ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 679/1046/18

провадження № 51-2442 км 19

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Хмельницького апеляційного суду від 27 лютого 2023 року у кримінальному провадженні № 0000504 за обвинуваченням

ОСОБА_7 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Перм РФ, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Нетішинського міського суду Хмельницької області від 15 вересня 2021 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та виправдано його на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Вироком Хмельницького апеляційного суду від 27 лютого 2023 року вирок суду першої інстанції скасовано. Ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік.

На підставі ч. 5 ст. 74, п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України звільнено ОСОБА_7 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь міського бюджету Нетішинської міської ради витрати на лікування потерпілого ОСОБА_8 у сумі 2519,99 грн.

Вироком апеляційного суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 10 липня 2014 року, приблизно о 22:30 год., керуючи автомобілем «ВАЗ 2102», д.р.н. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_9 , рухаючись по автодорозі «Нетішин-Комарівка-Стригани» за селом Комарівка Славутського району Хмельницької області, діючи недбало, проявив необережність, порушив вимоги п.п. 12.1, 12.2, 12.3, 13.1, 13.3, 19.3 Правил дорожнього руху, не врахував дорожню обстановку, виявивши перешкоду у вигляді попутного транспортного засобу, що рухався попереду, не вибрав безпечної швидкості та інтервалу, і в умовах недостатньої видимості, внаслідок засліплення світлом фар зустрічного автомобіля, не зупинився, а продовжив рух, внаслідок чого здійснив наїзд на неповнолітнього велосипедиста ОСОБА_8 , який рухався попереду в попутному напрямку.

В результаті наїзду потерпілому були заподіяні тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.п. 12.1, 12.2, 12.3, 13.1, 13.3, 19.3 ПДР стало безпосередньою причиною виникнення даної ДТП та її наслідків - отримання потерпілим ОСОБА_8 тілесних ушкоджень.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений просить скасувати вирок апеляційного суду та закрити кримінальне провадження, в задоволенні цивільного позову відмовити. Зазначає, що його вину не доведено, висновки суду ґрунтуються на припущеннях та не відповідають фактичним обставинам справи. Стверджує про недопустимість таких доказів, як протокол огляду місця події від 11 липня 2014 року з додатками, що складений з порушеннями вимог процесуального закону; протоколу огляду місця події від 14 жовтня 2014 року, оскільки він містить невідповідну інформацію щодо стану дорожнього покриття; протокол проведення слідчого експерименту від 16 лютого 2015 року; висновки експерта від 21 листопада 2014 року та від 31 березня 2015 року є похідними від протоколу слідчого експерименту, а тому теж є недопустимими; а висновок судово- медичної експертизи не підтверджує його винуватості.

Позиції інших учасників судового провадження

На касаційну скаргу надійшло заперечення від прокурора, який просив залишити вирок апеляційного суду без зміни.

Засуджений та його захисник у судовому засіданні підтримали скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор у суді касаційної інстанції заперечував проти задоволення скарги та просив залишити вирок апеляційного суду без зміни.

Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Згідно зі ст. 433 цього Кодексу суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

Мотиви суду

У касаційній скарзі засуджений висловлює доводи щодо оскарження фактичних обставин справи та надання власної оцінки доказам, що, виходячи з вимог ст.ст. 433, 438 КПК України, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Засуджений стверджує про необхідність закриття кримінального провадження щодо нього, однак не наводить чіткої підстави, передбаченої ст. 284 КПК України, для такого закриття. Крім того, закриття кримінального провадження вимагає дослідження доказів для надання їм певної оцінки, встановлення інших обставин справи, які не були встановлені судами попередніх інстанцій. Відповідно до вимог ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції позбавлений можливості досліджувати докази, встановлювати чи доводити обставини, які не були встановлені під час судового розгляду в попередніх інстанціях, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Тобто, наведене не є компетенцією суду касаційної інстанції, а тому вимоги засудженого щодо закриття касаційним судом кримінального провадження щодо нього, пов`язані з необхідністю дослідження доказів у справі, не ґрунтуються на законі.

Натомість, вказані обставини перевірялись апеляційним судом.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Оскаржуване судове рішення відповідає наведеним вимогам закону.

Під час перегляду оскаржуваного вироку судом касаційної інстанції у межах передбачених законом повноважень не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків суду апеляційної інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за який його засуджено. Ці висновки підтверджуються зібраними у кримінальному провадженні й безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами.

Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті при ухваленні судового рішення.

Апеляційний суд належним чином вирішив питання допустимості всіх доказів у провадженні. Дотримуючись положень ст. 94 КПК України, суд оцінив усі докази в їх сукупності, детально виклав їх у вироку, встановив, що вони є взаємоузгодженими, належними та допустимими, доповнюють один одного і дійшов обґрунтованого переконання про те, що вина ОСОБА_7 доведена поза розумним сумнівом. Тому доводи засудженого з цього приводу не заслуговують на увагу.

Відповідно до вироку, його вина доведена показаннями потерпілого ОСОБА_8 , який у судовому засіданні пояснив, що рухався на велосипеді по краю дороги, перешкод для вчинення об`їзду (кущів, ям) на дорозі не було, тому напрямок руху не змінював. Почув, що ззаду їде автомобіль, який жодних звукових сигналів не подавав, після чого відчув удар, від якого впав разом з велосипедом і втратив свідомість. Свої показання потерпілий підтвердив під час проведення слідчого експерименту. Заподіяння потерпілому середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, механізм їх утворення безпосередньо внаслідок ДТП підтверджується висновками судово-медичної експертизи, згідно якої у ОСОБА_8 виявлено тілесні ушкодження у виді: закритої черепно-мозкової травми - забій головного мозку, садна в ділянці лобу, перенісся та лівого ока, закритого перелому правої ключиці, садна та гематома на різних частинах тіла.

Твердження засудженого про те, що висновок судово-медичної експертизи не доводить його винуватості у скоєному є безпідставним, оскільки, відповідно до ст. 94 КПК України суд здійснює оцінку доказів у їх сукупності та взаємозв`язку. Вказаний висновок судово-медичної експертизи доводить факт отримання потерпілим перелічених у висновку тілесних ушкоджень саме внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а тому суд правильно визнав його належним доказом.

Також винуватість ОСОБА_7 підтверджується показаннями свідка ОСОБА_10 , яка була очевидцем події та підтвердила обставини, викладені потерпілим. Суд обґрунтовано взяв до уваги дані, що містяться в протоколі огляду місця ДТП, протоколах огляду транспортних засобів, де встановлено сліди на місці події, стан дороги, а також виявлені на транспортних засобах пошкодження.

Засуджений у касаційній скарзі стверджує про недопустимість як доказу протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, оскільки при його складанні не були дотримані всі необхідні вимоги до даного процесуального документа. Суд апеляційної інстанції перевірив цей протокол з точки зору його допустимості та встановив, що вступна частина протоколу містить прізвища, імена, по-батькові понятих, їх адреси, а у доданій схемі ДТП - номери їх мобільних телефонів, а тому зробив обґрунтований висновок, що ці особи достатньо ідентифіковані. Протокол підписаний усіма учасниками, у тому числі ОСОБА_7 , містить повну інформацію про місце ДТП, виявлені сліди з прив`язкою їх місця розташування до проїзної частини.

Апеляційний суд погодився із тим, що на схемі до протоколу огляду місця ДТП дійсно не позначено цифрами об`єкти та не міститься їх розшифрування. А на зворотньому боці не зазначено марку пошкодженого транспортного засобу. Проте, суд дійшов переконливого висновку, що наведені невідповідності схеми ДТП вимогам Інструкції з оформлення працівниками Державтоінспекції МВС матеріалів про адміністративні порушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, не є підставою для визнання доказу недопустимим, а його недоліки компенсуються сукупністю інших доказів у справі.

Крім того, положеннями ч. 3 ст. 237 КПК України не передбачено обов`язку слідчого забезпечити присутність потерпілого, підозрюваного, захисника, законного представника та інших учасників кримінального провадження під час огляду, законом визначено лише можливість запрошення вказаних осіб бути присутніми при огляді місця події. Матеріалами справи встановлено, що слідчий залучив до проведення огляду двох понятих, які в судовому засіданні підтвердили проведення такої слідчої дії, достовірність внесених до протоколу даних та результатів вимірювань. ОСОБА_7 весь час перебував на місці події та мав можливість спостерігати за діями слідчого. Заперечень щодо даних, внесених до протоколу, не висловлювалося, жодних порушень прав учасників кримінального провадження під час проведення цієї слідчої дії судом не встановлено.

