статті 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та положення, встановлені у рішеннях Європейського суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.

Суд апеляційної інстанції враховує доводи сторони захисту про порушення розумних строків тримання під вартою, а також об`єктивно необхідний час для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень з врахуванням як складності кримінального провадження, так і поведінки учасників кримінального провадження.

Колегія суддів звертає увагу на те, що зі змісту доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 вбачається, що ним було подано заяву про відвід головуючої судді ОСОБА_1 , однак остання безпідставно в порушення вимог закону відмовила у задоволенні заяви про відвід, чим грубо порушила вимоги кримінального процесуального законодавства.

Колегія суддів звертає увагу на те, що у даному випадку питання щодо неупередженості та законності складу суду носить опосередкований характер, оскільки клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого вирішується складом суду, який розглядає дане кримінальне провадження по суті.

Зокрема, зі змісту доводів апеляційної скарги вбачається. що вищевказаний відвід судді ОСОБА_1 заявлений обвинуваченим у зв`язку з тим, що на його переконання суддя не забезпечує справедливий розгляд кримінального провадження, яке стосується висунутого йому обвинувачення.

Разом з тим, колегія суддів неодноразово вказувала на те, що розгляд апеляційним судом скарг на продовження строку тримання під вартою повинен забезпечити незалежність та об`єктивність суду, який розглядає провадження і не повинен виглядати як намагання втрутитись у цей процес та вплинути на його результати, а тому, враховуючи мотиви заявленого відводу, питання неупередженості та законності складу суду, який розглядає кримінальне провадження може бути перевірено належним чином під час розгляду провадження за скаргами на остаточне рішення суду першої інстанції, яке буде ухвалено за результатами розгляду кримінального провадження.

Подані обвинуваченим ОСОБА_7 письмові пояснення, які обвинувачений іменує письмовою гарантією, не є підставою для зміни запобіжного заходу на більш м`який, оскільки такі його пояснення не доводять зменшення встановлених ризиків.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що суд першої інстанції повинен вживати необхідних заходів щодо розгляду кримінального провадження у розумні строки, оскільки недотримання строків розгляду кримінальних справ порушує конституційне право на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції в повній мірі врахував положення ст. ст. 177, 178, 183, 194, 199 КПК України, оцінив в сукупності всі обставини, наведені сторонами кримінального провадження, та обґрунтовано дійшов висновку про необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 .

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції доходить висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Керуючись вимогами ст. ст. 177, 183, 197, 376, 404, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24 серпня 2023 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 в кримінальному провадженні №0001030 за обвинуваченням його у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5