ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/1303/23 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1913/23 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Умисне вбивство
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2023 року, якою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст. 115 КК України, продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою,-

УСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк тримання під вартою до 60 днів, тобто до 28.01.2024 року.

У задоволенні клопотання захисника обвинуваченого про зміну запобіжного заходу відмовлено.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції вказав на те, що на даний час є встановленим існування ризиків, передбачених п.п. 1,5 ч.1 ст.177 КПК України, саме те, що ОСОБА_8 може переховуватися від органів досудового розслідування та суду; вчинити інше кримінальне правопорушення; та недостатність підстав для застосування більш м`яких альтернативних запобіжних заходів для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2023 року про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , та змінити запобіжний захід на домашній арешт, у будь-якому вигляді, що суд вважатиме за необхідне.

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що обраний судом першої інстанції запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 повністю втратив свою необхідність. А ті ризики, на які вказує сторона обвинувачення (переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на свідків; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується), взагалі не обґрунтовані, не підтверджуються жодними матеріалами кримінального провадження та навпаки спростовуються.

Щодо ризику переховуватися від органів досудового розслідування або суду зазначає, що ОСОБА_8 від працівників правоохоронних органів не переховувався. Під час проведення першочергових та інших слідчих дій не чинив опору та надавав свідчення з приводу підозри відносно нього, обвинувачений є раніше не судимою особою, яка має міцні соціальні зв`язки. Наголосив, що лише тяжкістю покарання не може обґрунтовуватись ризик переховування. На думку сторони захисту, такий запобіжний захід як домашній арешт достатньою мірою здатен запобігти вчиненню обвинуваченим вказаного ризику.

Зазначає, що ризику незаконного впливу на свідків немає, адже він виключений з врахуванням наданих заяв, як свідків, так і потерпілого які говорять, що це було необережне нанесення тілесних ушкоджень та ніякого конфлікту не було, в матеріалах справи немає жодного доказу тяжкості кваліфікації саме за статтею замах на вбивство і тільки сторона обвинувачення, ґрунтуючись на припущеннях, що несумісні з кримінальним провадженням, наполягає на запобіжному заході, який застосовуються у виключних випадках.

Також зазначає, що ризик вчинити інше кримінальне правопорушення спростовується тим фактом, що особа за стільки років свого життя жодного разу не притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності.

Захисник звертає увагу на те, що обвинувачений все життя знаходиться в Україні, має сталі зв`язки за місцем проживання, ніколи не обвинувачувався та не відбував покарання за будь-якими кримінальними звинуваченнями, ніколи не був охарактеризований як такий, що може скоїти кримінальне правопорушення, майновий стан підтверджується витратами на життя.

Наголосив, що потерпілий самостійно надав свідчення, що все трапилося з необережності та легкі тілесні ушкодження повністю нівельовані.

Заслухавши доповідь судді, думку захисника, який просив задовольнити апеляційну скаргу, думку прокурора, який вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченими статтею 177 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Як убачається з наданих матеріалів та встановлено судом, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.1 ст.115 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, за яке законом України про кримінальну відповідальність передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років.

Виходячи із фактичних обставин пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення, його специфіки, яке стосується злочину проти життя та здоров`я особи, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого, не є безпідставними висновки суду першої інстанції, що заявлені ризики існують. При цьому, існує реальний ризик, що знаючи, яке кримінальне покарання йому загрожує, він може вдатися до втечі та переховуватися від суду.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо продовження існування ризиків, передбачених п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Таким чином, зважаючи на тяжкість злочину, який інкримінується ОСОБА_8 , суспільну небезпечність та покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, а також те, що обвинувачений ОСОБА_8 офіційно не працевлаштований, постійного джерела доходів та міцних соціальних зв`язків не має, колегія суддів вважає, що ризики, передбачені п.п. 1, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які стали підставою для обрання запобіжного заходу, доведені прокурором, не зникли та продовжують існувати, та виправдовують тримання останнього під вартою.

За таких обставин, посилання сторони захисту на недоведеність існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відомості, що є наявними в матеріалах кримінального провадження свідчать про протилежне, а їх наявність об`єктивно спростовує апеляційні доводи про недоведеність ризиків щодо переховування від органів досудового розслідування та суду, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду щодо продовження обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , оскільки саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в повній мірі відповідає меті його застосування забезпеченню виконання покладних на нього процесуальних обов`язків та запобіганню спробам вчинити дії, передбачені частиною 1 статті 177 КПК України.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 та відсутності підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника обвинуваченого.

Керуючись ст.ст. 404, 405,407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2023 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у виді тримання під вартою залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді: