Дата документу 19.12.2023 Справа № 337/1076/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1288/23 Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №337/1076/23Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.15, ч.4 ст.186 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2023 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 28 серпня 2023 року (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 01 вересня 2023 року), яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрований у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.4 ст.186 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 21.02.2023 року приблизно об 11 год. 45 хв., діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, в період дії правового режиму воєнного стану в Україні, перебуваючи на ринку «Лахтінський» по просп.Ювілейному, 27-29 у м.Запоріжжі, де знаходився автомобіль ОСОБА_9 «Ford Transit», д.н.з. НОМЕР_1 , скориставшись тим, що автомобіль був не зачинений та впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно викрав з кузову автомобіля належне ФОП ОСОБА_10 майно вартістю 1 708,64 гривень та направився на вихід з ринку. Однак його дії були помічені сторонніми особами, які вимагали у ОСОБА_8 припинити незаконні дії. ОСОБА_8 , не зважаючи на те , що його дії виявлені, продовжував заволодіння майном та намагався покинути місце злочину, утримуючи при собі викрадене майно, але був зупинений працівниками поліції. Тим самим ОСОБА_8 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.15, ч.4 ст.186 КК як закінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно в умовах воєнного стану.

Йому призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.71 КК шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 11.05.2021 року призначено остаточне покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, запобіжний захід та речові докази.

В апеляційній скарзі обвинувачений просив вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким перекваліфікувати його дії на закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинений повторно. Свої вимоги мотивував тим, що передбаченого ч.4 ст.186 КК кримінального правопорушення він не вчиняв, оскільки майно потерпілого викрав таємно, а не відкрито. Обвинувачений вказує, що зупинився на першу вимогу працівників поліції, ніхто його не наздоганяв, не кликав, відтак, його дії були непомітними для оточуючих. Даний факт, на думку апелянта, також підтверджується тим, що свідки не заперечували, що на ОСОБА_8 була куртка з одягненим на голову капюшоном. Відтак, він не міг чути і бачити, що відбувається позаду нього. Крім того, обвинувачений жодним чином не скористався правовим режимом воєнного стану, оскільки тривог та обстрілів не було, всі працівники ринку займалися буденними справами. За таких обставин обвинувачений наполягає на перекваліфікації його діянь та призначенні йому покарання за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК у значно меншому розмірі.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого та захисника, які повністю підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги обвинуваченого та наполягали на її задоволенні; прокурора, яка заперечила проти апеляційної скарги та просила вирок залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі обвинуваченого обставини викрадення ним належного потерпілому майна не заперечуються. Фактично апелянт не погодився із висновком суду першої інстанції про вчинення ним відкритого викрадення.

При цьому обвинувачений виходив з того, що його дії були непомітними для оточуючих та вимагав перекваліфікувати його дії з ч.2 ст.15, ч.4 ст.186 КК на ч.2 ст.185 КК, оскільки останній вважав, що викрав майно таємно, а не відкрито.

Проте, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів не може погодитися із такими доводами та вимогами обвинуваченого виходячи з такого.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що районний суд ретельно перевірив доводи сторони захисту, аналогічні тим, що викладені в апеляційній скарзі. Зазначені у вироку мотиви про визнання цих доводів безпідставними, колегія суддів вважає обґрунтованими і такими, що кореспондують дослідженим у судовому засіданні доказам.

Судом першої інстанції враховано, що для притягнення особи до кримінальної відповідальності за ст.186 КК має бути встановлено і доведено, що особа усвідомлювала те, що майно, яким вона заволодіває, є чужим для неї, свої дії вона вчиняє у присутності потерпілого або інших осіб, її дії помічені й оцінюються іншими як протиправні, а також передбачала суспільно небезпечні наслідки своїх протиправних дій і бажала їх настання.

Дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж.

Будучи допитаними під час судового розгляду свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 і ОСОБА_13 пояснили, що вони помітили факт викрадення ОСОБА_8 майна з автомобіля та намагалися зупинити його злочинні дії своїми криками, а саме: «Стій, зупинись», «тримай вора» тощо . З їх пояснень встановлено, що вони кричали дуже голосно і їх чули багато оточуючих людей, в тому числі, на їх думку, чув і обвинувачений ОСОБА_8 , про що свідчить його поведінка. Останній після криків свідків не зупинився, не припинив вчиняти викрадення майна, а збільшив швидкість бігу, таким чином намагаючись відірватися від переслідувачів та покинути місце злочину з викраденим майном.

