ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/2227/23 Справа № 202/6012/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника третьої особи, щодо

майна якої вирішується

питання про арешт ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт - Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРТРАНССЕРВІС ДНІПРО» - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 серпня 2023 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000074 від 21.03.2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190 КК, ч.1 ст. 263, ч.3 ст.362 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 серпня 2023 року клопотання прокурора Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000074 від 21.03.2023 року було задоволено.

Накладено арешт на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом внесення відповідних відомостей державним реєстратором у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, заборонивши будь які дії зі зміни, переходу, уступки права власності, а також внесення у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно будь яких даних, крім арешту, на нерухоме майно.

Рішення суду обґрунтовано тим, що в провадженні ВП№2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області перебуває кримінальне провадження №0000074 від 21.03.2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190 КК, ч.1 ст. 263, ч.3 ст.362 КК України.

Постановою прокурора Лівобережної окружної прокуратури ОСОБА_8 від 05.06.2023 року об`єкт нерухомості (нежитлову будівлю), розташований за адресою: АДРЕСА_1 , визнано речовим доказом у кримінальному проваджені №0000074 від 21.03.2023 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190 КК, ч.1 ст. 263, ч.3 ст.362 КК України.

Приймаючи до уваги, що нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , визнано речовим доказом у кримінальному проваджені №0000074 від 21.03.2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190 КК, ч.1 ст. 263, ч.3 ст.362 КК України, вказане майно є об`єктом протиправних дій, слідчий суддя дійшов висновку, що визнання вказаного об`єкта нерухомості речовим доказом відповідає вимогам ст. 98 КПК України,а тому відповідно до п. 1 ч. 2 ч. 3 ст. 170 КПК України є підстави для накладення арешту з метою забезпечення речового доказу та запобігання можливості його відчуження.

В апеляційній скарзі представник третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт - Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРТРАНССЕРВІС ДНІПРО» - адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11.08.2023 року та постановити нову ухвалою, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні №010000074 від 21.03.2023 року.

В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що власник майна судом першої інстанції не викликався та не був присутній при постановлені оскаржуваного судового рішення, про існування ухвали Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11.08.2023 року їм стало відомо випадкового - ксерокопію оскаржуваної ухвали приніс 14.09.2023 року на підприємство співробітник ВП № 2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області. В Єдиному державному реєстрі судових рішень оскаржувана ухвала станом на 18.09.2023 року не оприлюднювалась.

Апелянт зазначає, що будучи добросовісним набувачем права власності на майно, ТОВ «УКРТРАНССЕРВІС ДНІПРО» через накладення арешту позбавлений можливості реалізації свого законного права власності на майно, здійснювати свою підприємницьку діяльність та господарювання, що призведе до надмірного та необгрунтованого обмеження правомірної підприємницької діяльності та інших негативних наслідків для добросовісного власника майна, а необгрунтований арешт є фактично незаконним втручанням у господарські відносини з боку органів державної влади.

В оскаржуваній ухвалі не наведено слідчим суддею обставин із посиланням на відповідні докази що незастосування арешту майна призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

ТОВ «УКРТРАНССЕРВІС ДНІПРО» не має жодного відношення до зазначених слідчим складів кримінальних правопорушень, товариство є добросовісним набувачем зазначеного нерухомого майна, що підтверджується доданими до апеляційної скарги документами.

Таким чином, апелянт вказує, що в клопотанні про арешт майна та в оскаржуваній ухвалі відсутні конкретні факти, що свідчать про те, що майно, на яке прокурор просив накласти арешт є знаряддям кримінального правопорушення, зберегло на собі сліди кримінального правопорушення, містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, отримані ТОВ «УКРТРАНССЕРВІС ДНІПРО» внаслідок вчинення останнім кримінального правопорушення, а саме не є та не може бути доказом у кримінальному проваджені, оскільки не володіє сукупністю ознак, визначених у ч. 1 ст. 98 КПК України.

Звертає увагу, що з дати відкриття кримінального провадження - 21.03.2023 року, минуло вже майже сім місяців, втім жодній посадовій особі ТОВ «УКРТРАНССЕРВІС ДНІПРО» не оголошено підозру у кримінальному провадженні № 010000074 від 21.03.2023 року з попередньою кваліфікацією за ч. 3 ст. 190, ч. 1 ст. 263 ч. З ст. 362 КК України. Не доведено й те, що існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що арештоване майно підлягає спеціальній конфіскації чи конфіскації для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна, а також, що посадові особи ТОВ «УКРТРАНССЕРВІС ДНІПРО» є особами, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Заслухавши суддю-доповідача, думку представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт - ТОВ «УКРТРАНССЕРВІС ДНІПРО» - адвоката ОСОБА_7 , яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, позицію прокурора, який заперечував проти задоволення даної апеляції та просив ухвалу суду залишити без змін, дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Так, апелянт зазначає, що власнику майна про постановлення оскаржуваної ухвали Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11.08.2023 року стало відомо випадкового - ксерокопію оскаржуваної ухвали приніс 14.09.2023 року на підприємство співробітник ВП № 2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області, у Єдиному державному реєстрі судових рішень оскаржувана ухвала станом на 18.09.2023 року не оприлюднювалась.

Відповідно до вимог ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно в тому числі є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Разом з тим, за правилами вказаної норми кримінального процесуального закону, а саме частин 3, 5, та 6, арешт на майно може бути накладено в разі відповідності такого майна критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, в разі наявності підстав вважати, що суд може застосувати до підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної особи, юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна, в разі, якщо фізична чи юридична особа в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову або неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 р. у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя, відповідно до вимог ст. 94 КПК України, ст. 132 КПК України, ст. 173 КПК України повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; розумність та спів розмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані повинні міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено:

1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна;

2) перелік і види майна, що належить арештувати;

3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном;

4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Однак зазначених вимог закону прокурор, який вніс клопотання, та слідчий суддя, який розглядав зазначене клопотання, не дотрималися, що істотно вплинуло на правильність прийнятого судового рішення.

Апеляційним переглядом встановлено, що в провадженні ВП№2 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області перебуває кримінальне провадження №0000074 від 21.03.2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190 КК, ч.1 ст. 263, ч.3 ст.362 КК України, та в межах вказаного кримінального провадження прокурор Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_6 звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про накладення арешту на вказане у ньому майно.

Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 серпня 2023 року клопотання прокурора Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000074 від 21.03.2023 року було задоволено та накладено арешт на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом внесення відповідних відомостей державним реєстратором у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, заборонивши будь які дії зі зміни, переходу, уступки права власності, а також внесення у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно будь яких даних, крім арешту, на нерухоме майно.

З таким рішенням слідчого судді апеляційний суд не може погодитись з наступних підстав.

Як убачається з поданого до слідчого судді клопотання прокурора, воно на містить відомостей, зазначених в ч. ч. 5, 6 ст. 170 КПК України, а саме, що у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

У випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Клопотання ж прокурора не містить відомостей щодо пред`явлення підозри будь-якій особі в даному кримінальному провадженні, не містить посилань і на заявлений цивільний позов, а також залишено поза увагою, що відповідно до ст. 96-3 КК України у даному кримінальному провадженні не передбачено застосування заходів кримінально-правового характеру до юридичних осіб.

Також слідчий суддя, як і прокурор не взяли до уваги розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає, аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, наведені вище обставини слідчим суддею залишились без належної правової оцінки, що свідчить про неналежне дотримання вимоги пунктів 1 та 3 ч. 2 ст. 173 КПК України, відповідно до яких при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна та наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу).

Також апеляційний суд під час апеляційного перегляду повинен враховувати й приписи ч.10 ст. 170 КПК, згідно з якою не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися, зокрема, на умовах, передбачених законом. При цьому, обмеження права власності має переслідувати законну мету за допомогою засобів, які є пропорційними меті (Рішення ЄСПЛ від 05.01.2000 у справі «Беєлер проти Італії», заява № 33202/96, параграф 107). При цьому, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи (Рішення ЄСПЛ у справі Джеймс та інші проти

На думку колегії суддів, ТОВ «УКРТРАНССЕРВІС ДНІПРО» є добросовісним набувачем нежитлового приміщення, розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Космічна, буд. 27Л,а, що підтверджується доданими до апеляційної скарги документами, а саме: витягом з Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва; договором купівлі-продажу частини нежитлової будівлі від 23.05.2023 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського МНО ОСОБА_9 , зареєстрованим у реєстрі за № 6005; витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за індексним номером 333250884 від 23.05.2023 року; договором купівлі-продажу частини нежитлової будівлі від 23.05.2023 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського МНО ОСОБА_9 , зареєстрованим у реєстрі за № 6008; витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за індексним номером 333251513 від 23.05.2023 року; рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради «Про присвоєння нежитловій будівлі адреси - вул. Космічна, 27-Л (Соборний район)» від 11.07.2023 року за № 14-11/7; технічним паспортом на нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_1 від 02.08.2023 року, виготовленим ФОП ОСОБА_10 .

Таким чином, будучи добросовісним набувачем права власності на майно ТОВ «УКРТРАНССЕРВІС ДНІПРО» через накладення арешту позбавлено можливості здійснювати свою підприємницьку діяльність та господарювання, а необгрунтований арешт є фактично незаконним втручанням у господарські відносини з боку органів державної влади.

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що нормами ч.4. ст.. 173 КПК закріплені законодавчі приписи стосовно того, що в разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Так, частиною 1 статті 170 КПК України визначено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення права на відчуження, розпорядження та/або користування майном за ухвалою слідчого судді або суду.

Частиною 11 статті 170 КПК України встановлено, що Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Згідно з п.4 ч.5 ст. 173 КПК у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд постановляє ухвалу, в якій зазначає:

1) перелік майна, на яке накладено арешт; 2) підстави застосування арешту майна;

3) перелік тимчасово вилученого майна, яке підлягає поверненню особі, у разі прийняття такого рішення; 4) заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно.

Отже, проаналізувавши вищенаведені вимоги кримінального процесуального законодавства суд апеляційної інстанції зауважує, що арешт майна може бути накладений шляхом заборони чи обмеження розпоряджатися або користуватися майном, позбавлення права на відчуження, розпорядження та/або користування майном.

В даному ж конкретному випадку накладення арешту на нерухоме майно шляхом внесення відповідних відомостей державним реєстратором у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, заборонивши будь які дії зі зміни, переходу, уступки права власності, а також внесення у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно будь яких даних, крім арешту, кримінальним процесуальним законом не передбачено, тому колегія суддів приходить до висновку, що як прокурор, так і слідчий суддя діяли всупереч вимогам закону, обравши такий спосіб накладення арешту, що не передбачений жодними чинними нормами, до того ж, враховуючи недостатність доданих до клопотання доказів на підтвердження того, що вищезазначене нерухоме майно має достатню кількість ознак, притаманних речовим доказам в розумінні ст. 98 КПК України та у кримінальному провадженні існує необхідність для накладення на нього арешту.

Тож, апеляційний суд вважає, що наведені органом досудового розслідування у клопотанні доводи щодо необхідності арешту об`єкта нерухомості (нежитлової будівлі), розташованого за адресою: м. Дніпро, вул. Космічна, буд. 27Л, є сумнівними за своєю суттю, а наявність останніх не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Irelandv. theUnitedKingdom), п. 161, SeriesA заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року, (ч. 2 ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК України), адже, у даному випадку, відсутнє обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти з дотриманням відповідних положень національного законодавства та принципів верховенства права.

Крім того, на підставі вимог ч. 5 ст. 9 КПК України, колегія суддів враховує, що виходячи з положень Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Так, у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції зазначено, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Зокрема, як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.), ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

Так, і у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи.

Отже, під час апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що клопотання сторони обвинувачення суперечить вищезазначеним вимогам законодавства, тобто не містить законних правових підстав для арешту майна, вказівки на розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, не є пропорційним, тобто не відповідає тяжкості правопорушення і становить особистий і надмірний тягар для володільця майна, адже однозначно порушує "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, зокрема юридичної.

Перевіривши матеріали кримінального провадження, проаналізувавши вищевикладені обставини у їх сукупності, апеляційний суд приходить до висновку про те, що прокурором ані в поданому до слідчого судді клопотанні, ані під час апеляційного розгляду не наведено достатніх підстав, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступінь втручання у права і свободи ТОВ «УКРТРАНССЕРВІС ДНІПРО» та в даному випадку очевидна істотна причина для утримання арештованого майна державою, на думку колегії суддів, відсутня.

Виходячи з викладеного та враховуючи те, що при вирішенні питання про арешт зазначеного у клопотанні майна прокурором та слідчим суддею були порушені зазначені вище норми кримінального процесуального закону, колегія суддів з огляду на вимоги ст. 370 КПК України, ч. 3 ст. 407 КПК України вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2023 року - скасуванню з постановленням нової ухвали судом апеляційної інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.405, 407, 409, 412, 419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт - Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРТРАНССЕРВІС ДНІПРО» - адвоката ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 серпня 2023 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000074 від 21.03.2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190 КК, ч.1 ст. 263, ч.3 ст.362 КК України скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_6 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000074 від 21.03.2023 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________ _______________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3