Так само не ґрунтуються на законі доводи засудженого про те, що огляд місця події був проведений у порушення ч. 4 ст. 223 КПК України в нічний час. Апеляційний суд правильно вказав, що ця слідча дія була невідкладною, оскільки затримка в її проведенні могла призвести до втрати слідів кримінального правопорушення. Під час вказаної слідчої дії було здійснено огляд ділянки місцевості, де сталася ДТП, та пошкоджених транспортних засобів. Метою цього огляду була фіксація слідів кримінального правопорушення шляхом візуального обстеження транспортних засобів як предметів, що зберегли на собі його сліди. Транспортний засіб, порушення правил керування яким призвело до заподіяння шкоди, є знаряддям вчинення злочину, з`ясувати технічний стан якого слід якомога швидше після ДТП, до переміщення його з місця події чи отримання доступу до його керування будь-якою особою, оскільки це може призвести до неможливості вирішення завдань кримінального провадження. Саме тому першопочатковий огляд транспортного засобу та фіксація його пошкоджень здійснюється під час огляду місця події, що й було зроблено.

Так само не заслуговують на увагу доводи про невідповідність стану дорожнього покриття у протоколах огляду місця події від 11 липня та 14 жовтня 2014 року. Як установлено в суді апеляційної інстанції, огляд місця події 14 жовтня 2014 року був проведений з метою фіксації електроопор для прив`язки до місця ДТП, а не для встановлення стану дорожнього покриття.

Засуджений ОСОБА_7 у касаційній скарзі вказує на недопустимість протоколу слідчого експерименту від 16 лютого 2015 року внаслідок того, що він під час цієї слідчої дії перебував у статусі свідка, а тому вважає, що були порушені його права.

Частиною першою ст. 87 КПК України передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Колегія суддів зауважує, що отримання доказів завжди обумовлено вчиненням стороною кримінального провадження цілеспрямованих дій з метою їх збирання. Аналіз положень ч. 2 цієї статті дає підстави зробити висновок, що саме вчинення з цією метою стороною обвинувачення діянь, які істотно порушують права і основоположні свободи людини, має наслідком визнання отриманих у такий неправомірний спосіб доказів недопустимими.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 18 КПК України жодна особа не може бути примушена визнавати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушена давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення, а відповідно до вимог ч. 2 цієї статті - кожна особа має право не говорити нічого з приводу підозри чи обвинувачення проти неї, у будь-який момент відмовитися відповідати на запитання, а також бути негайно повідомленою про ці права.

Тобто законодавцем заборонено стороні обвинувачення вчиняти дії, спрямовані на примушування будь-якої особи до визнання винуватості або говорити з приводу підозри чи обвинувачення, а вчинення дій всупереч цій забороні має визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.

Так, п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК України передбачено, що недопустимими доказами є також докази, що були отримані з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

Зміст цієї норми права вказує на те, що вона має застосовуватися за умови, коли на час отримання показань від свідка уже існували дані, що його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим, але, всупереч наявності у такої особи права на мовчання та свободи від самовикриття, слідчий чи прокурор вчиняє дії, спрямовані на отримання показань від неї. Саме такі дії, а не власне факт отримання показань від свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим, мають визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, відомості про ДТП до ЄРДР були внесені по факту кримінального правопорушення, а не щодо здійснення злочину ОСОБА_7 .. Під час досудового розслідування він висловлював свою версію подій ДТП, відповідно до якої він не порушував Правил дорожнього руху і саме з метою перевірки достовірності запропонованої ним версії подій слідчий проводив за його участю слідчий експеримент. Під час проведення вказаної слідчої дії відсутні будь-які дані про те, що відносно ОСОБА_7 були вчинені будь-які дії, якими б були порушені його права, зокрема, відсутні відомості того, що вказаною слідчою дією встановлювалась доведеність вини особи або що у органу досудового розслідування були достатні дані вважати, що надалі його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим. Тільки після отримання висновків автотехнічних експертиз, відповідно до яких було встановлено наявність порушень правил дорожнього руху саме ОСОБА_7 , йому було оголошено про підозру. Надані ним під час цієї слідчої дії показання та зроблені відповідні заміри підтвердили у судовому засіданні свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Той факт, що ОСОБА_7 за порадою свого знайомого відмовився підписати протокол слідчого експерименту, не свідчить про порушення його прав під час проведення цієї слідчої дії.

