УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 225/4435/20

провадження № 51-6874ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого

ОСОБА_5 на вирок Дзержинського міського суду Донецької області від 08 червня

2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 03 жовтня 2023 року

у кримінальному провадженні щодо

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1

ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Дзержинського міського суду Донецької області від 08 червня

2023 року, залишеним без зміни ухвалою Дніпровського апеляційного суду

від 03 жовтня 2023 року, ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання

з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки.

Вирішено питання щодо цивільного позову, процесуальних витрат та долі речових доказів у кримінальному провадженні.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у завданні тяжких тілесних ушкоджень за наступних обставин.

Так, ОСОБА_5 08 серпня 2018 року приблизно об 11:00, виконуючи разом

із ОСОБА_6 роботи по покосу трави на залізничному полотні перегону ст. Кривий Торець - ст. Фенольна, 16 км, перший пікет, що розташований навпроти будинку

АДРЕСА_2 , закінчивши косити траву на своїй ділянці та, розуміючи, що доки ОСОБА_6 не закінчить свою частину роботи, вони не поїдуть додому, перейшов на його дільницю та продовжив косити траву, рухаючись назустріч ОСОБА_6 . В цей час на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виникла сварка через те, що останній повільно виконує роботи по покосу трави, з огляду на що

ОСОБА_5 змушений виконувати його частину роботи. В ході конфлікту

у ОСОБА_5 виник злочинний умисел на спричинення шкоди здоров`ю ОСОБА_6 шляхом завдання йому будь-якої тяжкості тілесних ушкоджень. Так, ОСОБА_5 , реалізуючи вказаний умисел, усвідомлюючи протиправність свого діяння, не бажаючи, проте свідомо припускаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків

у вигляді тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , тобто діючи із непрямим умислом, перебуваючи на верхній частині яру біля залізничного полотна, тоді як ОСОБА_7 знаходився в нижній частині яру, на відстані близько 6 метрів один від одного, умисно схопив із залізничного полотна каміння щебеню, замахнувся та із застосуванням сили кинув вказане каміння в ОСОБА_6 , поціливши у потиличну частину його голови, внаслідок чого спричинив ОСОБА_6 тяжкі тілесні ушкодження.

Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить скасувати оскаржені судові рішення та закрити кримінальне провадження щодо його підзахисного на підставі п. 3 ч. 1

ст. 284 КПК або призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. В обґрунтування вказаних вимог, надаючи свою оцінку доказам, заперечує правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження та посилається на неповноту судового розгляду, а також істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Стверджує, що провина ОСОБА_5 в учиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не доведена стороною обвинувачення належними та допустимими доказами, висунуте звинувачення не відповідає обставинам, які були встановлені

під час судового розгляду. Зазначає, що потерпілий вирішив обмовити його підзахисного, оскільки є залежним від керівництва вагонного депо, яким фактично було укрито виробничу травму, що мала місце у ОСОБА_6 під час спільного

із ОСОБА_5 покосу трави. Вважає, що судами обох інстанцій зроблено суперечливі висновки щодо оцінки показань свідків та інших доказів. Вказує на те, що матеріали кримінального провадження містять дані про факти надання потерпілим завідомо неправдивих свідчень та їх неодноразової зміни. Вважає, що показання статиста, з яким проведено слідчий експеримент, будь-якого доказового значення не мають та судом необґрунтовано зазначені як доказ провини підсудного. Вважає, що висновок судово-медичної експертизи № 76 від 16 липня 2020 року є неналежним доказом провини ОСОБА_5 , що ґрунтується на протоколі слідчого експерименту, який також є неналежним доказом. Наголошує, що у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_5 в суді і вичерпання можливостей їх отримання, кримінальне провадження після скасування оскаржених судових рішень необхідно закрити.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо

з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту,

а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати і визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Зазначені обставини були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій і

не підлягають перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог зазначених статей, а отже під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Як убачається із копії вироку, суд першої інстанції, мотивуючи висновок

про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК.

