ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 722/1818/22

провадження № 51-4015км23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 на вирок Сокирянського районного суду Чернівецької області від 04 квітня 2023 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 08 червня 2023 року, які постановлені в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000187, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Шебутинці Сокирянського району Чернівецької області, зареєстрованого та проживаючого в тому АДРЕСА_1 , раніше судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Рух справи, зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Сокирянського районного суду Чернівецької області від 04 квітня 2023 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 4 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він за встановлених та детально наведених судом першої інстанції у вироку обставин 08 вересня 2022 року приблизно о 13:00 год., перебуваючи в урочищі «Став», що в адміністративних межах с. Кормань Дністровського району Чернівецької області, у період введеного на території України воєнного стану, діючи повторно, таємно викрав із гаманця, який знаходився в салоні автомобіля марки «Мерседес Бенц» (державний номерний знак НОМЕР_1 ), належні ОСОБА_8 гроші в сумі 250 євро та 3200 грн, чим завдав їй матеріальної шкоди на вказану суму.

Чернівецький апеляційний суд ухвалою від 08 червня 2023 року залишив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 без змін

Вимоги касаційних скарг і доводи осіб, які їх подали, та заперечення інших учасників провадження

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати постановлені у кримінальному провадженні судові рішення щодо ОСОБА_7 та ухвалити рішення, яким визнати останнього невинуватим у пред`явленому обвинуваченні і виправдати.

Суть доводів захисника зводиться до вказівок на те, що суди попередніх інстанцій обґрунтували свої висновки про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину неналежними, недостовірними і недопустимими доказами.

Зокрема захисник зазначає, що показання потерпілої і свідків підтверджують лише факт перебування засудженого біля автомобіля і не вказують на те, що крадіжку грошей скоїв саме він. Суди не перевірили версію про можливу причетність інших осіб, що також перебували в автомобілі.

Також захисник вказує про те, що протокол огляду місця події, протокол добровільної видачі та відеозапис з бодікамер, є недопустимими доказами, оскільки вони отримані внаслідок порушення, встановленого в Кримінальному процесуальному кодексі України (далі - КПК), порядку їх збирання, в них зафіксовані викривальні показання засудженого, які він надав внаслідок застосування до нього з боку працівників поліції фізичного і психологічного впливу, з порушенням його права на захист та не роз`яснення йому, зокрема права відмовитись від давання показань чи пояснень та не відповідати на запитання.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 , просить скасувати постановлені у кримінальному провадженні щодо нього судові рішення та ухвалити рішення, яким визнати його невинуватим у пред`явленому обвинуваченні і виправдати.

Зазначає, що в кримінальному провадженні не встановлено походження грошей, а саме належність їх потерпілій.

Стверджує, що у зв`язку із застосуванням до нього працівниками поліції фізичного і психологічного тиску він був змушений оговорити себе і діяв як йому вказували працівники поліції. На його заяви щодо застосування до нього недозволених методів слідства правоохоронні органи не відреагували.

Вважає, що досудове слідство проводилось з порушенням вимог КПК, на що не звернули увагу суди попередніх інстанцій.

У письмових запереченнях на касаційну скаргу захисника, прокурори, що брали участь під час розгляду кримінального провадження судами першої і апеляційної інстанцій ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , відповідно, посилаючись на безпідставність наведених у касаційній скарзі доводів, зазначають про законність постановлених у справі судових рішень, а тому просять залишити їх без зміни, а скаргу без задоволення.

Позиції учасників судового провадження у судовому засіданні

Засуджений і захисник підтримали касаційні скарги сторони захисту, просили їх задовольнити на підставах, зазначених у цих скаргах.

Прокурор, навівши відповідні пояснення, заперечив проти задоволення касаційних скарг захисту, вважав судові рішення законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило.

Мотиви Суду

Межі касаційного перегляду

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Проте суд касаційної інстанції зобов`язаний перевірити в межах доводів, висловлених в касаційній скарзі, чи були додержані судами попередніх інстанцій процесуальні норми, що регулюють розгляд судами обвинувачення, у тому числі положення, що стосуються оцінки доказів з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупності доказів - їх достатності для висновків суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 412 КПК, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Релевантні обставини провадження

З матеріалів справи слідує, що після того, як потерпіла виявила, що з її сумки зникли гроші, її донька викликала працівників поліції. Приїхавши на місце, останні одразу відвели засудженого ОСОБА_7 , а згодом і свідка ОСОБА_11 , в сторону від інших свідків, на відстань приблизно 100 метрів, де проводили розмови із засудженим і свідком.

Після цієї розмови ОСОБА_7 разом із працівниками поліції повернувся на місце, де повідомив, що вкрав гроші із сумки, яка перебувала в автомобілі, а потім сховав їх під снопом проса, показавши де саме.

Ці показання засудженого були зафіксовані працівниками поліції у протоколах огляду місця події та добровільної видачі, а також на відеозаписі з бодікамер поліцейських.

Вказані докази сторона обвинувачення представила місцевому суду і той, серед інших, поклав їх в обґрунтування свого висновку про винуватість засудженого у вчиненні інкриміновано йому злочину. Апеляційний суд погодився із такими висновками місцевого суду.

Сторона захисту заперечує допустимість цих доказів, посилаючись, зокрема на те, що вони містять відомості від засудженого, які отримані (і) в результаті застосування до ОСОБА_7 з боку працівників поліції фізичного і психологічного впливу, (іі) з порушенням його права на захист та не роз`яснення йому, зокрема права відмовитись від давання показань чи пояснень та не відповідати на запитання.

В свою чергу сторона обвинувачення зазначає про допустимість протоколу огляду місця події, зокрема через те, що ОСОБА_7 не був учасником цієї слідчої дії.

Верховний Суд відзначає, що ОСОБА_7 дійсно не зазначений в протоколі огляду місця події, як учасник слідчої дії, разом з тим у цьому протоколі зазначені відомості, які були повідомленні ОСОБА_7 : «На місце виявлення коштів вказав ОСОБА_7 . При цьому пояснив, що це він сховав дані кошти під снопом проса, попередньо викравши їх із сумки, що знаходилась в сумці, яка залишилась у автомобілі…».

За таких обставин, Верховний Суд констатує, що в цьому протоколі зафіксовані отримані від засудженого відомості, а тому він, як і інші докази, що заперечуються захистом, підлягає оцінці в контексті висловлених захистом доводів щодо їх недопустимості.

(і) щодо заяв про погане поводження

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 87 КПК докази, отримані внаслідок застосування катувань, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження, є недопустимими.

У судах попередніх інстанцій сторона захисту стверджувала, що засуджений ОСОБА_7 , коли працівники поліції відвели його від інших свідків, був підданий фізичному впливу з метою отримання від нього самовикривальних показань.

Суди попередніх інстанцій визнали ці доводи необґрунтованими, навівши відповідні мотиви у своїх рішеннях.

У касаційних скаргах захист повторив ці доводи.

У контексті допустимості відомостей, отриманих від особи, яка заявляє про застосування поганого поводження з боку представників держави, слід враховувати відповідну практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Зокрема, ЄСПЛ послідовно зазначає, що в тих справах, коли особа висуває небезпідставну скаргу про те, що вона була піддана неналежному поводженню зі сторони суб`єктів владних повноважень в порушення статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), це положення, якщо його тлумачити в світлі загального обов`язку держави відповідно до статті 1 цієї Конвенції, вимагає, щоб було проведено ефективне офіційне розслідування (рішеня Kobets v. Ukraine, no. 16437/04, § 51, 14 February 2008).

Особа, яка робить таку заяву, має повідомити фактичні обставини поводження з нею і надати їм певне підтвердження або, якщо це неможливо з об`єктивних причин, інформацію, яка дасть можливість її перевірити і отримати підтвердження заяви. Хоча на заявника не може покладатися надмірний тягар обґрунтування заяви, однак він має надати інформацію, яка хоча б prima facie (з першого погляду) давала підстави для висновку про те, що погане поводження могло мати місце (див, наприклад, рішенняDmitriy Valentinovich Goryanoy against Ukraine (dec.), no. 54630/13, §§ 27-29, 15 October 2019).

