КРОПИВНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ провадження 11-кп/4809/115/24 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.01.2024 року м. Кропивницький

Колегія суддів Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

переглянула у письмовому провадженні, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 , ухвалу Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 06.12.2023, якою у межах кримінального провадження стосовно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 03 лютого 2024 року включно.

ВСТАНОВИЛА:

Маловисківським районним судом Кіровоградської області здійснюється судовий розгляд кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000337 від 26 жовтня 2018 року, за обвинуваченням ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 185 КК України, ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 5 ст. 185 КК України.

У межах даного кримінального провадження, за клопотанням прокурора, в порядку ст. 331 КПК України, судом першої інстанції розглянуто питання доцільності продовження строку тримання під вартою, зокрема, обвинуваченого ОСОБА_5 , оскільки судове провадження наразі не завершене.

Судом встановлено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які не перестали існувати, зокрема, як можливість обвинуваченого переховуватись від суду, вчинити інше, подібне, кримінальне правопорушення, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Враховано судом тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення, вчинення його у співучасті, особу обвинуваченого.

Судове рішення оскаржує в апеляційному порядку обвинувачений ОСОБА_5 , в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу місцевого суду, постановити нову ухвалу, якою обрати стосовно нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у визначений період доби, або ж інший запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою.

В обґрунтування висловлених вимог зазначає наступні доводи.

Ризики, заявлені прокурором та передбачені ст. 177 КПК України, не доведені. Він не має наміру переховуватись від суду; він дійсно тричі не з`явився за викликом суду в судове засідання, але у наступному судовому засіданні надав підтверджуючі поважність неявки документи (про лікування). Ризик переховування від суду має ґрунтуватись на фактах та достовірній інформації, однак в судовому засіданні суду таких не встановлено.

Не підтвердженими є ризики його можливого незаконного впливу на свідків, потерпілих, оскільки за той період часу, коли він не перебував під вартою, він не чинив спроб тиснути на цих осіб, що підтверджується відсутністю скарг та заяв з цього приводу від них.

Не підтверджений і ризик можливого вчинення ним нового кримінального правопорушення, оскільки те не доводиться доказами того, що він підшукує об`єкт нового кримінального правопорушення, чинить будь-які дії, що можуть розцінюватись як підготовка до вчинення кримінального правопорушення.

Крім того, вказує, що він має міцні соціальні зв`язки.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши виділені матеріали, зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів висловлюється про таке.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого; вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

При розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Положеннями ч. 1 ст. 183 КПК України визначено: тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Як встановлено ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

При цьому, у відповідності до ч. 5 ст. 199 КПК України слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Слід враховувати вимоги статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та положень, встановлених у рішеннях Європейського суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.

Відповідно до ст. 5 п. 1. Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод Кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: a) законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом; b) законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом; c) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення; d) затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою допровадження його до компетентного органу; e) законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг; f) законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.

Відповідно до ст. 5 п. 3. Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод Кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями підпункту "c" пункту 1 цієї статті, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.

Відповідно до ст. 6 п. 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Питання про те, чи є розумною тривалість попереднього ув`язнення, не може бути

оцінено абстрактно. Чи є обґрунтованим залишати обвинуваченого під вартою, слід оцінювати за фактами кожної окремої справи та відповідно до її особливостей. Тому безперервне тримання під вартою у конкретному випадку може бути виправдане тільки за наявності дійсної необхідності захисту суспільних інтересів, яка, незважаючи на презумпцію невинуватості, має переважне значення порівняно з вимогою поваги до свободи особистості відповідно до статті 5 Конвенції.

Завданням органів влади є встановити, чи продовжують існувати підстави, які

обґрунтовують тривале тримання під вартою («Мерабішвілі проти Грузії»).

Ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи, позицію ЄСПЛ, яка висвітлена в рішенні від 20 травня 2010 року у справі «Москаленко проти України», - суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначено, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Врахування тяжкості злочину має раціональний зміст, оскільки тяжкість свідчить про ступінь суспільної небезпечності особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем ймовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризики ухилення підозрюваного від слідства, суду (рішення ЄСПЛ «W проти Швейцарії»).