Засуджений ОСОБА_5 , як видно з копій оскаржених судових рішень, свою вину

у пред`явленому обвинуваченні не визнав та надав пояснення із власною версією подій, за якою отримання ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень відбулося внаслідок нещасного випадку під час спільного виконання ними робіт по покосу трави через те, що щось відлетіло останньому в голову від бензинової коси.

Незважаючи на таку позицію засудженого, місцевий суд належним чином проаналізував і оцінив показання потерпілого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , експерта ОСОБА_13 .

Також суд обґрунтовано у вироку послався на дані, що містяться у: рапорті

ст. інспектора чергового СРПП № 4 Костянтинівського ВП ГУНП України в Донецькій області, протоколі огляду місця події від 12 грудня 2018 року з ілюстративною таблицею до нього, протоколі проведення слідчого експерименту від 21 грудня

2018 року за участю потерпілого ОСОБА_6 , інформації з КНП «Багатопрофільної лікарні інтенсивного лікування Костянтинівської міської ради» від 14 травня 2019 року, протоколі тимчасового доступу до речей і документів від 07 лютого 2019 року, висновку експерта № 46 від 26 червня 2019 року, інформації з регіональної філії «Донецька залізниця» від 18 липня 2019 № 2003/2969 щодо травмування

ОСОБА_6 , також дані інших письмових доказів, яким надана належна правова оцінка в їх сукупності.

Згідно з положеннями ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого

ч. 1 ст. 121 КК.

При цьому суд, даючи аналіз показанням потерпілого ОСОБА_6 вказав на те,

що показання, надані ним в суді, є правдивими, оскільки узгоджуються з іншими доказами кримінального провадження.

Зокрема, як зазначив суд, висновком судово-медичної експертизи підтверджується, що у потерпілого виявлена відкрита черепно - мозкова травма у вигляді забійної рани м`яких тканин у правій тім`яній області, вдавленого осколкового перелому правої тім`яної кістки, гострої епідуральної гематоми правої тім`яної області, забою головного мозку середнього ступеню, які утворилися від ударної дії тупого предмету з обмеженою поверхнею, яким міг бути фрагмент гравійного покриття насипу залізничного полотна, можливо у термін, вказаний потерпілим, як небезпечні для життя, відносяться

до тяжких тілесних ушкоджень.

В ході огляду місця події була встановлена ділянка місцевості біля залізничного полотна, по обидва боки від якого знаходяться каміння щебеню. Після чого на цій ділянці місцевості потерпілий в ході слідчого експерименту розповів і показав, як обвинувачений кинув в нього каміння, внаслідок чого потерпілий отримав тілесні ушкодження, локалізація, механізм отримання та характер яких відповідає визначеним висновком СМЕ № 46 від 26 червня 2019 року.

Версія сторони захисту щодо випадкового спричинення потерпілому тілесних ушкоджень також була предметом перевірки суду першої інстанції, однак, як вказав суд у вироку, не підтвердилася ані в ході проведеного слідчого експерименту від 08 травня 2020 року за участю свідка ОСОБА_9 , ані в ході допиту останнього, а також свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_12 , які також не підтвердили можливість відлітання каміння від коси на таку відстань і висоту.

Також суд зазначив, що первісні пояснення потерпілого щодо обставин спричинення тілесних ушкоджень виключно пов`язані з тим, щоб приховати фактичні обставини

від керівництва підприємства, на якому працювали обвинувачений та потерпілий та

від поліції з метою захистити обвинуваченого, з яким у нього були дружні стосунки.

При цьому суд не знайшов суттєвих протиріч в показаннях потерпілого, які він давав після того, як повідомив, що саме обвинувачений спричинив йому тілесні ушкодження, які б давали підстави вважати, що потерпілий обмовив обвинуваченого з метою притягнення останнього до кримінальної відповідальності.

Як убачається з вироку, суд обґрунтовано ствердив про те, що показання потерпілого містять конкретний опис подій, є логічними, послідовними, об`єктивно підтверджуються та доповнюються ще письмовими доказами, а отже повністю спростовують доводи обвинуваченого ОСОБА_5 , що він не вчиняв вказаного кримінального правопорушення.

