ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2023 року про продовження строку тримання під вартою щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Краматорська Донецької області, громадянина України, не працюючого, пенсіонера, інваліда 3 групи, зареєстрованого та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст.152 КК України, у кримінальному провадженні №0001026 від 09.06.2021 року,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2023 року було відмовлено в задоволенні захисника ОСОБА_7 про зміну ОСОБА_8 запобіжного заходу.

Клопотання прокурора задоволено та продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, по 10 листопада 2023 включно, без визначення розміру застави.

Рішення обґрунтовано тим, що наразі продовжують існувати ризики, передбачені п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, які виправдовують прийняття такого рішення.

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 152 КК України, тому є достатні підстави вважати, що, враховуючи ймовірну тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватими у інкримінованому кримінальному правопорушенні, ОСОБА_8 може переховуватися від суду, тобто наявний ризик, передбачений як п. 1 ч. 1 ст.177 КПК.

Приймаючи до уваги, що обвинувачений зареєстрований у м. Краматорську та у зв`язку з веденням воєнного стану на території України і активними бойовими діями на Сході країни, в тому числі у місцевості, наближеній до місця проживання обвинуваченого, ризик переховування останнього та неявки до суду у разі перебування на волі є обґрунтованим.

Також стороною обвинувачення доведено наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме можливості обвинуваченого незаконно впливати на свідків у даному кримінальному провадженні, оскільки всі свідки даного кримінального правопорушення є сусідами та знайомими обвинуваченого.

При цьому, на думку суду, ризик передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: можливість обвинуваченого вчинити інше кримінальне правопорушення, стороною обвинувачення належним чином не обґрунтований та наразі нічим не підтверджений.

Разом з тим, суд зазначив, що питання про продовження запобіжного заходу вирішувалося неодноразово протягом розгляду кримінального провадження, зокрема, останній раз ухвалою Індустріального районного суду Дніпропетровської області від 11.07.2023 року, яка була оскаржена в апеляційному порядку захисником обвинуваченого і суд апеляційної інстанції за результатами розгляду даної скарги своєю ухвалою від 07.08.2023 року апеляційну скаргу залишив без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін, тобто підстав, які б свідчили про необхідність зміни або скасування запобіжного заходу відносно ОСОБА_8 не встановлено.

Враховуючи те, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 152 КК України, суд визнав за недоцільне визначати йому розмір застави.

Окрім цього, суд врахував і доводи сторони захисту щодо наявності орендованого житла, в якому зможе проживати обвинувачений у разі застосування до нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, але, на думку суду, вказані обставини жодним чином не зменшують встановлених судом ризиків, передбачених п.п.1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, щодо можливості обвинуваченого переховуватися від суду та впливати на свідків, бо в даному випадку ці доводи не перевищують суспільного інтересу у справі, який полягає у повному та неупередженому розгляді кримінального провадження у встановлені законом строки.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2023 року та постановити нову ухвалу, якою змінити ОСОБА_8 запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт за адресою: за адресою: АДРЕСА_2 , із застосуванням електронного засобу контролю.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що судом прийнято рішення про продовження існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, виключно на підставі того факту, що суд апеляційної інстанції не скасував попередню ухвалу Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 11.07.2023 року.

Разом з цим, взагалі не були досліджені обставини наявності чи відсутності ризику, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, про який зазначено в клопотанні прокурора.

Захисник вказує, що ОСОБА_8 зареєстрований у селищі Ясногірка Донецької області, а не у м. Краматорську, як зазначив суд. Дружина обвинуваченого перебуває на медичному обліку у фахових лікарів та потребує постійного догляду, у зв`язку з наслідками хвороби гепатиту, докази чого наявні в матеріалах справи. Законний представник обмежена в можливості вибору регіону проживання, оскільки повинна постійно доглядати батьків, з вадами слуху з дитинства та забезпечувати матері у разі необхідності візити до її лікуючих спеціалістів, у яких вона стоїть на обліку.

