Житомирський апеляційний суд
Справа №285/4269/21 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.78 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2023 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі судове провадження №285/4269/21 за апеляційною скаргою прокурора Звягельської окружної прокуратури ОСОБА_8 на ухвалу Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 11.08.2023,

В С Т А Н О В И В:

ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 11.08.2023, задоволено заяву засудженого ОСОБА_7 та звільнено ОСОБА_7 від призначеного вироком Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 25.07.2022 покарання, у зв`язку із закінченням іспитового строку.

Свої висновки суд першої інстанції обґрунтував тим, що засуджений ОСОБА_7 за час перебування на обліку в Новоград-Волинському МРВ філії ДУ «Центр пробації» у Житомирській області, в цілому додержувався процесуальних зобов`язань, покладених на нього судом у зв`язку зі звільненням від відбування покарання за вироком від 26.07.2022 з випробуванням та виконував покладені на нього обов`язки, порушень не допускав, а тому підлягає звільненню від призначеного покарання у зв`язку із закінченням іспитового строку.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, як незаконну, та постановити нову ухвалу, якою заяву ОСОБА_7 про звільнення від призначеного судом покарання у зв`язку із закінченням іспитового строку залишити без задоволення. При цьому, звертає увагу, що на момент розгляду у суді заяви ОСОБА_9 про звільнення від призначеного судом покарання у зв`язку із закінченням іспитового строку судом встановлено факт, що на досудовому розслідуванні, процесуальне керівництво якого здійснює Дніпропетровська обласна прокуратура, знаходиться кримінальне провадження №000035 від 30.09.2022 за ч.5 ст.27, ч.3 ст.362, ч.2 ст.27, ч.1 ст.366, ч.2 ст.28, ч.1 ст.366, ч.2 ст.27, ч.1 ст.204, ч.2 ст.28, ч.1 ст.204 КК України, однак незважаючи на цей факт судом не враховано змісту ч.3 ст.78 КК України та п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 (надалі по тексту - Постанова) від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання визначено», та задоволено вищевказану заяву, тим самим звільнено засудженого ОСОБА_9 від призначеного судом покарання. Зазначає, що представник органу пробації у судовому засіданні зазначила, що вони не звертались до суду з поданням про звільнення від призначеного судом покарання у зв`язку із закінченням іспитового строку засудженого ОСОБА_9 . Посилається на те, що передчасне звільнення засудженого ОСОБА_9 від покарання за вироком від 26.07.2022 унеможливить застосування судом першої інстанції ст.ст.71, ч.3 ст.78 КК України в разі визнання ОСОБА_9 винним у вчиненні під час іспитового строку нового кримінального правопорушення у кримінальному провадженні №000035.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, який просив апеляційну скаргу задовольнити, засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 , які заперечили щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження і особової справи ОСОБА_7 , доводи апеляційної скарги, а також ухвалу суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ст.370 КПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим та ґрунтуватись на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону.

Як вважає суд апеляційної інстанції, зазначених вимог закону судом першої інстанції було дотримано.

Статтею 78 КК України регламентовано правові наслідки звільнення від відбування покарання з випробуванням, які полягають у тому, що після закінчення іспитового строку засуджений, який виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового злочину, звільняється судом від призначеного йому покарання. У разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.

З огляду на ч.2 ст.165 КВК України, після закінчення іспитового строку засуджений, який виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового злочину, за поданням уповноваженого органу з питань пробації звільняється судом від призначеного йому покарання, контроль за його поведінкою припиняється і засуджений знімається з обліку в зазначеному органі.

Виходячи зі змісту вказаних правових норм, підставою звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, є комплекс елементів, дотримання яких свідчить про виконання засудженим вимог ст.75 КК України та можливість застосування до нього ст.78 КК України.

Зокрема, такими елементами є закінчення іспитового строку, який визначений конкретними часовими межами, перебування засудженого протягом іспитового строку під контролем органів, зазначених в ч.4 ст.76 КК України, виконання засудженим покладених на нього вироком суду обов`язків, передбачених ст.76 КК України, а також обов`язок не вчинити протягом іспитового строку нового злочину.

Недотримання будь-якої із вищезазначених умов вказує на порушення засудженим положень ст.75 КК України щодо звільнення його при ухваленні вироку від відбування покарання з випробуванням та не дає підстав для застосування ст.78 КК України навіть у разі закінчення визначеного судом терміну іспитового строку.

