Дата документу 30.01.2024
Справа № 334/672/24
Провадження № 1-кп/334/431/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2024 року м. Запоріжжя

Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 , ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України,

установив:

В провадження суду перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 , ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Ухвалою суду від 25.01.2024 року призначено підготовче засідання у справі.

Прокурором у підготовчому засіданні заявлено клопотання про продовження ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту у певний період доби, яке обґрунтовано наявністю ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які були встановлені під час досудового слідства і не відпали на сьогоднішній день. Відтак, саме запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у певний період доби забезпечить запобіганню вказаних ризиків.

Обвинувачений та захисник заперечили проти клопотання прокурора та заявили клопотання про зміну запобіжного заходу на особисте зобов`язання, вказавши на те, що ОСОБА_6 працює ріелтором та у зв`язку із цим має багато переміщуватись містом, а наявність часових обмежень часто призводить до неможливості нормально працювати.

Відповідно до ст.181 КПК України, домашній арешт може бути застосовано до особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Також, при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту суд враховує й вимоги пунктів 3 і 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадків за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування підозрюваного, обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду та інших дій, передбачених КПК України.

Оцінивши доводи учасників кримінального провадження, суддя дійшов висновку про те, що забезпеченню вказаної мети цілком слугуватиме запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання із покладенням на ОСОБА_6 обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Крім того, прокурором у підготовчому засіданні заявлено клопотання про продовження ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту у певний період доби, яке обґрунтовано наявністю ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які були встановлені під час досудового слідства і не відпали на сьогоднішній день. Відтак, саме запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у певний період доби забезпечить запобіганню вказаних ризиків.

Обвинувачений та захисник заперечили проти клопотання прокурора та заявили клопотання про зміну запобіжного заходу на особисте зобов`язання, вказавши на те, що ОСОБА_4 працює ріелтором та у зв`язку із цим має багато переміщуватись містом, а наявність часових обмежень часто призводить до неможливості нормально працювати.

Відповідно до ст.181 КПК України, домашній арешт може бути застосовано до особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Відповідно до пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна заарештована або затримана особа має право на судовий розгляд справи упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення має бути обґрунтоване гарантіями явки до суду.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Луценко проти України» від 3 липня 2012 року зазначив, що однією з вимог пункту 3 статті 5 Конвенції є те, що судовий контроль за триманням під вартою має бути автоматичним. Пункт 4 статті 5 Конвенції передбачає право осіб, яких затримано або взято під варту, на перегляд процесуальних і матеріально-правових умов, які з точки зору Конвенції є суттєвими для забезпечення «законності» позбавлення їх свободи. Це означає, що компетентний суд має перевірити не лише дотримання процесуальних вимог національного законодавства, а й обґрунтованість підозри, на підставі якої здійснено затримання, та легітимність мети, з якою особу затримано та потім узято під варту (пункт 95).

При цьому, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначеним елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

Ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному відправленню судочинства, не може оцінюватись абстрактно, факт такого перешкоджання має бути підтверджено доказами (правова позиція Європейського суду з прав людини у справі «Бекчієв проти Молдови» (пункт 59)).

Ризик тиску на свідків може бути визнано на початкових стадіях процесу, як встановлено у пункту 43 рішення Європейського суду з прав людини «Яжинський проти Польщі», але зі спливом часу, інтереси слідства стають недостатніми для тримання обвинуваченого під вартою, за нормального перебігу подій ризики зменшуються з часом, завдяки проведенню дізнання, перевіркою, дачі показів (пункт 44 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Клоот проти Бельгії»).

Європейський суд з прав людини вказує, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевативних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою («W v.Switzerland», Заява № 14379/88, 26 січня 1993 року).

Ураховуючи наведене, суддя дійшов висновку про те, що забезпеченню вказаної мети цілком слугуватиме запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання із покладенням на ОСОБА_4 обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Керуючись статтями 183, 194, 314, 371, 372 КПК України, суд

ухвалив:

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді домашнього арешту у певний період доби задовольнити частково.

Обрати ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Покласти на ОСОБА_6 наступні обов`язки: прибувати за викликом до суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання; не відлучатися із м. Києва без дозволу суду; утримуватися від спілкування зі свідками та потерпілим у цьому кримінальному провадженні, здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт(паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України.

Термін дії ухвали в частині обрання запобіжного заходу закінчується 30 березня 2024 року (включно).

Клопотання прокурора про обрання обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту задовольнити частково.

Обрати ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Покласти на ОСОБА_4 обов`язки: прибувати на виклик до суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання; утриматись від спілкування із свідками та потерпілим у даному кримінальному провадженні; не відлучатись із м. Києва без дозволу суду, здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт(паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України.

Термін дії ухвали в частині обрання запобіжного заходу закінчується 30 березня 2024 року (включно).

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Вступна та резолютивна частини ухвали виготовлені у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 30.01.2024 року.

Повний текст ухвали складено 31.01.2024 року.

Суддя ОСОБА_1