В обвинувальному акті прокурором не визначено перелік свідків, а також прокурором під час підготовчого засідання не заявлялось клопотання про допит свідків. Таким чином, особи свідків взагалі не відомі стороні захисту, а тому висновок про можливість впливу ОСОБА_8 на свідків, про наявність яких не відомо ні суду, ні стороні захисту, є абсурдним. До того ж, через інвалідність ОСОБА_8 з дитинства по слуху, він не може вимовити ані звуку взагалі, що в свою чергу також унеможливлює ризик його впливу на свідків. Разом з цим, вважає, що обранням для ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_2 на підставі укладеного законним представником обвинуваченого ОСОБА_9 договору оренди квартири від 04.09.2023 року, можна буде запобігти впливу на свідків, оскільки ОСОБА_8 та свідки більше не будуть сусідами, так як перебуватимуть у різних населених пунктах.

Крім того, вказує, що місто Слов`янськ знаходиться на заході Донецького регіону, воно розташоване далі від лінії фронту в порівнянні з містом Краматорськ, в даній місцевості відсутні активні бойові дії, а завдяки злагодженим діями ЗСУ лінія фронту була відтиснута далі на схід України, тож з огляду на позицію, викладену в ухвалі Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 11.07.2023 року, можна дійти беззаперечного висновку щодо відсутності ризику переховування ОСОБА_8 від суду.

Крім того, апелянт звертає увагу суду на те, що клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу було вручено захиснику та обвинуваченому, а також подано на розгляд до суду 07.09.2023 року, що суперечить вимогам ч. 1 ст. 199 КПК України.

До початку апеляційного розгляду колегія суддів з урахуванням думки учасників судового провадження, а також з огляду на те, що наразі розглядається апеляційна скарга сторони захисту, в якій не порушується питання про погіршення становища обвинуваченого та судом не було визнано обов`язковою його участь, не знаходить перешкод для розгляду справи за відсутністю вищевказаної особи відповідно до вимог ст. 405 КПК.

Заслухавши доповідь головуючого судді, думку захисника, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, позицію прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу суду залишити без змін, перевіривши представлені матеріали та обговоривши апеляцію, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу;. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

За наслідками розгляду клопотання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати шістдесяти днів. До спливу строку дії запобіжного заходу суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать зокрема про наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних засобів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали контрольного провадження, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Як убачається з матеріалів справи, в провадженні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська знаходиться кримінальне провадження, відомості про яке внесені 09.06.2021 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001026 у відношенні ОСОБА_8 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст.152 КК України.

Питання про продовження запобіжного заходу ОСОБА_8 вирішувалося неодноразово протягом розгляду кримінального провадження, зокрема, останній раз ухвалою Індустріального районного суду Дніпропетровської області від 11.07.2023 року, яка була оскаржена в апеляційному порядку захисником обвинуваченого і суд апеляційної інстанції за результатами розгляду даної скарги своєю ухвалою від 07.08.2023 року апеляційну скаргу залишив без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

12 вересня 2023 року судом першої інстанції в судовому засіданні було розглянуто питання доцільності продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст.152 КК України.

В даному випадку для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст. ст. 199, 331 КПК України, суд повинен був з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави та умови, за яких продовження строку тримання під вартою є можливим.

Перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив факт того, що в разі зміни запобіжного заходу на більш м`який обвинувачений ОСОБА_8 матиме реальну можливість перешкодити закінченню судового розгляду даного кримінального провадження шляхом переховування від суду, побоюючись тяжкості покарання, яке загрожує йому в разі визнання винним у скоєнні особливо тяжкого злочину. Апеляційний суд цілком погоджується з висновком суду першої інстанції, що у зв`язку з веденням воєнного стану на території України і активними бойовими діями на Сході країни, в тому числі у місцевості, наближеній до місця проживання обвинуваченого, ризик переховування останнього та неявки до суду у разі перебування на волі є обґрунтованим.

