Справа № 156/513/23 Провадження №11-кп/802/652/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000113 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Нововолинського відділу Володимирської окружної прокуратури ОСОБА_7 на вирок Іваничівського районного суду Волинської області від 12 липня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

Вказаним вироком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Жовтневе м. Нововолинська Волинської області, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, не працевлаштованого, котрий отримує нерегулярні доходи від сезонних робіт, не одруженого, на утриманні якого неповнолітніх дітей немає, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, судимостей не має, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України.

Призначено ОСОБА_8 покарання :

-за ч. 1 ст. 358 КК України у виді штрафу в розмірі 100 (ста) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що в грошовому вираженні становить 1700 (одну тисячу сімсот) гривень 00 копійок;

-за ч.4 ст. 358 КК України у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що в грошовому вираженні становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень 00 копійок.

За сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч.1 ст. 70 КК України, ч.3 ст. 72 КК України визначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді визначених сум штрафів, кожне з цих покарань належить виконувати самостійно.

Вироком вирішено долю речових доказів, арештованого майна та судових витрат.

Згідно з вироком суду ОСОБА_8 визнаний винним і засуджений за те, що він Обвинувачений в один із днів у січні 2022 року (точна дата та час не встановлені), перебуваючи в м. Нововолинську Володимирського району Волинської області, маючи умисел, спрямований на виготовлення підробленого посвідчення водія, діючи всупереч Положенню про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 № 340 (в ред. постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 № 511), усвідомлюючи протиправний характер власних дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки своїх дій та свідомо бажаючи їх настання, за допомогою принтеру в невстановленому магазині м. Нововолинська із заздалегідь заготовленого в електронному виді шаблону на шматку пластикової карти роздрукував бланк посвідчення водія з власною фотокарткою й анкетними даними, присвоїв шляхом друку певні реквізити (серія НОМЕР_1 , дату видачі - 24.03.2021, орган, що видав - ТСЦ N 5944, категорії транспортних засобів- "А" та "А1") такому документу. В такий спосіб ОСОБА_8 вчинив підроблення посвідчення водія з метою подальшого використання та створення видимості наявності у нього права керування транспортними засобами відповідної категорії.

Таким чином, ОСОБА_8 своїми умисними протиправними діями, які виразилися у підробленні посвідчення, яке видається установою і яке надає права, з метою використання його підроблювачем, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене за ч.1 ст. 358 КК України.

У подальшому ОСОБА_8 , порушуючи вимоги ст. 5-1 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затв. постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 № 340 (в ред. постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 № 511), 23.04.2023 близько 19 год. 35 хв. керував мотоциклом марки "Viper V110A", реєстраційний номерний знак НОМЕР_2 , здійснював рух на вул. Незалежності в с. Павлівка Володимирського району Волинської області, відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» був зупинений співробітниками СРПП Відділу поліцейської діяльності № 1 (сел. Іваничі) Володимирського РВП ГУ НП у Волинській області для перевірки документів. На вимогу поліцейського ОСОБА_9 обвинувачений надав для огляду посвідчення водія серії НОМЕР_3 категорії «А» та "А1" на ім`я ОСОБА_8 . При цьому обвинувачений заздалегідь знав, що посвідчення водія є підробленим, діяв умисно, усвідомлював характер своїх протиправних дій, та все ж використав підроблений офіційний документ. Під час перевірки вказаного документа поліцейський ОСОБА_9 встановив, що надане йому посвідчення водія на ім`я ОСОБА_8 за даними з інформаційної бази «НАІС» не відповідає змісту, вказаному в документі. Вказане посвідчення водія було вилучено співробітниками поліції.

Згідно з висновком судової технічної експертизи документів від 27.04.2023 N СЕ-19/103-23/4505-ДД (Волинський НДЕКЦ МВС України) бланк посвідчення водія серії НОМЕР_1 , вилучений у обвинуваченого, за способами друку та спеціальними елементами захисту не відповідає встановленому зразку аналогічного посвідчення водія, що перебуває в обігу на території України, виготовлений не відповідно до вимог, котрі пред`являються до цього виду документів.