В ході апеляційної перевірки матеріалів судового провадження №285/4269/21 встановлено те, що вироком Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 26 липня 2022 року ОСОБА_7 засуджений за ч.1 ст.119, ч.2 ст.296, ч.1 ст.70 КК України на 5 (п`ять) років позбавлення волі з іспитовим строком 1 (один) рік.

У відповідності до матеріалів провадження, строк відбування покарання ОСОБА_7 закінчився 26.07.2023 і тому ОСОБА_7 звернувся до суду з заявою про звільнення останнього від покарання, призначеного вироком Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 26 липня 2022 року, у зв`язку із закінченням іспитового строку засудженого.

На підставі зазначеної заяви, суд першої інстанції прийшов до висновку про можливість на підставі ч.1 ст.78 КК України звільнити ОСОБА_7 від призначеного покарання за закінченням іспитового строку, оскільки поведінка останнього свідчить про те, що він став на шлях виправлення.

З такими висновками погоджується і суд апеляційної інстанції.

Так, відповідно до ч.1 ст.78 КК України після закінчення іспитового строку засуджений, який виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового злочину, звільняється судом від призначеного покарання.

Так, згідно зі ст.62 Конституції України та п.2 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Однією з загальних засад кримінального провадження, встановленою статтею 17 КПК України, є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, відповідно до якої, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Отже, будь-яке втручання у права людини має ґрунтуватися на положеннях закону, тобто відповідати принципу законності, який передбачає абсолютний правовий захист та є засадничим компонентом правової системи.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 22.04.2010 у справі «Фатуллаєв проти Азербайджану» зазначив, що презумпція невинуватості, втілена в п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є одним із елементів справедливого кримінального судочинства, що забороняє передчасне висловлювання як самим судом, так і представниками інших органів влади думки, що особа, яка «обвинувачується у кримінальному злочині», є винною до того, як це доведено в законному порядку. ЄСПЛ послідовно дотримується підходу, відповідно до якого принцип презумпції невинуватості порушується, якщо судове рішення або твердження офіційної особи щодо особи, яка обвинувачується в скоєнні злочину, схиляє до думки про те, що вона винна до того, як її винуватість була встановлена в законному порядку.

Як зазначив Конституційний Суд України в абзацах другому, третьому підпункту 2.3 пункту 2 розділу II мотивувальної частини Постанови від 27 червня 2016 року № KT19-№ 10/2016 - особливо важливо, щоб державні органи та їх посадові особи дотримувалися презумпції невинуватості, щоб останні утримувалися від поводження з особою як зі злочинцем доки особу не буде визнано винною у вчиненні злочину рішенням суду, що набрало законної сили, та відповідно до процедури, встановленої законом.

Конституційний принцип презумпції невинуватості є захист особи, стосовно якої здійснюється/здійснювалось кримінальне провадження, від будь-яких виявлених у зв`язку із цим форм осуду від публічної влади, унаслідок чого піддано сумніву непричетність такої особи до вчинення кримінального правопорушення, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. За частиною першою статті 62 Конституції України лише обвинувальний вирок суду є тим судовим актом, у якому повинна бути встановлена винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, тому інші акти публічної влади не можуть містити жодних позицій щодо винуватості особи, навіть у вигляді припущень стосовно такої винуватості (абзац другий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини); необґрунтоване кримінальне переслідування є посяганням на гарантоване статтею 28 Конституції України право кожного на повагу до його гідності (абзаци другий четвертий підпункту 2.3 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 8 червня 2022 року № 3-р(II)/2022)

У Рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.2008 року в справі «Хужин та інші проти Росії», Європейський суд з прав людини «нагадує, що положення §2 статті 6 Конвенції спрямоване на те, щоби убезпечити обвинувачену особу від порушень її права на справедливий процес упередженими твердженнями, що тісно пов`язані з розглядом її справи в суді. Презумпція невинуватості, закріплена в §2 статті 6, є одним із елементів справедливого судового розгляду, про який зазначається у §1 статті 6 Конвенції (AllenetdeRibemontv. France, §35). Цей принцип забороняє формування передчасної позиції суду, в якій би відображалася думка про те, що особа, обвинувачена у вчиненні злочину, є винуватою ще до того, коли її вина буда доведена відповідно до закону (Minelliv. Switzerland). Суд чітко дотримується тієї позиції, що презумпція невинуватості порушується у випадку, коли судове рішення або твердження посадової особи стосовно обвинуваченого відображає думку про те, що вона є винуватою, тоді як її вина не була попередньо доведена відповідно до закону. Вагоме розрізнення має проводитись між твердженнями про те, що особа лише підозрюється у вчиненні певного злочину, і відвертим визнанням того, що особа його вчинила. Суд неодноразово наголошував на важливості вибору слів у твердженнях посадових осіб про обвинуваченого (Bohmerv. Germany, §§54, 56; Nestakv. Slovakia, §§88-89)...».