За відсутності будь-якої інформації, яка піддається перевірці, заява про погане поводження не може бути визнана «обґрунтованою» і, таким чином, не створює обов`язку щодо її розслідування (див, постанови Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 317/2389/17 (провадження № 51-4935км19); від 26 травня 2020 року у справі № 234/9575/19 (провадження № 51?5690км19); від 19 листопада 2020 року у справі № 640/9837/18 (провадження № 51-1539км20); від 29 жовтня 2019 року у справі № 515/2020/16-к (провадження № 51-2904км18) та інші).

Верховний Суд зауважує, що згідно з матеріалами кримінального провадження до ОСОБА_7 на досудовому слідстві не застосовувався будь-якій запобіжний захід, він перебував на волі і був представлений захисником, однак ні під час досудового розслідування, ні в ході судових розглядів сторона захисту не зверталась ні до закладів охорони здоров`я з метою фіксації тілесних ушкоджень, ні до компетентних органів з приводу застосування до ОСОБА_7 працівниками поліції недозволених методів слідства, або іншим чином не інформувала державні органи про таке поводження, хоча очевидно не була позбавлена можливості це зробити.

Водночас допитані свідки, що були на місці події, вказали, що не бачили на ОСОБА_7 тілесних ушкоджень і останній не повідомляв, що працівники поліції здійснювали на нього фізичний та психологічний тиск. Не містять відомостей про це і складені процесуальні документи, зокрема протокол добровільної видачі, який був складений в присутності бабусі засудженого.

Більше того, свідок ОСОБА_11 , якого працівники поліції також відводили в сторону від потерпілої і інших свідків, показав, що той момент, коли працівники поліції їх відвели в сторону, відстань між ним і ОСОБА_7 була приблизно 8-9 метрів та підтвердив, що працівники поліції не застосовували до засудженого фізичної сили.

У касаційних скаргах сторона захисту, крім загальних тверджень про здійснення тиску на ОСОБА_7 , не повідомила будь-яких фактичних обставин поганого поводження з ним.

Зазначені обставини в сукупності з тим, що засуджений не повідомляв компетентні органи про факти поганого поводження, хоча об`єктивно міг це зробити, а також, враховуючи, що матеріалами цього провадження не містять відомостей, документів, чи достатньої інформації, яка хоча б prima facie (з першого погляду) вказувала, що факти поганого поводження дійсно мали місце, або іншим чином дозволили ці факти перевірити, Суд вважає, що сторона захисту не обґрунтувала достатньою мірою свою заяву про погане поводження з ОСОБА_7 , а тому не можна вважати її «небезпідставною».

З огляду на викладене Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій, які відхили наведені доводи захисту.

(іі) право на захист і право зберігати мовчання

Сторона захисту вважає, що відомості, що містяться в протоколі огляду місця події, протоколі добровільної видачі, за яким засуджений надав пояснення щодо вчинення ним крадіжки і видав гроші, що були виявлені під снопом проса, а також на відеозаписі з бодікамер поліцейських, на якому зафіксовано, як ОСОБА_7 зізнається у крадіжці і показує на місце, де знаходяться гроші, були отримані від засудженого з порушенням права на захист і права не свідчити проти себе.

Такі доводи захист висловлював у судах попередніх інстанцій, однак, як слідує з судових рішень, вони залишились без жодної оцінки цих судів.

Верховний Суд зауважує, що для оцінки допустимості показань визначальним є дотримання права особи зберігати мовчання і права користуватися правовою допомогою захисника, а, відповідно, і права бути поінформованим про такі права. Порушення цих прав має або може мати прямий вплив на зміст отриманих показань і, таким чином, такі порушення є релевантним фактором для оцінки допустимості доказів.

Стаття 87 КПК визначає, що:

«1. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

2. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: …

3) порушення права особи на захист;

4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права…».

