Справа № 570/125/22
номер провадження 1-кп/570/76/2024
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2024 року м.Рівне

Рівненський районний суд Рівненської області в складі колегії суддів:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 ,

обвинувачених ОСОБА_9 ,

ОСОБА_10 ,

ОСОБА_11 ,

провівши в залі суду відкрите судове засідання в режимі відеоконференції у кримінальному провадженні №0000848по обвинуваченню

ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 307; ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 308; ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 318; ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 321; ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 306; ч. 2 ст. 255-1 КК України,

ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 27, ч. 3 ст. 307; ч. 2 ст. 27, ч. 3 ст. 308; ч. 2 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 318; ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 321; ч. 2 ст. 27, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 306 КК України,

ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 27, ч. 3 ст. 307; ч. 2 ст. 27, ч. 3 ст. 308; ч. 2 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 318; ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 321; ч. 2 ст. 27, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 306 КК України,

ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 27, ч. 3 ст. 307; ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 321 КК України,

в с т а н о в и в :

Згідно ухвали Рівненського районного суду Рівненської області запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 (кожного окремо) закінчується 25 січня 2024 року.

Прокурор звернувся з клопотаннями про продовження обвинуваченим (кожному окремо) запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів.

У судовому засіданні прокурор підтримав подані ним клопотання з підстав та обгрунтувань, наведених у них. Прокурор в судовому засіданні висловив думку, що заміна чи скасування запобіжного заходу кожному з обвинувачених у даному кримінальному провадженні буде перешкоджати оперативності розгляду справи, становить небезпеку для свідків у даному кримінальному провадженні.

Дослідивши клопотання та матеріали справи, заслухавши доводи та міркування учасників судового засідання, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 331 КПК України, суд за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування.

За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України. Порядок продовження строку тримання під вартою передбачено ст. 199 КПК України.

Захисники (кожен окремо) в судовому засіданні заперечили проти клопотань сторони обвинувачення, вважаючи їх необгрунтованими, ризики вказані прокурором вважають недоведеними. Просять відмовити в задоволенні колопотання про продовження запобіжного заходу та змінити його на більш м`який - домашній арешт. Обвинувачені підтримали думку захисників. Захисник ОСОБА_8 подав письмові заперечення на клопотння прокурора про продовження запобіжного заходу.

Вивчивши клопотання прокурора, суд визнає обґрунтованими доводи прокурора про те, що ризики, передбачені п.5 ч.1 ст.177 КПК України, які були підставою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо кожного з обвинувачених не зменшилися і на даний час.

Суд враховує дані про особу кожного з обвинувачених, які є особами молодого віку, працездатними, раніше неодноразово судимими, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим, у разі визнання їх винуватими у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, наявність вагомих доказів про вчинення вищевказаних злочинів. Також взято до уваги ризик продовження чи повторення протиправної поведінки обвинуваченими та їх репутацію, зокрема, ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 раніше судимі, а ОСОБА_10 - безпосередньо за злочини у сфері обігу наркотичних речовин. Крім того, обвинувачені ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , інкриміновані їм кримінальні правопорушення вчинили під час відбування покарання, а обвинувачений ОСОБА_10 - має не зняту та не погашену судимість.

Наведені прокурором в клопотанні підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченим (кожному окремо) є належним чином обґрунтованими і вмотивованими, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, а саме того, що обвинувачені можуть переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення на даний час, не змінилися.

За Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод на державу покладається обов`язок вжити заходи до забезпечення прав людини, яка тримається під вартою.

Відповідно до ст.17 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006 року «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини, а також українські суди мають застосовувати при розгляді справ практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно із ч. 2 ст. 8 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Окрім цього, відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до практики ЄСПЛ, при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів, передбачених законом (правова позиція, викладена у п. 80 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України»).

Крім того, суд враховує положення ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає, що необхідно продовжити кожному з обвинувачених запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, так як це відповідає вимогам кримінального процесуального закону, ґрунтується на матеріалах кримінального провадження, а дані про особу кожного з обвинувачених дають достатні підстави вважати, що дійсно існують ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Таким чином, суд вважає, що прокурором було доведено наявність достатніх підстав, вважати, що існують ризики, передбачені ст.177 КПК України, і про необхідність продовження відносно обвинувачених запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Метою продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому є забезпечення виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме запобігання спробам переховуватися від суду, та незаконно впливати на потерпілого та свідків у цьому ж кримінальному провадженні.

Наявність ризику переховування від суду у відповідності до КПК України не означає, що обвинувачені обов`язково здійснюватимуть переховування, однак достатньо встановити, що вони мають реальну можливість здійснити такі дії у цьому кримінальному провадженні в майбутньому.

На думку колегії суддів, тяжкість інкримінованих обвинуваченим кримінальних правопорушень та суворість покарання за їх вчинення може свідчити про наявність ризику переховування від суду.

Це твердження узгоджується із позицією ЄСПЛ, викладеною у рішенні по справі «Ilijkov v. Bulgaria» від 26.06.2001 (§ 80, заява № 33977/96), за якою суворість можливого вироку є відповідним елементом в оцінці ризику ухилення, а погляд на серйозність обвинувачення проти заявника дає уповноваженим органам можливість обґрунтовано вважати, що такий початковий ризик був встановлений, та у рішенні ЄСПЛ по справі «Пунцельт проти Чехії» («Punzelt v. Czech Republic») № 31315/96 від 25.04.2000, § 76, відповідно до якого при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання.

Застосування до обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу неможливе, оскільки ще існують зазначені ризики.

Під час вирішення питання про доцільність продовження обвинуваченим строку дії міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховує вимоги статті 29 Конституції України, статті 12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом. При цьому, ризик переховування обвинуваченого (кожного окремо) від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення. У цьому контексті має враховуватися, зокрема, особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування.

Врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності певної особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Відповідно до вимог частини 1 статті 184 КПК України, під час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого встановлено обгрунтованість підозри та наявність ризиків, передбачених у частині 1 статті 177 КПК України.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини «Тейс проти Румунії» автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому при вирішенні питання про продовження чи зміну обвинуваченим запобіжного заходу, суд враховує те, що в даному кримінальному провадженні всі особи обвинувачуються у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 307 КК України, за який законом України про кримінальну відповідальність передбачене позбавлення волі на строк до дванадцяти років з конфіскацією майна.

Судовою колегією встановлено, що станом на сьогоднішній день наявні ризики, передбачені пунктами статті 177 КПК України, на які посилається прокурор, не зменшились з часу обрання запобіжного заходу, що не дає достатніх правових підстав колегії суддів для зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт чи інший, більш м"який запобіжний захід.

Судова колегія зазначає, що ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись із посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі може оцінюватись у світлі факторів, пов`язаних із характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню. Крім того, враховуючи характер висунутого обвинувачення, не виключається ризик продовження злочинної діяльності, у якій обвинувачуються вказані особи.

Альтернативні запобіжні заходи, враховуючи наведене, на думку суду не здатні забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та не зможуть запобігти вище переліченим ризикам у даному кримінальному провадженні.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Аналізуючи зміст заявлених сторонами клопотаннь, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, беручи до уваги суспільний інтерес в даному кримінальному провадженні, беручи до уваги зміст ухвали Рівненського районного суду Рівненської області від 15 березня 2023 року, колегія суддів приходить до висновку про необхідність застосування альтернативного виду запобіжного заходу - застави кожному з обвинувачених у розмірі, який на думку суду відповідає тяжкості і кількості інкримінованих обвинуваченим (кожному окремо) кримінальних правопорушень в даному кримінальному провадженні із врахуванням зміненого розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 2024 рік.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 176-178, 182-183, 331 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и в:

Клопотання прокурора задовольнити.

У кримінальному провадженні №0000848за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 307; ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 308; ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 318; ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 321; ч. 2, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 306; ч. 2 ст. 255-1 КК України, ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 27, ч. 3 ст. 307; ч. 2 ст. 27, ч. 3 ст. 308; ч. 2 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 318; ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 321; ч. 2 ст. 27, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 306 КК України, ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 27, ч. 3 ст. 307; ч. 2 ст. 27, ч. 3 ст. 308; ч. 2 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 318; ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 321; ч. 2 ст. 27, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 306 КК України, ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 27, ч. 3 ст. 307; ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 321 КК України,обвинуваченим ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 запобіжний захід у виді тримання під вартою продовжити на 60 днів до 21 березня 2024 року.

Визначити обвинуваченому ОСОБА_9 заставу в розмірі 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 438 000 (чотириста тридцять вісім тисяч) гривень.

Визначити обвинуваченому ОСОБА_10 заставу в розмірі 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 438 000 (чотириста тридцять вісім тисяч) гривень.

Визначити обвинуваченому ОСОБА_11 заставу в розмірі 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 292 000 ( двісті дев`яносто дві тисячі) гривень.

Роз`яснити обвинуваченим ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 їх право внести або забезпечити внесення іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) застави у будь-який момент з часу винесення ухвали на депозитний рахунок для зарахування коштів, внесених у вигляді застави (частки майна, попередньо визначеної суми судових витрат тощо), код отримувача (код за ЄДРПОУ) 26259988, банк одержувача ДКСУ, м.Київ; код банку отримувача (МФО) 820172, IBAN: UA0010559.

У випадку внесення вказаного розміру застави, на відповідний рахунок кожен з обвинувачених звільняється з-під варти в порядку визначеному ч.4 ст.202 КПК України.

У випадку звільнення з-під варти на обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 покладаються такі обов`язки:

- прибувати до суду за першим викликом;

- не відлучатися за межі адміністративного району зареєстрованого місця проживання без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи.

З моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави обвинувачений вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

Копію ухвали направити для відома та виконання уповноваженій службовій особі місця попереднього ув`язнення.

Ухвала суду може бути оскаржена в частині продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою до Рівненського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3