Рішенням ЄСПЛ «Клоот проти Бельгії» визначено: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання підозрюваного під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не повинне перебувати за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення належної поведінки обвинуваченого на цей період, та його продовження, - має бути співрозмірним меті заходу, і має забезпечить виконання засад судочинства і змагального процесу відповідно до процедур гл. 18 КПК України.

Вимог закону місцевий суд дотримався.

Суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновків про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.

Слід зважати, що процесуальні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були заявлені під час попереднього застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не зменшилися, не перестали існувати, й виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочинів, покарання за які передбачає позбавлення волі: на строк до семи та на строк до дванадцяти років з конфіскацією майна відповідно.

Вчинення кримінальних правопорушень інкриміноване у співучасті.

За змістом пред`явленого обвинувачення, згідно із наданою копією обвинувального акту, - ОСОБА_5 відігравав керівну роль у групі осіб.

Обвинувачений у минулому багаторазово судимий (в 2002, 2006, 2008 роках), в тому числі за аналогічні умисні корисливі злочини, /судимості не зняті й не погашені/, востаннє засуджений вироком Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27 березня 2008 року за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 187, ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк вісім років з конфіскацією майна.

Наразі є підозрюваним у вчиненні іншого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, а також і обвинувачується у вчиненні інших кримінальних правопорушень (зокрема, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України), тяжких, умисних, корисливих.

Слід зауважити, що вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185 КК України ОСОБА_5 інкриміноване червнем 2022, тобто тоді, коли стосовно нього існували та розглядались судом інші кримінальні провадження.

У даному кримінальному провадженні не з`являвся на виклики суду, у зв`язку із чим до нього застосовані приводи у судові засідання, надано дозвіл на його затримання з метою приводу до суду (ухвали суду першої інстанції від 19.10.2022, 03.02.2023).

У подальшому, ухвалою суду першої інстанції від 14.02.2023 застосовано стосовно ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Крім того, як встановлено матеріалами, обвинувачений ОСОБА_5 безробітний, немає сталого джерела доходу, що, беручи до уваги неодноразові судимості за вчинення злочинів проти власності, в тому числі насильницьких, свідчить на користь того, що обвинувачений не бажає стати на шлях виправлення, соціалізуватись у суспільстві, схильний до асоціальної поведінки, особистого збагачення за рахунок чужого майна.

Вказане вище підвищує суспільну небезпеку обвинуваченого.

Відтак, є об`єктивні підстави вважати про можливість ухилення обвинуваченого ОСОБА_5 від суду, вчинення нового, зокрема, аналогічного кримінального правопорушення, перешкоджання кримінальному провадженню будь-яким іншим чином.

Крім означеного, також зважаючи на тяжкість кримінальних правопорушень, у яких обвинувачується ОСОБА_5 , тих обставин, що дані кримінальні правопорушення характеризовані певним зухвальством їх вчинення, є підстави вважати наявним ризик незаконного впливу ОСОБА_5 на потерпілих та свідків, з метою зміни останніми своїх показань, або відмови від таких. Зауважується, що, з огляду на пред`явлене обвинувачення, обвинуваченому ОСОБА_5 відомі адреси проживання потерпілих.

Доводи щодо наявності постійного місця проживання, міцних соціальних зв`язків, - у даному випадку розцінюються як такі, що, зважаючи на ряд зазначених вище обставин, уособлено не забезпечать належну процесуальну поведінку обвинуваченого у разі обрання стосовно нього більш м`якого запобіжного заходу; крім того, характеристиками особи обвинуваченого ОСОБА_5 , у відповідності до ст. 178 КПК України дослідженими вище, спростовується наявність міцних соціальних зв`язків у обвинуваченого.

Наразі більш м`які запобіжні заходи, зазначені у ст. 176 КПК України, не зможуть забезпечити належне виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, також запобігти встановленим ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Матеріали провадження не містять переконливих даних про застереження, які б на даний час унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги свого підтвердження не знайшли, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскаржувана ухвала слідчого судді суду першої інстанції є законним та обґрунтованим судовим рішенням.

Керуючись ст. ст. 177, 178, 183, 376, 406, 407, 419, 422-1, 424 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без змін.

Ухвалу Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 06.12.2023, якою у межах кримінального провадження стосовно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 03 лютого 2024 року включно залишити без змін.

Ухвала Кропивницького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4