Суд звертає увагу, що право зберігати мовчання та привілей від самовикриття передбачені, аби забезпечити підозрюваній особі, яку допитує поліція, можливість зробити вільний вибір: давати їй свідчення чи мовчати (Allan v. the United Kingdom, no. 48539/99, § 50, ECHR 2002-IX). Право зберігати мовчання застосовується з моменту, коли підозрюваний допитується поліцією (John Murray v. the United Kingdom [GC], 8 February 1996, § § 45, Reports of Judgments and Decisions 1996-I). Зокрема, особа, яку підозрюють у вчиненні кримінального правопорушення, має право бути повідомленою про її право не свідчити проти себе (Ibrahim and Others v. the United Kingdom [GC], nos. 50541/08 and 3 others, § 272, 13 September 2016).

Крім того, як зазначав ЄСПЛ, невідкладний доступ до адвоката є частиною процесуальної гарантії, якій Суд надає особливого значення, коли досліджує, чи зруйнувала процедура саму суть привілеї проти самовикриття. Щоб право на справедливий судовий розгляд за статтею 6 § 1 залишалось «практичним і здійсненим», доступ до адвоката має, як правило, надаватися з першого допиту підозрюваного поліцією, якщо тільки не доведено, що з огляду на особливі обставини справи існували вагомі причини обмежити це право (Salduz v. Turkey [GC], no. 36391/02, §§ 54-55, ECHR 2008). Затримана поліцією особа користується правом не викривати себе і зберігати мовчання та має право на допомогу захисника, як тільки їй ставлять питання, іншими словами, коли існує «кримінальне обвинувачення» проти неї. Інформування затриманої особи про право зберігати мовчання є настільки важливим, що, навіть коли особа добровільно погоджується дати свідчення поліції після того, як її поінформували, що її твердження можуть бути використані як докази проти неї, це не може вважатися цілком інформованим вибором, якщо вона не була ясно поінформована про її право зберігати мовчання та якщо її рішення було прийняте за відсутності допомоги з боку захисника (Stojkovic v. France and Belgium, no. 25303/08, § 54, 27 October 2011).

Стаття 52 КПК передбачає, що участь захисника є обов`язковою щодо осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення у віці до 18 років, незалежно від їх клопотання про це або навіть попри чітко виражену відмову від правової допомоги.

Суд не залишає поза увагою, що в матеріалах кримінального провадження на момент проведення оспорюваних захистом слідчих дій, відсутні офіційні документи, які б вказували на те, що ОСОБА_7 був затриманий або йому було вручено письмове повідомлення про підозру, в порядку, передбаченому КПК.

Разом з тим обставини цієї справи свідчать про те, що працівники поліції, приїхавши на місце, de facto поводились із ОСОБА_7 , як із підозрюваним. Зокрема, вони одразу відвели його в сторону і просили зізнатися у вчиненні злочину, що підтверджує свідок ОСОБА_11 (доказів, які б пояснювали інший характер такої «приватної» розмови працівників поліції із засудженим, сторона обвинувачення не надала). Більше того, вони не допустили під час цього спілкування бабусю засудженого ОСОБА_7 - ОСОБА_12 , незважаючи на те, що знали, що він є неповнолітнім. При цьому, за результатом такої «розмови», працівники поліції отримали самовикривальні показаня від ОСОБА_7 , тобто вже очевидно підозрювали засудженого, але після цього не роз`яснили йому право на захист і право не свідчити проти себе, а почали фіксувати його показання на відеозапис та документувати їх у протоколах огляду місця події та добровільної видачі.

Також Верховний Суд звертає увагу на те, що обов`язок забезпечити особі фундаментальні права не залежить від ступеня обґрунтованості підозри та/або впевненості сторони обвинувачення в її обґрунтованості, а також від готовності органу правопорядку пред`явити формальну підозру. Чи буде в подальшому особа повідомлена про підозру проти неї, не є важливим для оцінки допустимості показань такої особи, отриманих за умов, що порушують її фундаментальні права, зокрема право на допомогу захисника і право зберігати мовчання.

Такі фундаментальні права підозрюваної особи, як право зберігати мовчання і не свідчити проти себе, а також тісно пов`язане з ними право на допомогу професійного захисника, не можуть залежати від рішень органів правопорядку, у тому числі від рішення, коли пред`явити формальну підозру, оскільки в такому випадку здійсненність фундаментальних прав цілком залежало б від розсуду державних органів (див. наприклад, постанову Верховного Суду від 02 березня 2021 року у справі № 737/641/17, провадження № 51-6562км18).