Таким чином, ОСОБА_8 своїми умисними протиправними діями, які виразилися у використанні завідомо підробленого документа, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене за ч. 4 ст. 358 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинувачення та правильності кваліфікації дій останнього, оскаржує вирок через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

Прокурор зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш сурового покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань. У свою чергу згідно з ч. 3 ст. 72 КК України основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно. Таким чином, положення ч. 3 ст. 72 КК України регулюють призначення остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень лише в частині застосування принципу складання покарань, тоді як ч. 1 ст. 70 КК України регламентує порядок призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень.

Відтак, суд першої інстанції, призначивши покарання обвинуваченому ОСОБА_8 окремо за кожне кримінальне правопорушення, що входить у відповідну сукупність, не визначив остаточне покарання за сукупністю правопорушень, як того вимагають приписи ч. 1 ст. 70 КК України.

З урахуванням вказаного та вчинених ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, його особи, прокурор просить оскаржуваний вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 358 та ч. 4 ст. 358 КК України. Призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 1 ст. 358 КК України у виді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 гривень, за ч. 4 ст. 358 КК України у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень. На підставі ч. 1 ст. 70 Кк України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом повного складання призначених покарань, остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді штрафу в розмірі 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 2550 гривень. У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

В судове засідання обвинувачений ОСОБА_8 , будучи належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, не з`явився. Обвинувачений про причини своєї не явки суд не повідомив, будь-яких клопотань про відкладення не подавав.

Вирішуючи питання щодо можливості розгляду апеляційної скарги у відсутність обвинуваченого, колегія суддів виходила з положень ч. 4 ст. 405 КПК України, згідно якої, неприбуття в судове засідання сторін або інших учасників кримінального провадження, явка яких не є обов`язковою, не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили суд про поважні причини свого неприбуття.

В зв`язку з вказаним, вимог апеляційної скарги, котрі не погіршують становище обвинувачення, вислухавши думку прокурора про відсутність підстав для відкладення розгляду провадження, апеляційний суд вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності обвинуваченого ОСОБА_8 .

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційної скарги, прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу у повному обсязі, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, яку суд визнав доведеною, ніким із учасників судового провадження не оспорюється, а тому на предмет законності та обґрунтованості не перевіряється і апеляційним судом.

Відповідно до змісту ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до наведеного, призначаючи покарання винному суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення такої особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого злочину.

Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Так призначаючи покарання обвинуваченому, місцевий суд врахував характер і ступінь тяжкості кримінальних правопорушень, які відповідно до класифікації, наведеної у ст. 12 КК України, відносяться до категорії кримінальних проступків (діяння, кваліфіковані за ч.1 ст. 358 КК України та за ч.4 ст. 358 КК України), конкретні обставини справи, дані про особу ОСОБА_8 , який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, судимостей не має, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра за місцем проживання, позитивно характеризується за місцем проживання, не є одруженим, не має на утриманні неповнолітніх дітей, не є працевлаштованим, але отримує разові доходи від сезонних робіт, наявність обставини, що пом`якшує покарання, а саме щире каяття, та відсутність обставин, котрі б обтяжували покарання.

Таким чином апеляційний суд, враховуючи обставини вчинення ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, їх ступінь тяжкості, особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання та відсутність таких, які його обтяжують, погоджується з призначеним судом першої інстанції обвинуваченому видом і розміром покарання за вчиненні ним кримінальні правопорушення.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування Закону про кримінальну відповідальність, зокрема, не застосування положень ч. 1 ст. 70 КК України, то вони є слушними та заслуговують на увагу.

Відтак відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш сурового покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Виходячи із правової природи наведеної норми, призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень здійснюється у два етапи. На першому з них суд призначає покарання за кожний окремий злочин, що входить до сукупності, а на другому - визначає остаточне покарання (загальну його міру) за усі злочини, що утворюють сукупність, керуючись при цьому спеціальними правилами - принципами його призначення за сукупністю.

Покарання за сукупністю кримінальних правопорушень може визначатися шляхом: а) поглинення менш суворого покарання більш суворим; б) часткового складання призначених за окремі злочини покарань; в) повного їх складання.

Встановлюючи такий порядок визначення остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, закон не регламентує, у яких випадках суд може використовувати той чи інший із зазначених принципів. У кожному випадку це питання вирішується за розсудом суду, який обирає той чи інший принцип визначення остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень з урахуванням обставин конкретної справи і даних про особу винного.

У свою чергу положеннями ч. 3 ст. 72 КК України передбачено, що основне покарання у виді штрафу при призначенні його за сукупністю кримінальних правопорушень складанню з іншими видами покарань не підлягає і виконується самостійно.

Виходячи з положень даної норми покарання у виді штрафу не підлягає складанню з іншими видами покарань.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_8 покарання як за ч. 1 ст. 358 так і за ч. 4 ст. 358 КК України у виді штрафу, тобто призначив один і той же вид покарання.

Таким чином, на переконання апеляційного суду, у даному випадку місцевий суд при призначенні ОСОБА_8 остаточного покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України мав на власний розсуд з урахуванням обставин конкретної справи і даних про особу винного, обрати будь-який принцип визначення остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, вказаних у даній нормі закону.

З огляду на зазначене вище рішення місцевого суду про його самостійне виконання призначеного покарання у виді штрафу за кожен вчинений кримінальний проступок є хибним.

Таким чином, враховуючи неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, вирок суду в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_8 остаточного до відбуття покарання не відповідає вимогам закону, що є підставою для його зміни.

Апеляційний суд, враховуючи ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання та виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації вважає за доцільним на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом повного складання призначених покарань, остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді штрафу в розмірі 150 (сто п`ятдесят) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 2550 (дві тисячі п`ятсот п`ятдесят) гривень.

В силу вимог п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити його.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 408 КПК, суд змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, а також в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становище обвинуваченого.

Згідно положень п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, місцевим судом визначено остаточне покарання у виді визначених сум штрафів виконувати самостійно, тобто обвинуваченому необхідно сплатити штраф у сумарному розмірі 2550 грн. Вказаний штраф обвинувачений ОСОБА_8 сплатив, про що свідчить наявна в матеріалах справи квитанція.

У поданій апеляції прокурор просить на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом повного складання призначених покарань, остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді штрафу в розмірі 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 2550 гривень. Таким чином, правильне застосування апеляційним судом положень ч. 1 ст. 70 КК України ніяким чином не погіршує становище обвинуваченого.

З урахуванням вищенаведених обставин та вимог апеляційної скарги, зокрема, скасування оскаржуваного вироку, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити частково, змінивши на підставі п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України вирок суду щодо ОСОБА_8 в частині призначеного остаточного покарання.

На підставі викладеного, керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 409 КПК України, Волинський апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Нововолинського відділу Володимирської окружної прокуратури ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Іваничівського районного суду Волинської області від 12 липня 2023 року щодо ОСОБА_8 в частині призначення остаточного покарання - змінити.

Залишити призначене покарання ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 358 КК України у вигляді штрафу в розмірі 100 (ста) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що в грошовому вираженні становить 1700 (одну тисячу сімсот) гривень 00 копійок, за ч. 4 ст. 358 КК України у вигляді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що в грошовому вираженні становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень 00 копійок.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом повного складання призначених покарань, остаточно призначити ОСОБА_8 . покарання у виді штрафу в розмірі 150 (сто п`ятдесяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 2550 (дві тисячі п`ятсот п`ятдесят) гривень.

В іншій частині вирок залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом.

Головуючий

Судді