Таким чином, обвинувачений, кинувши камінь в потерпілого на невеликій відстані

від нього, діяв з непрямим умислом, тобто він усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав можливість заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень будь-якої тяжкості, у тому числі і тяжкого, і хоча не бажав, але свідомо припускав їх заподіяння.

Між діями обвинуваченого, що виразились у киданні каміння в голову потерпілого та суспільно небезпечними наслідками у вигляді заподіяння потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного в момент заподіяння, є прямий причинний зв`язок, на що суд вказав в ухваленому рішенні.

При цьому мотивом заподіяння тілесного ушкодження є раптово виниклі неприязні відносини між обвинуваченим та потерпілим з приводу того, що потерпілий повільно виконує роботи по покосу трави та ОСОБА_5 змушений виконувати його частину роботи.

Отже, суд, враховуючи, що сукупність досліджених доказів, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, які відповідають вимогам належності та допустимості, дозволяють "поза розумним сумнівом" стверджувати, що саме ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, вірно розцінив позицію обвинуваченого, як обраний ним спосіб свого захисту з метою уникнути відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення.

Відповідно до ст. 374 КПКу мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Вирок суду відповідає вимогам ст. 374 КПК, є законним та вмотивованим, про що

також ствердив суд апеляційної інстанції, переглянувши вказане судове рішення

за апеляційною скаргою сторони захисту.

Погоджуючись із висновками місцевого суду, суд апеляційної інстанції в ухвалі зазначив, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних

у кримінальному провадженні та досліджених у судовому засіданні доказів, які суд оцінив у сукупності з іншими доказами і на підставі яких прийняв законне та обґрунтоване рішення.

При цьому суд перевірив та обґрунтовано спростував доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 , які аналогічні доводам у його касаційній скарзі, у тому числі стосовно версії про те, що косіння бензиновими косами з подовженою довжиною ліски до 30 см та піднятим захисним щитком за максимальною потужністю двигуна могло жбурнути каміння від землі та потрапити в голову потерпілому, чим спричинити перелом черепу, зазначивши, що вона не узгоджується з показаннями свідків

ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , які спростували можливість відлітання каміння від коси на таку відстань та висоту. Вказав апеляційний суд і на те, що відтворення можливості таких подій під час слідчого експерименту у матеріалах справи відсутні та стороною захисту під час судового розгляду не доведено.

Крім того, апеляційний суд, як убачається з оскарженої ухвали, із наведенням детального обґрунтування ствердив про те, що показання свідка ОСОБА_8 повністю узгоджуються з показаннями саме потерпілого.

Також апеляційний суд вказав на безпідставність доводів захисника про те,

що протокол слідчого експерименту від 21 грудня 2018 року, проведеного за участю потерпілого ОСОБА_6 , під час якого він показав місце, де у нього та ОСОБА_5 виникла сварка, є недопустимим та належним доказом, зазначивши про те, що він повністю узгоджується як з показаннями потерпілого ОСОБА_6 , так і

з показаннями свідка ОСОБА_8 .

Зазначив апеляційний суд і про неспроможність доводів скарги про недопустимість та неналежність як доказу показань свідка ОСОБА_15 , пославшись на те, що показання вказаного свідка оцінені судом відповідно до вимог КПК в сукупності з іншими доказами по справі.

Також не залишив поза увагою суд доводи апеляційної скарги щодо недопустимості та неналежності висновку судово-медичної експертизи № 76 від 16 липня 2020 року, вказавши, що вказаний висновок судом першої інстанції був досліджений у судовому засіданні, при цьому суд дійшов висновку, що не враховує його як доказ, оскільки він не доводить і не спростовує винуватість обвинуваченого.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

З урахуванням викладеного Суд не вбачає підстав для скасування оскаржених судових рішень внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, Судом

не встановлено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Дзержинського міського суду Донецької області

від 08 червня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 03 жовтня

2023 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3