Також поняті у судовому засіданні підтвердили, що безпосередньо спостерігали за ходом проведення вказаної слідчої дії, а тому апеляційний суд обґрунтовано визнав цей доказ допустимим.

Крім того, суд апеляційної інстанції обґрунтував, чому визнає належними та допустимими доказами висновки проведених у справі судових автотехнічної та транспортно-трасологічної експертиз, зроблених на підставі даних, отриманих під час огляду місця ДТП та слідчого експерименту. Зокрема, суд зазначив, що ці висновки зроблені не лише на підставі вказаних протоколів слідчих дій, які є допустимими доказами, але й інших матеріалів кримінального провадження, ці висновки є логічними, узгоджуються з іншими доказами по справі, зокрема, показаннями учасників події, протоколах огляду транспортних засобів та інших у сукупності.

Згідно висновку судової автотехнічної експертизи, в даній дорожній ситуації водій автомобіля «ВАЗ-2102» ОСОБА_7 повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 12.2, 12.3, 12.6 (г), 13.1, 13.3, а в разі засліплення світлом фар зустрічного автомобіля, то відповідно до вимог п. 19.3 Правил дорожнього руху. В умовах даної пригоди обраний водієм автомобіля боковий інтервал до велосипеда, що рухався у попутному напрямку, не відповідає визначеному мінімальному безпечному боковому інтервалу між транспортними засобами. В умовах даної дорожньої обстановки водій автомобіля ОСОБА_7 мав технічну можливість уникнути зіткнення з велосипедом під керуванням ОСОБА_8 як шляхом своєчасного застосування гальмування і зменшення швидкості свого автомобіля до швидкості руху велосипедиста, щоб не увійти в контакт з останнім, так і шляхом застосування маневру об`їзду.

Крім того, висновком судової транспортно-трасологічної експертизи підтверджено, що в умовах даної ДТП відбулося попутно-паралельне блокуюче зіткнення, під час якого первинний контакт відбувся між передньою правою частиною автомобіля та задньою частиною велосипеда, причому повздовжня вісь автомобіля та велосипеда в момент первинного контакту були приблизно паралельними.

Суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що цими висновками експертиз спростовується версія сторони захисту про те, що велосипедист перед зіткненням здійснив маневр руху вліво.

Проаналізувавши всі докази у справі та надавши їм оцінку відповідно до вимог ст. 94 КПК України, апеляційний суд дійшов переконливого висновку, що недотримання ОСОБА_7 вимог п.п. 12.1, 12.2, 12.3, 13.1, 13.3, 19.3 Правил дорожнього руху перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з виникненням даної ДТП, в результаті якої потерпілому заподіяні середньої тяжкості тілесні ушкодження. Тому посилання у касаційній скарзі на невстановлення винуватості ОСОБА_7 та неврахування дій велосипедиста суперечить матеріалам справи.

Оцінивши ці та інші докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд обґрунтовано дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 в інкримінованому йому злочині. При цьому апеляційний суд звернув увагу, що суд першої інстанції визнав недопустимими докази по справі лише з підстав неповноти оформлення процесуальних документів та деяких неточностей у них, що не є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та не свідчать про недопустимість усієї сукупності доказів по справі.

З таким висновком погоджується і колегія суддів, оскільки уцьому кримінальному провадженні апеляційний суд дослідив усі надані сторонами докази, які не викликають сумнівів у їх допустимості та достовірності, з`ясувавши усі обставини, передбачені у ст. 91 КПК України, дійшов обґрунтованого висновку, що зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку безсумнівно доводять вчинення засудженим кримінального правопорушення проти безпеки дорожнього руху.

Переконливих та достатніх доводів, які би ставили під сумнів додержання судом приписів статей 84, 91, 94 КПК України та правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації діяння, в касаційній скарзі не наведено.

Вирок апеляційного суду є законним, обґрунтованим та належним чином вмотивованим, тому доводи касаційної скарги засудженого неприйнятні.

Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, а тому підстав для задоволення скарги немає.

Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити судове рішення без зміни.

З цих підстав суд ухвалив:

Вирок Хмельницького апеляційного суду від 27 лютого 2023 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_14 ОСОБА_3