Справа №573/1630/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/317/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами в стані сп`яніння
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми у режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Сумської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Білопільського районного суду Сумської області від 27 жовтня 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Річки Білопільського району Сумської області, непрацюючого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченогоч. 3 ст. 286-1 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга заступника керівника Сумської обласної прокуратури, в якій, не оспорюючи правильність встановлених судом фактичних обставин на кваліфікацію дій обвинуваченого, прокурор просить вирок Білопільського районного суду Сумської області від 27 жовтня 2021 року відносно ОСОБА_7 в частині призначення покарання скасувати, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення останньому покарання, яке на своєю м`якістю не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Ухвалити новий вирок, яким вважати ОСОБА_7 засудженим за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, до 7 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

В іншій частині вирок залишити без зміни.

Крім того, прокурор просить дослідити дані, наявні в матеріалах кримінального провадження.

Даним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України та призначено йому покарання, на підставі ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою залишено ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили.

Строк покарання ОСОБА_7 відраховувати з дня його затримання, тобто з 30 серпня 2021 року.

Стягнуто з ОСОБА_7 доход держави процесуальні витрати у розмірі 4118 грн. 88 коп.

Скасовано арешт, накладений на належне ОСОБА_10 та ОСОБА_7 майно.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги прокурор посилається на те, що призначаючи ОСОБА_7 покарання з застосуваннямвимог ст. 69 КК України, суд врахував те, що останній під час судового розгляду щиро розкаявся у вчиненому кримінальному правопорушенні, критично оцінив свої дії, просив вибачення у потерпілої - матері загиблої. Проте, щире каяття обвинуваченого і пробачення з боку потерпілої ОСОБА_11 ніяким чином не вплинуло на зменшення негативних наслідків протиправної поведінки обвинуваченого - грубе порушення останнім Правил дорожнього руху, що призвело до смерті ДоренкоЛ.В.

Крім того, судом першої інстанції належним чином не було враховано, що після вчинення злочину, перебуваючи в стані сильного алкогольного сп`яніння, ОСОБА_7 покинув місце події, не з`ясував місце перебування потерпілої, з якою був у близьких стосунках, не намагався знайти її, хоча була нічна пора доби. Про долю потерпілої дізнався лише наступного дня від працівників поліції. Отже, обвинувачений повідомив слідству і суду лише про свої дії, спрямовані на виїзд на автомобілі з кювету, оскільки, за його твердженням, про наїзд на потерпілу обізнаний не був, а тому, висновки суду про те, що ОСОБА_7 розповів саме про обставини вчинення кримінального правопорушення не відповідають матеріалам провадження.

Також, врахування судом для застосування вимог ст. 69 КК України таких даних про особу ОСОБА_7 , як відсутність судимостей і наявність на утримання малолітньої доньки, також ніяким чином істотно не знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і не зменшує тяжкість наслідків, що настали, оскільки кожний законослухняний громадянин не повинен мати судимостей і повинен утримувати своїх малолітніх дітей.

Крім того, як зазначає прокурор, при призначенні покарання судом було враховано довідку виконкому Річківської сільської ради, відповідно до якої компрометуючих матеріалів, скарг чи зауважень на ОСОБА_7 від сусідів та жителів с. Річки не надходило, проте, така характеристика не відповідає особі обвинуваченого, оскільки постановою Білопільського районного суду від 16 квітня 2021 року підтверджується те, що останній за вчинення домашнього насильства стосовно співмешканки ОСОБА_12 - потерпілої у даному кримінальному провадженні, був притягнутий до адміністративної відповідальності, а тому, враховувати вказану характеристику при застосуванні вимог ст. 69 КК України не можна брати до уваги.

Необ`єктивна оцінка судом першої інстанції даних, що характеризують особу обвинуваченого, а також неналежне врахування обставин вчиненого злочину та його наслідки, призвели до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема, вимог ст. 69 КК України, та призначення ОСОБА_7 надто м`якого покарання, яке не сприятиме його виправленню і перевихованню.

Також, прокурор посилається на те, що судом першої інстанції неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність при визначенні ОСОБА_7 додаткового покарання, а саме, позбавлення останнього права керувати транспортними засобами протягом 5 років. При цьому, судом не було враховано, що за інформацією сервісного центру МВС№ 31-18-5946-3542 від 16 вересня 2021 року ОСОБА_7 не мав посвідчення водія і ніколи такого не отримував.

Дослідивши такі дані, суд першої інстанції належної оцінки їм не надав та безпідставно прийняв рішення про необхідність позбавлення ОСОБА_7 права керування транспортними засобами, за наявності того, що останній такого права не мав взагалі.