Особа має право зберігати мовчання і не давати жодних показань чи пояснень під час проведення будь-яких процесуальних дій у рамках кримінального провадження. Також особа має бути інформована про таке право.

У цій справі Верховний Суд не знайшов підтвердження тому, що до бесіди з працівниками поліції, або під час надання показань, що були зафіксовані в оспорюваних доказах, засуджений був повідомлений про його право зберігати мовчання та про інші права, якими наділена підозрювана особа, а сторона обвинувачення не надала відомостей зворотнього. За таких умов пояснення ОСОБА_7 , надані працівникам поліції і відображені у протоколі огляду місця події, протоколі добровільної видачі та відеозаписі з бодікамер поліцейських є недопустимими.

Внаслідок цього, Верховний Суд зауважує, що протокол добровільної видачі і відеозапис з бодікамер поліцейських в цілому не можуть бути покладені в обґрунтування доведеності винуватості засудженого, а протокол огляду місця події - в частині, де відображені повідомлені засудженим відомості.

Разом з тим суди попередніх інстанцій не звернули на ці обставини жодної уваги, попри те, що сторона захисту наголошували на цьому.

Висновок

Оскільки висновки судів попередніх інстанцій про винуватість ОСОБА_7 , серед іншого, ґрунтуються на недопустимих доказах, в цій справі необхідно з`ясувати, чи достатньо решти доказів для визнання ОСОБА_7 винуватим у вчиненні злочину, шляхом їх дослідження і оцінки відповідно до положень ст. 94 КПК. Разом з тим, беручи до уваги особливості касаційного розгляду, визначені в ст. 433 КПК, за якими суд касаційної інстанції не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, Верховний Суд позбавлений можливості самостійно усунути вказані порушення.

Зважаючи на те, що під час судового розгляду дослідження обставин кримінального провадження та оцінка доказів, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, є перш за все завданням суду першої інстанції, Верховний Суд вважає, що вказані порушення має усунути саме суд цієї інстанції.

На цих же підставах Верховний Суд вважає передчасним оцінювати решту доводів касаційних скарг сторони захисту, оскільки під час нової оцінки доказів лінія захисту може бути посилена іншими аргументами чи взагалі змінитися.

За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_7 не відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК, а тому вони підлягають скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону із призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Під час нового розгляду кримінального провадження суду слід урахувати зазначені вище висновки Верховного Суду, дослідити всі обставини, які належать до предмета доказування та мають істотне значення для правильної правової оцінки дій обвинуваченого та постановити рішення відповідно до вимог закону.

Щодо запобіжного заходу

Згідно положень ч. 3 ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції розглядає питання про обрання запобіжного заходу під час скасування судового рішення і призначення нового розгляду у суді першої чи апеляційної інстанції.

На момент касаційного розгляду ОСОБА_7 відбуває покарання у виді позбавлення волі.

Перевіривши матеріали кримінального провадження Верховний Суд зазначає, що під час досудового розслідування стосовно ОСОБА_7 не обирався жодний запобіжний захід і останнього було взято під варту після проголошення вироку місцевого суду. Водночас матеріали кримінального провадження не містять даних про те, що до моменту взяття ОСОБА_7 під варту останній ухилявся від органу досудового розслідування або суду.

Зважаючи на наведене, Верховний Суд вважає, що на час касаційного розгляду матеріали провадження не містять достатніх підстав для застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а тому у зв`язку із скасуванням судових рішень, на підставі яких ОСОБА_7 відбуває покарання у вигляді позбавлення волі, останній підлягає звільненню з-під варти.

Враховуючи наведене і керуючись статтями 433, 434, 436-438, 441, 442 КПК, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги сторони захисту необхідно задовольнити частково, а постановлені у кримінальному провадженні судові рішення - скасувати.

На цих підставах Верховний Суд ухвалив:

Касаційні скарги захисника ОСОБА_6 і засудженого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Сокирянського районного суду Чернівецької області від 04 квітня 2023 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 08 червня 2023 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити з-під варти негайно.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3