УХВАЛА

Іменем України

10 листопада 2023 року

м. Харків

Справа №638/17354/23

Провадження №1-кс/638/2892/23

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі слідчої судді ОСОБА_1 , розглянувши матеріали клопотання слідчого СВ Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області рядового поліції ОСОБА_2 , погоджене з прокурором Ізюмської окружної прокуратури ОСОБА_3 , про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002699 від 17 жовтня 2023 за ознаками кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,-

встановив:

10 листопада 2023 року слідчий СВ Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області рядовий поліції ОСОБА_2 звернувся до суду з клопотанням, яке погоджене з прокурором Ізюмської окружної прокуратури ОСОБА_3 , про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002699 від 17 жовтня 2023 за ознаками кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Клопотання обґрунтовано тим, слідчим відділом Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0002699 від 17 жовтня 2023 року, за ознаками кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України- тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану.

В ході досудового розслідування встановлено, що 17.10.2023 до чергової частини Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області надійшла заява до РУ від ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , про те що, в кінці травня 2023 року невідомі особи вкрали велосипед марки «Україна» синього кольору за адресою: АДРЕСА_1 .

В ході допиту потерпілого ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено, що приблизно в кінці травня 2023 року він перебував в гостях у свого знайомого ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 . До Сінного він приїхав на своєму велосипеді марки «Україна» синього кольору. У ОСОБА_5 в гостях був раніше невідомий йому чоловік, ОСОБА_6 . Пізніше, ОСОБА_7 залишив вищезазначений велосипед у ОСОБА_5 та пішов додому пішки. Після чого, через декілька днів він прийшов до останнього за своїм велосипедом, але його вже не було.

07 листопада 2023 року в період часу з 10 годин 05 хвилин по 10 годин 30 хвилин, в ході огляду місця події, на відкритій ділянці місцевості поблизу буд. 13 по вулиці Різдвяна м. Ізюм, Харківської області ОСОБА_8 добровільно видав велосипед марки «Україна» синього кольору, який було вилучено та який наданий час перебуває в СВ Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області. Вказаний велосипед є власністью ОСОБА_4 , що підтверджується протоколом пред`явлення предмету для впізнання за фотознімками.

Постановою слідчого СВ Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області ОСОБА_2 від 07 листопада 2023, велосипед марки «Україна» синього кольору, що належить ОСОБА_4 , було визнано речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні.

Вказаний предмет має доказове значення за даним кримінальним провадженням, визнане речовим доказом може сприяти розкриттю даного кримінального правопорушення та притягненню винних осіб до кримінальної відповідальності, а також має значення для встановлення істини під час досудового розслідування.

На підставі викладеного та зважаючи на те, що арешт майна допускається з метою збереження речових доказів, а завданням арешту є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження речових доказів, виникла необхідність у накладенні арешту на тимчасово вилучений в ході огляду місця події від 07 листопада 2023 року, на відкритій ділянці місцевості поблизу буд. 13 по вулиці Різдвяна м. Ізюм, Харківської області, велосипед марки «Україна» синього кольору, що належить ОСОБА_4 , який зберігається в СВ Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області.

Слідчий суддя, дослідивши матеріали клопотання, доходить таких висновків.

Відповідно до частини першої статті 131 КПК України захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

Одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна (частини друга статті 131 КПК України).

Частиною першою статті 170 КПК України визначено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до частини другої статті 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено:

1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна;

2) перелік і види майна, що належить арештувати;

3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном;

4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Відповідно до частини другої статті 167 КПК України, тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: 1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; 4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

Відповідно до статей 168, 236, 237 КПК України тимчасове вилучення майна: речей та документів, які мають значення для кримінального провадження, може здійснюватися також під час обшуку та огляду. Тому тимчасове вилучене майно може належати не тільки підозрюваному (частина перша статті 167 КПК України), а й іншим особам.

Відповідно до частини п`ятої статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а саме у рішенні по справі «Жушман проти України», де зазначається «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».

Згідно положень статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Європейський суд з прав людини, неодноразово підкреслював, що в разі, коли держави вважають за потрібне вдаватися до таких заходів, як обшуки з метою отримання доказів вчинення протиправних діянь, вилучення майна або арешт майна, Суд оцінюватиме, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, і чи було дотримано принцип пропорційності, а також, зокрема, чи були у справі також інші докази на той час вчинення протиправних діянь та на рішення ЄСПЛ у справі «Новоселецький проти України» (Заява № 47148/99, рішення від 22.02.2005, остаточне рішення від 22.05.2005) Європейський суд з прав людини вказує, що у кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права (володіння своїм майном), суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар.

Відповідно до пунктів 69, 73 рішення Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 червня 2007 року у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі «Лемуан проти Франції», від 22 вересня 1994 року та «Кушоглу проти Болгарії» від 10 травня 2007 року).

Суд також зауважує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. Рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції»). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Постановою слідчого СВ Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області ОСОБА_2 від 07.11.2023 велосипед марки "Україна" синього кольору було визнано речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні та вказаний речовий доказ перебуває в СВ Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області.

Вказаний велосипед марки "Україна" синього кольору має доказове значення за даному кримінальному провадженню, може сприяти розкриттю даного кримінального правопорушення та притягненню винних осіб до кримінальної відповідальності, а також має значення для встановлення істини під час досудового розслідування.

Звертаючись з клопотанням слідчий за погодженням з прокурорм просить накласти арешт на велосипед марки "Україна" синього кольору, який належить потерпілому ОСОБА_4 .

Як вбачається з матеріалів клопотання власником майна є ОСОБА_4 , проте, в порушення п. 3 частини другої статті 171 КПК України документів, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретних фактів і доказів, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження останнім таким майном у клопотанні не зазначено.

Крім того, у порушення пункту 3 частини другої статті 171 КПК України в клопотанні не зазначено конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим або третіми особами таким майном.

Згідно з частиною третьою статті 172 КПК України слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог статті 171 цього Кодексу, повертає його прокурору, цивільному позивачу та встановлює строк в сімдесят дві години для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.

За таких обставин слідчий суддя доходить висновку про те, що клопотання слідчого про арешт майна у кримінальному провадженні підлягає поверненню прокурору для усунення вказаних в ухвалі недоліків протягом сімдесяти двох годин з моменту отримання копії цієї ухвали.

Керуючись статтями 170-172 КПК України, слідчий суддя

постановив:

Клопотання слідчого СВ Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області рядового поліції ОСОБА_2 , погоджене з прокурором Ізюмської окружної прокуратури ОСОБА_3 , про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002699 від 17 жовтня 2023 за ознаками кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України повернути прокурору для усунення недоліків та приведення у відповідність з вимогами КПК України, протягом сімдесяти двох годин з моменту отримання копії даної ухвали.

Ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Повний текст ухвали складено 10 листопада 2023 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1