Згідно з вироком, 29 серпня 2021 року, близько 24 год. 00 хв., ОСОБА_7 та ОСОБА_10 рухалися на автомобілі ГАЗ-3302-14, д.р.н. НОМЕР_1 по вул. Миру у с. Річки Сумського району. За кермом автомобіля перебувала ОСОБА_13 , яка біля повороту на вул. Акименка в с. Річки Сумського району з`їхала в кювет.

У цей час ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, пересів за кермо автомобіля ГАЗ-3302-14, р.н. НОМЕР_1 , при цьому достовірно знаючи про несправність гальмівної системи автомобіля у вигляді відсутності гальмівного механізму правого переднього колеса, регулятора тиску та його приводу, не звертаючись до сторонніх осіб, вирішив самотужки виїхати з кювету на проїжджу частину дороги. При цьому ОСОБА_10 вийшла із салону автомобіля та стала позаду нього.

Водій ОСОБА_7 , не переконавшись, що рух автомобіля не створить небезпеки іншим учасникам руху, керуючи автомобілем, втратив з поля зору ОСОБА_10 і рухався заднім та переднім ходом, намагаючись виїхати з кювету, та здійснив близько 15 таких спроб у проміжок часу біля 30 хвилин. У результаті цього ОСОБА_14 проявив неуважність і допустив наїзд на ОСОБА_10 , яка загинула на місці події.

Після невдалих спроб виїхати з кювету, не побачивши наслідків своїх необережних дій, ОСОБА_7 покинув місце події і пішов додому.

Внаслідок дорожньо-транспортної події ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження, які є складовими одного травматичного процесу, є небезпечними для життя в момент їх заподіяння, мають прямий причинний зв`язок з настанням смерті і кваліфікуються як тяжкі.

У діях ОСОБА_7 вбачаються невідповідності пунктам 10.1, 10.9, 2.3а, 31.1, 31.4.1 Правил дорожнього руху України.

Допущені ОСОБА_7 порушення вимог пунктів 10.1 та 10.9 Правил дорожнього руху України знаходяться у прямому причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди та наслідками, що настали, у виді смерті ОСОБА_10 .

Заслухавши доповідь головуючого судді щодо змісту оскарженого судового рішення та доводів апеляційної скарги, доводи прокурора ОСОБА_6 , яка апеляційну скаргу підтримала у повному обсязі та просила задовольнити її вимоги, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які просила вирок суду залишити без зміни, а у задоволенні апеляційної скарги відмовити, дослідивши дані, що характеризують особу обвинуваченого та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, враховуючи, що фактичні обставини кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 ніким не оспорюються і докази щодо них, на підставі ч.3 ст. 349 КПК України, не досліджувалися, висновки суду першої інстанції щодо цих обставин перевірці апеляційним судом не підлягають.

Кваліфікація дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 286-1 КК України також не оспорюється, тому відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України, апеляційному перегляду і в цій частині вирок не підлягає.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про те, що застосування судом ст. 69 КК України призвело до призначення обвинуваченому несправедливого покарання, внаслідок м`якості, а позбавлення останнього права керувати транспортними засобами протягом 5 років було безпідставним, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до вимог статей 50, 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини статті Особливої частини КК України або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно відповідати характеру вчинених протиправних дій, їх небезпечності та інформації про особу винного.

Відповідно до ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Так, санкція кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, у вчиненні якого ОСОБА_7 визнано винним, передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від п`яти до десяти років.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, судом було враховано те, що останній характеризується позитивно, інвалідом не являється, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. При цьому, щире каяття, яке виразилось у критичній оцінці вчиненого, а також, що своєю поведінкою під час досудового розслідування та судового провадження ОСОБА_7 прагнув зменшити негативні наслідки своєї протиправної поведінки, попросив вибачення у потерпілої, активно сприяв розкриттю злочину, правдиво повідомив про усі обставини, а також те, що останній вперше притягується до кримінальної відповідальності, має на утримання має малолітню доньку 2010 року народження, були визнані судом такими, що пом`якшують покарання обвинуваченого. Обставин, що обтяжують покарання, судом встановлено не було.

Крім того, судом було враховано і думку потерпілої ОСОБА_15 матері потерпілої ОСОБА_10 , яка просила призначити обвинуваченому покарання, не пов`язане з позбавленням волі та вказувала, що претензій до нього не має.

Саме за наявності вищезазначеного, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання та враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, суд і дійшов висновку, що ОСОБА_7 необхідно призначити покарання реальне у виді 3 років позбавлення волі, тобто, нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 3 ст. 286-1 КК України з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 5 років.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується в повному обсязі, ставити під сумнів його законність та обґрунтованість підстав не вбачає та вважає, що таке покарання буде необхідним й достатнім для виправлення ОСОБА_7 , попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Що стосується доводів прокурора про безпідставність призначення обвинуваченому покарання з застосуванням ст. 69 КК України, необ`єктивну оцінку даних, що характеризують особу обвинуваченого, а також неналежне врахування наслідків, що настали від дій обвинуваченого смерть потерпілої, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, з врахуванням наступного.