Крім того, аналогічне трактування поняття презумпції невинуватості міститься в Рішенні Європейського суду з прав людини від 10.12.2009 року (остаточне 10.03.2010 року) в справі «Шагін проти України»: «…Суд повторює, що принцип презумпції невинуватості, закріплений у пункті 2 статті 6 Конвенції, є одним з аспектів права на справедливий судовий розгляд кримінальної справи, гарантованого пунктом 1 статті 6 (див. рішення у справі «Альне де Рібемон проти Франції» (Allenet de Ribemont v. France) від 10 лютого 1995 року, п. 35, серія A, N 308). Цей принцип не лише забороняє передчасне висловлення думки самим судом про те, що особа, «яку обвинувачено у вчиненні злочину», є винною, тоді як це ще не доведено відповідно до закону, … стосовно проваджень, що тривають, у кримінальних справах і які … визначають наперед оцінку фактів компетентним судовим органом. Таким чином, слід принципово розрізняти повідомлення про те, що когось лише підозрюють …, або ж обвинувачують у вчиненні злочину, … та чітку заяву, зроблену за відсутості остаточного вироку, про те, що особа вчинила злочин (див. рішення у справі «Ісмоїлов та інші проти Росії» (Ismoilov and Others v. Russia), N 2947/06, п. 166, від 24 квітня 2008 року)...».

Даний перелік Рішень Європейського суду з прав людини щодо порушення презумпції невинуватості не є вичерпним і свідчить про те, що дотримання презумпції невинуватості є вкрай важливим і недотримання якої є наслідком порушення п. 2 ст. 6 Конвенції Ради Європи «Про захист прав людини і основоположних свобод» від 04.11.1950 року, ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України.

Отже, будь-яке втручання у права людини має ґрунтуватися на положеннях закону, тобто відповідати принципу законності, який передбачає абсолютний правовий захист та є засадничим компонентом правової системи.

Під час апеляційного розгляду було встановлено, що на досудовому розслідуванні знаходиться відносно ОСОБА_7 кримінальне провадження №000035 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.5 ст.27, ч.3 ст.362, ч.2 ст.27, ч.1 ст.366, ч.2 ст.28 ч.1 ст.366, ч.2 ст.27, ч.1 ст.204, ч.2 ст.28, ч.1 ст.204 КК України, на який є посилання в апеляційній скарзі та ухвалі суду першої інстанції (що є фактично основним апеляційним доводом прокурора), процесуальне керівництво якого здійснює Дніпропетровська обласна прокуратура, та остаточного рішення за вказаним кримінальним провадженням наразі немає, натомість триває лише досудове розслідування даного кримінального провадження, тобто відсутній належний вирок суду, яким було б визнано винним та засуджено ОСОБА_7 за вчинення зазначених кримінальних правопорушень. Крім того, відсутні будь-які дані про обставини кримінального правопорушення, зокрема періоду його можливого вчинення, що також має значення для встановлення факту вчинення нового кримінального правопорушення саме під час іспитового строку. З огляду на вищевикладене, за відсутності обвинувального вироку суду не можна й стверджувати про те, що ОСОБА_7 скоїв вказане кримінальне правопорушення у період іспитового строку за вироком Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 26 липня 2022 року, а отже не можна й констатувати, що засуджений не виконував обов`язки, покладені на нього вироком та вчинив нові кримінальні правопорушення, а тому до нього не може бути застосовано положення ст.78 КК України, що було зроблено судом першої інстанції.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги є непереконливими та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу прокурора Звягельської окружної прокуратури ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 11.08.2023, якою задоволено заяву засудженого ОСОБА_7 та звільнено ОСОБА_7 від призначеного вироком Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 26.07.2022 покарання, у зв`язку із закінченням іспитового строку, - без змін.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді :