Номер провадження: 11-кп/813/1069/24
Справа № 508/1043/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1 Доповідач ОСОБА_2
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.02.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні виділені матеріали кримінального провадження №0000030 від 10.03.2020 року заапеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 17.01.2024 року про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, щодо:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у с. Романівка Одеської області, громадянина України, маючого середньо-спеціальну освіту, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого за ч.4 ст.187, п.6 ч.2 ст.115 КК України, -

встановив:

Суворовським районним судом м. Одеси розглядається кримінальне провадження №0000030за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.187, п.6 ч.2 ст.115 КК України.

Ухвалою місцевого суду від 17.01.2024 року задоволено клопотання прокурора та в порядку ст.331 КПК України обвинуваченому ОСОБА_5 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, строком до 16.03.2024 року.

Цією ж ухвалою відмовлено в задоволенні клопотання захисника про зміну запобіжного заходу на більш м`який.

Мотивуючи прийняте рішення про продовження строку тримання під вартою, районний суд врахував дані про особу ОСОБА_5 , який обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.187, п.6 ч.2 ст.115 КК України, кожен з яких є особливо тяжким та за які передбачено покарання у виді позбавлення волі понад десять років, а також послався на існуючі ризики, передбачені ст.177 КПК України, які були враховані при обранні запобіжного заходу, які на даний час існувати не перестали та не відпали.

Не погоджуючись з ухвалою суду обвинувачений подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою обрати йому запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, а саме домашній арешт у певний період доби.

Обвинувачений посилається на відсутність обґрунтованої підозри та відсутність доказів, які підтверджують винуватість у вчиненні злочинів та відповідно ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Зокрема обвинувачений зазначає наступне:

- ухвала суду не відповідає вимогам ст.372 КПК;

- прокурор вручив обвинуваченому клопотання за 10 хвилин до судового засідання, що є порушенням його права на захист;

- судом не враховано його соціальні зв`язки та факт його перебування під вартою більше трьох років;

- суд не надав оцінку кожному доказу по справі та постановив незаконне рішення, не мотивувавши належним чином неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Разом з апеляційною скаргою обвинуваченим подано клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, яке мотивоване тим, що копію ухвали місцевого суду від 17.01.2024 року судом йому не вручалась і отримав від її від свого захисника 29.01.2024 року, що і стало причиною пропуску строку на апеляційне оскарження.

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України (далі - КПК) розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Апеляційний розгляд проведено за відсутністю обвинуваченого ОСОБА_5 , який не клопотав про забезпечення його участі під час апеляційного розгляду, а також його захисника. Також розгляд проведено без участі прокурора, який не звертався з клопотанням про здійснення розгляду за його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Щодо клопотання обвинуваченого про поновлення строку на апеляційне оскарження, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 395 КПК, апеляційна скарга на ухвалу суду подаються протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Відповідно до ч. 3 ст. 395 КПК, якщо ухвалу суду або слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, або якщо вирок було ухвалено без виклику особи, яка його оскаржує, в порядку, передбаченому ст. 382 цього Кодексу, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Колегією суддів встановлено, що розгляд клопотання прокурора відбувся 17.01.2024 року, участь в якому приймали захисник ОСОБА_6 та обвинувачений ОСОБА_5 .

За твердженням обвинуваченого ухвала ним отримана 29.01.2024 року від захисника, а даних які спростовують ці доводи виділені матеріали справи не містять.

29.01.2024 року обвинувачений звернувся з апеляційною скаргою.

З огляду на встановлені обставини, враховуючи що обвинувачений отримав копію ухвали суду поза межами строку на апеляційне оскарження, колегія суддів приходить до висновку про наявність поважних причин пропуску строку, а тому цей строк підлягає поновленню, що забезпечить доступ обвинуваченого до правосуддя.

Що стосується доводів щодо незаконності оскарженої ухвали суду, апеляційний суд зазначає наступне.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі - КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ст. 331 КПК до спливу двомісячного строку з дня застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому Главою 18 КПК. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовую, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК та за результатами розгляду клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, прийняв обґрунтоване та законне рішення.

Апеляційний суд зазначає, що дійсно, запобіжний захід у виді тримання під вартою не є покаранням за злочин, а його мета - дійсно забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченої особи.

Незалежно від законодавчих змін та особливостей періоду, процедура застосування до особи запобіжних заходів завжди має відповідати правовим принципам, які є універсальними і підлягають до застосування у будь-якій демократичній країні, де панує верховенство права, а саме: презумпція невинуватості; презумпція свободи та імператив поваги до людської гідності.

Комітет міністрів Ради Європи та Європейський комітет з питань запобігання катуванням чи нелюдському, або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню зазначають: відповідальним за велику кількість осіб, яких держава тримає під вартою, є загальний світогляд працівників правоохоронних і судових органів (Рішення ЄСПЧ «Сукачов проти України»).