Так, відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у справі № 629/2739/18 від 03 лютого 2021 року, ч. 1 ст. 69 КК України надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 ст. 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Колегія суддів зауважує, що форма вини ОСОБА_7 до наслідків, що настали, є необережна і останній, як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді, визнаючи свою вину у повному обсязі, пояснював, що дуже жалку про те, що так сталося та висловив готовність нести відповідальність за вчинене.

Крім того, на задоволення клопотання прокурора, під час апеляційного розгляду, повторно, були досліджені дані, що характеризують особу обвинуваченого, а саме, висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння №14 від 30 серпня 2021 року, яким підтверджується, що останній перебував у стані алкогольного сп`яніння, вимога про судимість, з якої вбачається, що ОСОБА_7 є особою, раніше не судимою, виключно позитивні характеристики, видані як за місцем проживання обвинуваченого, так і з ДУ «Сумський слідчий ізолятор», де він на даний час перебуває.

При цьому, ті обставини, що ОСОБА_7 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, не свідчать про те, що характеристика, видана саме за місцем проживання останнього, є необ`єктивною, неправдивою та такою, що не відповідає особі обвинуваченого, а посилання прокурора на те, що при застосуванні ст. 69 КК України суд не повинен був брати її до уваги, є безпідставними, оскільки при застосуванні вказаної норми закону враховується наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а вказана характеристика до таких обставин ні органами досудового розслідування, ні судом віднесена не була.

Також, колегія суддів звертає увагу і на те, що потерпіла взагалі заперечувала щодо призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, і хоча, згідно правової позиції ВС, у справах цієї категорії позиція потерпілої сторони не є обов`язковою, однак, у даному була вона була вірно врахована судом у сукупності з обставинами, передбаченими ст.65КК України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що покарання, визначене судом першої інстанції з урахуванням обставин, які бралися ним до уваги, відповідає вимогам статей 50, 65 КК України і вважати його таким, що за своєю м`якістю не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, на що посилається прокурор в апеляційній скарзі, підстави відсутні.

При цьому, колегія суддів не може погодитись з доводами прокурора про те, що судом першої інстанції належним чином не було враховано, що після вчинення злочину, перебуваючи в стані сильного алкогольного сп`яніння, ОСОБА_7 покинув місце події, не з`ясував місце перебування потерпілої, з якою був у близьких стосунках, не намагався знайти її, хоча була нічна пора доби, а про її долю дізнався лише наступного дня від працівників поліції.

Так, зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що судом першої інстанції були враховані показання обвинуваченого ОСОБА_7 , який вказував, що проживає у с. Річки Сумського району разом із батьками. З дружиною не розлучений але однією сім`єю вони не проживають. З ОСОБА_10 підтримував близькі стосунки. Водійського посвідчення на Газель він не має і ОСОБА_10 його теж не мала. Автомобіль ГАЗ-3302 належить дружині ОСОБА_16 , який попросив його відремонтувати гальмівну систему, про несправність якої ОСОБА_7 достеменно було відомо. 29 серпня 2021 року, близько 18 год 00 хв., на вказаному автомобілі він приїхав додому до ОСОБА_10 і разом вони поїхали у гості до його кума де вживали спиртне. Він та ОСОБА_10 випили приблизно кожен по 400-500 г горілки. Близько 24 год. 00 хв. вони від кума поїхали, ОСОБА_10 попросилася покерувати автомобілем і він їй дозволив. Коли вони рухалися по вул. Миру в напрямок повороту на вул. Акименка у с. Річки ОСОБА_10 не справилася з керуванням і з`їхала в кювет. За це він на неї накричав і вони посварилися і він сказав їй, щоб вона йшла додому. Куди пішла ОСОБА_10 , як вийшла з автомобіля, він не звернув увагу, бо вважав, що вона пішла додому. Сам він сів за кермо автомобіля і намагався виїхати з кювету, рухаючись заднім та переднім ходом. У нього не вийшло виїхати, тому залишив автомобіль і пішов до своїх батьків. При цьому він навіть не помітив, що переїхав ОСОБА_10 , і лише 30 серпня 2021 року, коли близько 08 год. 00 хв.до нього додому прийшли працівники поліції, від них він дізнався, що задавив на смерть ОСОБА_10 .

