печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2023 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , адвокатів ОСОБА_4 ,, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , розглянувши в судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 про накладення арешту, -

ВСТАНОВИВ:

До провадження слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 надійшло клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000808 від 18.08.2020, яке вилучено 16.11.2023, під час проведення обшуку автомобіля «BMW 335I», д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 який перебуває у власності та користуванні ОСОБА_7 .

В обґрунтування клопотання посилається на те, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0004964 від 02.12.2020 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

У ході досудового розслідування встановлено, що на території м. Києва та Київської області діє організована група осіб, дії яких направлені на протиправне заволодіння об`єктами нерухомого майна шахрайським шляхом, чим спричинюють збитки громадянам в особливо великих розмірах.

Так в період часу з листопада по грудень 2019 року, невстановлені досудовим розслідуванням особи, за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном, яке на праві приватної власності перебувало у володінні ОСОБА_8 , шляхом обману, заволоділи земельною ділянкою за кадастровим номером :90:154:0036 та житловим будинком, що розташований на вказаній земельній ділянці, за адресою: АДРЕСА_1 за наступних обставин.

На початку грудня 2019 року потерпілому ОСОБА_8 , від свого сина, стало відомо, що належні йому будинок та земельна ділянка на праві приватної власності належить інший особі. Того ж дня потерпілим виявлено відсутність документів щодо власності на нерухоме майно, які зберігались у його кімнаті.

Відчуження вказаного нерухомого майна відбулось 02.12.2019 коли приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 посвідчено договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки за кадастровим номером :90:154:0036, що розташовані в АДРЕСА_1 , відповідно до яких, ОСОБА_8 продав зазначені об`єкти нерухомості громадянці ОСОБА_10 , від імені якої, на підставі довіреності, діяв ОСОБА_11 . При цьому потерпілим вказано, що він ніякі договори не підписував, з будинку тривалий час не відлучався за станом здоров`я.

У подальшому, 11.03.2020, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_12 посвідчено договори дарування вказаної земельної ділянки та житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до яких ОСОБА_10 подарувала їх ОСОБА_13 .

В результаті проведення досудового розслідування, у період часу з 10 год. 55 хв. по 12 год. 21 хв. 16.11.2023, на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва, органом досудового розслідування проведено обшук автомобіля марки BMW 335I, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який перебуває у власності та користуванні ОСОБА_7 . ОСОБА_7 є учасником організованої групи осіб, незаконна діяльність якої спрямована на заволодіння нерухомим майном, при цьому він займається безпосереднім виселенням громадян з їх житла, яке незаконно було переоформлено на інших осіб.

Під час проведення вказаного обшуку, серед іншого, виявлено та вилучено тимчасово вилучене майно, а саме: Заява ОСОБА_7 про отримання коштів № 2155 від 22.08.2022, 29000 доларів США (285 купюр по 100 доларів США, 25 купюр по 20 доларів США); 2349600 гривень (200 купюр номіналом 1000 гривень, 4299 купюр номіналом по 500 гривень, 1 купюра номіналом 100 гривень).

Так, відповідно до ч. 7 ст. 236 КПК України вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

16.11.2023 постановою старшого слідчого в ОВС ГСУ НП України, вилучені в ході обшуку грошові кошти визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0004964 від 02.12.2020.

Прокурор вказує, що з метою забезпечення речових доказів у кримінальному провадженні виникла необхідність арешту на майно, а отже, з метою забезпечення збереження речового доказу, а також повного та неупередженого розслідування, встановлення всіх обставин кримінального правопорушення виникла необхідність у застосуванні одного із видів заходів забезпечення кримінального провадження арешту майна.

В судовому засіданні прокурор клопотання підтримав з підстав у ньому зазначених, просив задовольнити.

Адвокати в судовому засідання заперечували щодо задоволення клопотання, просили відмовити.

Статтею 22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Вивчивши клопотання, заслухавши пояснення прокурора та заперечення адвокатів, приходжу до наступного висновку.

Статтею 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до ч. 7 ст. 236 КПК України при обшуку слідчий, прокурор має право серед іншого, оглядати і вилучати речі і документи, які мають значення для кримінального провадження. Предмети, які вилучені законом з обігу, підлягають вилученню незалежно від їх відношення до кримінального провадження. Вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Положення даної норми КПК України узгоджуються із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Аналізуючи положення кримінально процесуального законодавства з приводу накладення арешту на майно особи, обов`язковою передумовою, яка обґрунтовує необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, є наявність достатніх доказів, що вказують на вчинення злочину, наявність обґрунтованої підозри, підставу для арешту майна; наслідки арешту для третіх осіб, а також розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, що визначено положенням ч. 2 ст. 173 КПК України.

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що слід врахувати необхідність забезпечення справедливого балансу між конкуруючими інтересами відповідної особи і суспільства в цілому. Необхідно зважати й на те, що цілі, згадані в цьому положенні можуть мати певне значення при визначені того, чи забезпечено баланс між вимогами відповідних суспільних інтересів і основоположним правом заявника на власність. В обох контекстах держава користується певним полем розсуду при визначені заходів, які необхідно вжити для забезпечення дотримання Конвенції. Рішення «Sargsyan v. Azerbaijan», n.220.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Нормою ст. 41 Конституції України встановлюється непорушність права особи на володіння, користування і розпорядження своєю власністю.

Відповідно до положень ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Разом з тим, як вбачається із наданих суду матеріалів, відсутні відомості вважати, що вилучене майно відповідає критеріям визначеним ст. 98 КПК України і безпосередньо набуто кримінально протиправним шляхом, кримінального правопорушення що розслідується, а прокурором не доведено зворотнього, а відтак посилання на наявність правових підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту.

Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб;5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Згідно до ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Разом з тим, прокурором не було належним чином доведено необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, а також те, що вилучене майно, на яке прокурор просить накласти арешт містить ознаки речових доказів.

Враховуючи вищевикладене, слідчий суддя дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 2, 22, 26, 107, 131, 132, 171-173, 236, 309 КПК України, слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 про накладення арешту відмовити.

Ухвала про накладення арешту може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1