Європейські комітети рекомендують: зменшувати до мінімуму застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою під час досудового слідства; якнайширше застосовувати альтернативні триманню під вартою запобіжні заходи; ретельно описувати обставини, за яких може бути обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Дотримання таких стандартів є важливим питанням для нашої держави, оскільки безпосередньо впливає на перспективу членства в ЄС, авторитет України на міжнародній арені та цивілізований шлях розвитку країни загалом.

Водночас колегія суддів звертає увагу, що ЄСПЛ неодноразово наголошував, що має існувати пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують та метою, яку прагнуть досягти, бо не буде відповідного балансу, якщо на особу покладено надмірний тягар (рішення від 23.09.1982 у справі «Єпорронг та Льон рот проти Швеції»).

Таким чином, слід вважати, що запобіжний захід має бути обрано/продовжено із врахуванням всіх обставин кримінального правопорушення, встановлених ризиків та конкретної особи, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненому.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, оскільки менш суворі запобіжні заходи можуть виявитися нездатними для забезпечення належної процесуальної поведінки останнього та виконання покладених на нього обов`язків.

Колегія суддів наголошує, що на даній стадії не вправі вдаватися у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченому дій та давати оцінку обґрунтованості обвинувачення, оскільки остаточна оцінка доведеності обвинувачення у відповідності до вимог закону, буде дана лише за наслідками судового розгляду справи в суді першої інстанції, за результатами повного дослідження всіх доказів.

За таких обставин, доводи обвинуваченого щодо необґрунтованості обвинувачення, та відсутність доказів доведеності його вини, на даній стадії є безпідставними. Також, необґрунтованими доводами визнаються посилання щодо не дослідження доказів місцевим судом, оскільки предметом розгляду було клопотання прокурора, а не дослідження доказів по справі.

Апеляційний суд вважає, що тяжкість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_5 , а також існування ризиків переховування обвинуваченого від суду, та можливості вчинення інших кримінальних правопорушень, виправдовують продовження застосування найсуворішого запобіжного заходу відносно обвинуваченого та дають апеляційному суду можливість прийти до висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Наведені вище обставини в своїй сукупності, на думку апеляційного суду, в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинуваченого ОСОБА_5 від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», Суд зазначив: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставини даного кримінального провадження, в тому числі і дані про особу обвинуваченого, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_5 може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК.

Враховуючи обставини інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_5 злочинів, дані про особи обвинуваченого, який не має міцних соціальних зв`язків, апеляційний суд також вважає, що існує ризик того, що обвинувачений може вчинити інші кримінальні правопорушення, про що вірно зазначено в оскарженій ухвалі.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що в даному кримінальному провадженні існує реальний ризик, передбачений п.5 ч.1 ст.177 КПК.

Також, не виключається ризик можливого впливу на потерпілу сторону, свідків та інших учасників процесу у кримінальному провадження, оскільки на даний час зазначені особи не допитані судом, а тому можливо, у разі зміни обвинуваченому запобіжного заходу, він буде вчиняти дії щодо тиску на осіб задля зміни ними своїх показів на його користь.

Доводи обвинуваченого про відсутність підтвердження існування ризиків апеляційний суд визнає безпідставними, оскільки ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

Колегія суддів визнає не обґрунтованими доводи обвинуваченого щодо невідповідності рішення суду вимогам ст.372 КПК, оскільки ухвала суду містить, вступну, мотивувальну та резолютивну частини, з посиланням на відповідні статті, з якими закон пов`язує право суду на продовження особі відповідного запобіжного заходу.

Щодо посилань обвинуваченого на порушення його прав, оскільки клопотання прокурора йому вручене за 10 хвилин до судового засідання, апеляційний суд зазначає, що у разі наявності такої обставини, обвинувачений та його захисник не були позбавлені права заявити клопотання про оголошення перерви в судовому засіданні з метою надання можливості ознайомлення з клопотанням. Водночас на клопотанні прокурора, міститься підпис обвинуваченого про отримання клопотання, але не зазначено час, що позбавляє можливості переконатися в достовірності доводів обвинуваченого в цій частині. Крім того, можливе несвоєчасне вручення обвинуваченому клопотання не може слугувати безумовною підставою для скасування рішення суду.

Оскільки доводи обвинуваченого про незаконність ухвали суду про продовження строку тримання під вартою не знайшли свого підтвердження, апеляційний суд не знаходить підстав для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою, а захисником у свою чергу не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування його під вартою.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а обвинувачений або його захисник не позбавлений можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та скасування ухвали суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 422, 422-1, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

задовольнити клопотання обвинуваченого ОСОБА_5 про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 17.01.2024 року

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 17.01.2024 року, якою продовжено строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 , у кримінальному провадженні №0000030 від 10.03.2020 року- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4