Також, на думку колегії суддів, у даному випадку не зменшився та не перестав існувати й ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме можливості обвинуваченого незаконно впливати на свідків у даному кримінальному провадженні, оскільки всі свідки даного кримінального правопорушення є сусідами та знайомими обвинуваченого.

Отже, колегія суддів вважає висновок суду стосовно наявності щодо ОСОБА_8 вищевказаних ризиків вірним з огляду на позицію Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою може оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. Вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик переховування особи від правосуддя, який може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний та соціальний стан особи. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova (Бекчиєв проти Молдови). Як відображено у рішеннях ЄСПЛ, аргументи на користь і проти звільнення не можуть бути «загальними та абстрактними» (Boicencov. Moldova (Бойченко проти Молдови); Khudoyorovv. Russia (Худойоров проти Росії),), але повинні стосуватись специфічних фактів і особистих обставин заявника, які виправдовують його тримання під вартою Aleksanyan v. Russia (Алексанян проти Россії). При цьому враховується, що у звільненні (справа «Смірнови проти Росії»), особі може бути відмовлено через доведеність таких основних підстав, як: ризик неявки обвинуваченого на судовий розгляд (рішення ЄСПЛ від 10 листопада 1969 р. у справі «Штеґмюллер проти Австрії»); ризик перешкоджання з боку обвинуваченого, у випадку його звільнення, процесу здійснення правосуддя (рішення ЄСПЛ від 27 червня 1968 р. у справі "Вемгофф проти Німеччини".

Апеляційний суд, як і суд першої інстанції, враховує тяжкість кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_8 , а саме у вчиненні незакінченого замаху на вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним проникненням в тіло іншої особи, вчинене щодо особи, яка не досягла чотирнадцяти років, незалежно від її добровільної згоди (зґвалтування), тобто у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст.152 КК України, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років. Разом з цим, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у випадку визнання його винуватим у вчиненні злочину, не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування (справа «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року).

Таким чином, висновок суду, що ризик переховування ОСОБА_8 від суду не зменшився, і запобігання його настанню можливо виключно шляхом продовження тримання останнього під вартою, з урахуванням також неможливості винесення вироку у справі до спливу терміну тримання під вартою, підтверджуються наданими судом першої інстанції матеріалами та зроблені з належним дотриманням вимог процесуального законодавства, а доводи апеляційної скарги обвинуваченого про незаконність та необгрунтованість ухвали суду апеляційний суд вважає безпідставними.

Переглядаючи в апеляційному порядку оскаржувану ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2023 року апеляційний суд враховує також як усталену практику Європейського суду з прав людини що стосується порушення, статті 5, пункту 1 статті 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод (право на справедливий суд) у зв`язку з надмірно тривалим триманням обвинувачених під вартою та тривалим кримінальним провадженням, так і рішення у справі "Мясніков та Ульянов проти України" від 10 червня 2021 року, яким було констатовано порушення пункту 3 статті 5 Конвенції у зв`язку з надмірною тривалістю тримання заявника під вартою під час досудового розслідування. Оскільки на цей час судом першої інстанції ще не прийнято остаточного рішення й судовий розгляд триває, а також з огляду на положення ст. 28, ч.1 ст. 318 КПК України і ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на дотримання розумних строків розгляду цього кримінального провадження та вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

Оскільки тривалість перебування обвинуваченого під вартою сама по собі не може слугувати безумовною підставою для прийняття рішення про зміну запобіжного заходу і підлягає врахуванню у сукупності з іншими обставинами, передбаченими ст. 177 та ст. 178 КПК України, апеляційний суд не вбачає підстав за результатами апеляційного розгляду для зміни запобіжного заходу ОСОБА_8 з тримання під вартою на домашній арешт та приходить до висновку, що приймаючи рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку тримання під вартою, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, дані про особу обвинуваченого, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Будь-яких порушень КПК України при постановленні оскарженої ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому колегія суддів вважає необхідним ухвалу суду залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 183, 194, 331, 405, 407, 419 КПК, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2023 року про продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст.152 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

________________ ________________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3