Крім того, як вбачається з обвинувального акту та доданих до нього матеріалів, органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні злочину за таких обставин, а саме, що 29 серпня 2021 року, близько 24 год. 00 хв., він та ОСОБА_10 рухалися на автомобілі ГАЗ-3302-14, реєстраційний номер НОМЕР_1 по вул. Миру у с. Річки Сумського району, за кермом якого перебувала ОСОБА_13 , яка біля повороту на вул. Акименка в с. Річки Сумського району з`їхала в кювет. У цей час ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння та не маючи посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, пересів за кермо автомобіля ГАЗ-3302-14, р.н. НОМЕР_1 , при цьому достовірно знаючи про несправність гальмівної системи автомобіля у вигляді відсутності гальмівного механізму правого переднього колеса, регулятора тиску та його приводу, не звертаючись до сторонніх осіб, вирішив самотужки виїхати з кювету на проїжджу частину дороги. При цьому ОСОБА_10 вийшла із салону автомобіля та стала позаду нього. Водій ОСОБА_7 , не переконавшись, що рух автомобіля не створить небезпеки іншим учасникам руху, керуючи автомобілем, втратив з поля зору ОСОБА_10 і рухався заднім та переднім ходом, намагаючись виїхати з кювету, та здійснив близько 15 таких спроб у проміжок часу біля 30 хвилин. У результаті цього ОСОБА_14 проявив неуважність і допустив наїзд на ОСОБА_10 , яка загинула на місці події. Після невдалих спроб виїхати з кювету, не побачивши наслідків своїх необережних дій, ОСОБА_7 покинув місце події і пішов додому.

Таким чином, при встановленні фактичних обставин вчиненого обвинуваченим злочину, судом було враховано та надано оцінку як показанням обвинуваченого, так і даним, зазначеним в обвинувальному акті, і висновок про те, що ОСОБА_7 розповів саме про обставини вчинення кримінального правопорушення, про які він знав, є цілком обґрунтованим та вмотивованим.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що у своїх поясненнях, які були враховані судом першої інстанції, ОСОБА_7 вказував на те, що і він, і потерпіла перебували у стані алкогольного сп`яніння, та що після того, як остання з`їхала в кювет, вони посварились і він сказав, щоб вона йшла додому, та думав, що так і сталося, оскільки ці події відбувались не на дорозі чи в іншому місці, а саме у населеному пунктів, де вони разом проживають.

Враховуючи вищезазначене, а також те, що прокурором такі пояснення обвинуваченого жодним чином не спростовано, вважати неправдивими пояснення ОСОБА_7 про те, що він про наїзд на потерпілу обізнаний не був, думав, що вона пішла додому, а покинув місце події, не з`ясувавши місце перебування потерпілої, підстави відсутні, як і відсутні підстави для призначення, у зв`язку з цим, останньому більш суворого покарання.

Також колегія суддів не погоджується і з доводами прокурора про безпідставність призначення судом ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки останній такого права не мав, виходячи з наступного.

Так, колегія суддів звертає увагу на позицію ККС ВС, викладену у рішенні від 04 вересня 2023 року у справі № 702/301/20 (провадження № 51-944кмо23), згідно якої правова природа додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не зводиться виключно до вилучення посвідчення водія та не вичерпується такою дією, а застосовується на певний період, тривалість якого визначається судом відповідно до санкції відповідної частини статей 286, 286-1 КК України, і полягає у забороні керувати транспортними засобами.

Позбавлення права керувати транспортними засобами має відповідати загальній меті будь-якого покарання, передбаченій ч. 2 ст. 50 КК України. Підхід щодо неможливості призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами особі, яка не отримувала посвідчення водія на право керування транспортними засобами, не відповідає засаді справедливості та принципу рівності всіх перед законом, а також нівелює попереджувальну мету покарання.

З огляду на викладене, а також, за наявності того, що норми діючого КК України не містять жодних застережень чи умов застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, у тому числі, зумовлених відсутністю у винного посвідчення водія на право керування транспортними засобами, суд першої інстанції правомірно призначив ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами особі, навіть за наявності того, що останній на момент вчинення кримінального правопорушення посвідчення на право керування транспортними засобами не мав, а тому, вважати, що у такому випадку судом було допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, також відсутні.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалено законне, обґрунтоване та умотивоване рішення, підстав для його скасування під час апеляційного перегляду не встановлено, у зв`язку з чим оскаржуваний вирок слід залишити без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст. 404,405,407,418, 419 КПК України колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Білопільського районного суду Сумської області від 27 жовтня 2021 року відносно ОСОБА_7 - залишити без змін, а апеляційну скаргу заступника керівника Сумської обласної прокуратури ОСОБА_9 без задоволення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а обвинуваченим ОСОБА_7 , який тримається під вартою, в той самий строк, з моменту отримання копії даної ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4