Згідно показань свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_12 всупереч доводам апелянта, що його ніхто не наздоганяв, пояснили, що вони побігли за злочинцем разом з іншими людьми. Обвинувачений від них тікав.

Крім того, судова колегія вважає обґрунтованими висновки районного суду про доведеність поза розумним сумнівом, що ОСОБА_8 чув і усвідомлював, що його умисні дії з таємного викрадення майна були помічені сторонніми особами, які вимагали у нього припинити протиправні. Обвинувачений, незважаючи на те, що його дії виявлені, продовжував вже відкрите заволодіння майном та намагався покинути місце злочину, утримуючи при собі викрадене майно. Вказані обставини також підтверджено і проведеними за участі свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 слідчими експериментами.

Вимогу апеляційної скарги ОСОБА_8 щодо зміни кваліфікації вчинених ним протиправних дій мотивовано відсутністю заперечень з боку свідків щодо одягненого на голові обвинуваченого капюшону. Таким чином, на думку апелянта, він об`єктивно не міг бачити і чути, що відбувається позаду.

До вказаних доводів обвинуваченого на обґрунтування своєї вимоги апеляційний суд ставиться критично з огляду на наступне. Протилежні до вказаних аргументів сторони захисту висновки районного суду підтверджуються, зокрема поведінкою обвинуваченого, відомості щодо отримано внаслідок проведення вказаних вище слідчих експериментів та з показань свідків.

Суд першої інстанції слушно зазначив, що крики свідків з вимогою до обвинуваченого припинити його незаконні дії були доволі гучними, про це свідчать і показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які виконуючи свої службові обов`язки по патрулюванню і перебуваючи за кілька сот метрів від місця вчинення злочину, чули з території ринку крики (голоси чоловічі та жіночі) з вимогою зупинити злочинця.

Апеляційний суд підкреслює, що підтвердженням висновків суду першої інстанції про доведеність факту усвідомлення ОСОБА_8 , що його злочинні дії було викрито оточуючими, є поведінка обвинуваченого, а саме: те, що він після криків свідків з вимогою припинити незаконні дії, почав втікати з місця злочину з викраденим майном.

Доводи обвинуваченого про те, що його протиправні дії підлягають кваліфікації за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК, оскільки він жодним чином не скористався правовим режимом воєнного стану апеляційний суд вважає непереконливими.

Відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який продовжено та діє до теперішнього часу.

Закінчений замах на злочин обвинувачений вчинив 21.02.2023 року, тобто в період дії введеного в Україні воєнного стану.

Аргументи обвинуваченого щодо відсутності обстрілів під час вчинення ним закінченого замаху на вчинення злочину жодним чином не свідчать ні про припинення правового режиму воєнного стану, ні про необхідність ігнорування судом передбаченої саме ч.4 ст.186 КК кваліфікуючої обставини «в умовах воєнного стану» під час правової оцінки дій ОСОБА_8 у даному кримінальному провадженні.

Судова колегія констатує, що висновок районного суду про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні передбаченого ч.2 ст.15, ч.4 ст.186 КК кримінального правопорушення було зроблено на підставі з`ясування усіх передбачених ст.91 КПК обставин, які підтверджено дослідженими, перевіреними під час судового розгляду та оціненими відповідно до ст.94 КПК доказами.

Не вбачає судова колегія й підстав для призначення ОСОБА_8 менш суворого покарання, ніж визначив суд першої інстанції. Адже за ч.2 ст.15, ч.4 ст.186 КК йому призначено мінімальний розмір покарання, передбачений санкцією даної статті. На підставі ж ст. 71 КК призначено остаточне покарання в розмірі наближеному до мінімально можливого. А тому приймаючи до уваги, що ОСОБА_8 раніше тричі притягався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічних корисливих злочинів проти власності, даний злочин ним вчинено в період іспитового строку за попереднім вироком суду, призначене йому покарання у відповідності до положень ст.ст. 50, 65 КК є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено обставин, які були б підставами для сумніву в законності й обґрунтованості вказаних висновків суду першої інстанції щодо винуватості ОСОБА_8 і кваліфікації його дій.

Отже, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування чи зміни судового рішення не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, то апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 28 серпня 2023 року (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 01 вересня 2023 року) щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4