Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

16 жовтня 2023 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченої ОСОБА_6

захисника-адвоката ОСОБА_7

потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9

представника потерпілої адвоката ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції з власними технічними засобами представника потерпілої кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Осова Костопільського району Рівненської області, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , громадянки України, з середньою освітою, раніше не судимої, обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_8 , обвинуваченої ОСОБА_6 , захисника-адвоката ОСОБА_7 та прокурора на вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 11 липня 2022 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Костопільського районного суду Рівненської області від 11.07.2022 року ОСОБА_6 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, і призначено покарання чотири роки позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на три роки.

На підставі 75 КК України звільнено від відбування основного покарання з випробуванням іспитовим строком в два роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України: повідомляти органи з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання та періодично з`являтися для реєстрації в органи з питань пробації.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 36500 грн. в рахунок відшкодування майнової шкоди та 150000 грн. в рахунок моральної шкоди: на користь держави 12026.86 грн. процесуальних витрат на залучення експертів.

Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Як визнав доведеним суд, ОСОБА_6 08 листопада 2016 року близько 22 год, керуючи автомобілем "Volkswagen Transporter" д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вулиці Л.Українки, що в с. Яполоть Костопільського району Рівненської області, зі сторони с.Корчів`я в напрямку с.Малий Стидин Костопільського району Рівненської області, в порушення вимог пункту 2.3, підпункту б) та пункту 12.3 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року №1306, проявила неуважність до дорожньої обстановки, в момент виникнення перешкоди для руху заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди негайно не вжила і поблизу будинку АДРЕСА_2 , допустила наїзд на ОСОБА_11 , який знаходився на проїзній частині, і внаслідок ДТП загинув на місці події.

У поданих апеляційних скаргах:

Потерпілий ОСОБА_8 та прокурор вважають вирок незаконним та не обгрунтованим з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості вчиненого нею злочину внаслідок безпідставного застосування положень ст. 75 КК України. Вважають, що суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_6 , не повною мірою врахував ступінь і характер суспільної небезпеки вчиненого злочину, внаслідок якого настала смерть ОСОБА_11 , а також той факт, що обвинувачена у вчиненому не розкаялася, в добровільному порядку матеріальну і моральну шкоду потерпілим не відшкодувала, що, на їх думку, свідчить про неможливість виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства.

Просять вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 11 липня 2022 року щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання скасувати і ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винною за ч. 2 ст. 286 КК України й призначити покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки. В решті вирок залишити без зміни.

Обвинувачена ОСОБА_6 та захисник - адвокат ОСОБА_7 доводять, що стороною обвинувачення не було надано належних, достовірних і допустимих доказів на доведення вини ОСОБА_6 у скоєні інкримінованого їй злочину, а висновки суду, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки ОСОБА_6 не вчиняла даного злочину, не здійснювала наїзд на потерпілого, а була лише свідком його знаходження на проїжджій частині. Вказують і на порушення права ОСОБА_6 на захист, істотні порушення вимог КПК України при огляді транспортного засобу та ігнорування протилежних висновків експертів, що, на думку апелянтів, залишилося поза увагою суду і призвело до ухвалення незаконного вироку.

Просять вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 11 липня 2022 року скасувати та виправдати ОСОБА_6 в пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст.286 КК України у зв`язку з недоведеністю її вини у скоєнні кримінального правопорушення.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника - адвоката ОСОБА_7 , які просять скасувати вирок і призначити новий судовий розгляд кримінального провадження,та не визнають апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_8 і прокурора, доводи прокурора, потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та представника ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 на підтримання поданих ОСОБА_8 і прокурором апеляційних скарг, які вважають апеляційні скарги обвинуваченої та захисника безпідставними і просять їх відхилити, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційних скаргах апелянтів, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину, за який її засуджено, підтверджується сукупністю зібраних у провадженні доказів, розглянутих судом, яким дана правильна юридична оцінка, і є обґрунтованим.

Покликання обвинуваченої ОСОБА_6 та захисника щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, ненадання стороною обвинувачення належних і допустимих доказів винуватості ОСОБА_6 у вчиненому злочині, а також доводи ОСОБА_6 щодо відсутності в її діях порушень правил дорожнього руху, спростовуються зібраними у справі доказами і не є переконливими.

Як вбачається з показань ОСОБА_6 в суді першої інстанції, 08 листопада 2016 року близько 22 год. вона, перебуваючи в тверезому стані за кермом автомобіля марки Volkswagen Transporter д.н.з. НОМЕР_1 , їхала по вул. Л.Українки зі сторони с. Корчів`я в напрямку с. Малий Стидин Костопільського району Рівненської області зі швидкістю 40 км/год. На передньому пасажирському сидінні знаходився її чоловік - ОСОБА_12 , який під час руху автомобіля шукав в бардачку документи і не міг знайти, а тому вона почала допомагати їх шукати. У цей час син, який рухався іншим автомобілем позаду них, декілька разів блимнув фарами і вона зрозуміла, що треба зупинитися. Вийшовши з автомобіля за 50-60 м від потерпілого і підійшовши до нього, виявила, що на дорозі лежить чоловік, навколо його голови була кров. Вказала, що якби син не блимав фарами, то вона б не зупинилася, оскільки не відчувала під час руху автомобіля, що на щось наїхала. Після цього місце події не покидала, особисто зателефонувала знайомому працівнику Костопільського ВП ОСОБА_13 , після чого викликала швидку і поліцію.

За показаннями свідка ОСОБА_14 , який є працівником поліції Костопільського ВП, 08 листопада 2016 року ввечері, близько 22 год. до нього зателефонувала ОСОБА_6 , яка повідомила, що здійснила наїзд на людину. Дзвонила декілька разів, говорила швидко, схвильовано, неодноразово повторювала, що здійснила наїзд на людину. Він, зважаючи на отриману інформацію, направив на місце події слідчо оперативну групу, а ОСОБА_6 викликала швидку.

Відповідно до показань свідка ОСОБА_15 фельдшера швидкої допомоги, 08.11.2016 року на місці події було констатовано смерть особи чоловічої статі та нею надавалася допомога ОСОБА_6 , яка була збудженою, плакала і повідомила при цьому, що їхала за кермом автомобіля та збила людину.

Згідно протоколу огляду місця ДТП від 09.11.2016 року, місце дорожньо-транспортної пригоди знаходиться навпроти будинку №21, що на вул. Л.Українки в с. Яполоть Костопільського району Рівненської області. Автомобіль "Volkswagen Transporter" д.н.з. НОМЕР_1 знаходиться біля правого краю проїзної частини вул. Л.Українки, відстань від осей лівих коліс до лівого краю проїзної частини складає: переднє колесо - 5,2 м, заднє колесо - 5,1 м, відстань від осі лівого заднього колеса до голови трупа становить 49,2 м. Слід волочіння довжиною 6,9 м, який починається за 1,3 м від правого краю проїзної частини, і закінчується під трупом ОСОБА_11 . Шапка чорного кольору знаходиться на відстані 3,05 м від голови трупа та за 0,5 м від правого краю дороги. Із доданої до протоколу схеми вбачається, що труп ОСОБА_11 розміщений на проїжджій частині головою в напрямку руху автомобіля обвинуваченої, а із доданих фотознімків вбачається, що голова трупа ОСОБА_11 знаходиться в калюжі крові.

За висновком експерта №191 від 09.12.2016 року (том №1 а.с. 140-143), при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_11 виявлено відкриту черепно-мозкову травму з уламковим переломом кісток склепіння та основи черепа, частковим руйнуванням речовини головного мозку та крововиливами під його оболонки; закриту травму живота з тріщинами печінки; перелом кісток носа; садно та просторий крововилив у м`які тканини потиличної ділянки голови; дві рани, два синці обличчя; синець лівого плеча, садна кистей рук. Види ушкоджень (перелом, тріщини, крововиливи, садна, синці), властивості рани (щілиноподібна форма, нерівні зсаджені краї, горбкуваті стінки, тощо) вказують на спричинення їх із значною за силою дією тупих предметів і відносяться до категорії тяжких. Масивність, множинність, різноманітний характер тілесних ушкоджень, локалізація тілесних ушкоджень на різних та протилежних ділянках тіла в сукупності дають підставу стверджувати, що в даному випадку мала місце транспортна травма.

Вищенаведене в поєднанні з морфологічними властивостями переломів кісток черепа, з наявністю ознак загального різкого струсу тіла, у вигляді крововиливів у фіксуючо-підвішуючий апарат внутрішніх органів (зв`язки печінки, корені легень, ворота селезінки) дає підстави вважати, що на потерпілого було скоєно наїзд (удар виступаючими частинами) транспортним засобом.

Смерть ОСОБА_11 настала від відкритої черепно-мозкової травми з переломом кісток черепа та частковим руйнуванням речовини головного мозку, що підтверджується виявленими в ході проведення судово-медичного дослідження трупа вказаних ушкоджень ділянки голови, а також даними мікроскопічного дослідження шматочків внутрішніх органів з його трупа (вогнищеві субарахноїдальні крововиливи в корі головного мозку та поодинокі дрібно вогнищеві внутрішньо мозкові крововиливи в корі та стовбурі мозку).

Між спричиненням потерпілому внаслідок дорожньо - транспортної пригоди тілесних ушкоджень і настанням його смерті існує прямий причинно-наслідковий зв`язок.

Незадовго до настання смерті ОСОБА_11 у значній кількості вживав алкогольні напої, що підтверджується наявністю запаху алкоголю від порожнини та внутрішніх органів, а також результатом судово-токсилогічної експертизи крові з його трупа, при якому виявлений етиловий спирт в кількості 4,59 проміле, що стосовно живих осіб відповідає стану важкого отруєння етиловим алкоголем.

Відповідно до висновку комплексної судово-медичної та судової інженерної-транспортної експертизи №44/3.1-310/17 від 29.06.2017 року, травми, наявні в ОСОБА_11 , виникли прижиттєво, незадовго до настання смерті, та цілком могли утворитися у зазначений в наданих матеріалах кримінального провадження час дорожньо-транспортної пригоди 08.11.2016 року близько 22 год. Види та описані морфологічні особливості ушкоджень голови вказують на значну за силою дії тупих предметів (поверхонь), які за ступенем тяжкості тілесних ушкоджень відносяться до тяжких. Механізм нанесення тілесних ушкоджень: безпосередньо перед дорожньо-транспортною пригодою потерпілий ОСОБА_11 перебував на проїзній частині дороги в горизонтальному положенні на животі або в положенні, близькому до цього. Первинне контактування відбулося правими колесами (колесом) і нижньою частиною автомобіля з головою потерпілого (ймовірно по дотичній) з переїздом або неповним переїздом через цю ділянку по типу удару-стиснення і подальшим частковим переміщенням тіла по дорожньому покриттю, про що свідчать характерні пошкодження одягу до місця його виявлення, згідно протоколу огляду місця події. Смерть ОСОБА_11 настала від важкої відкритої черепно-мозкової травми з множинними переломами кісток склепіння і основи черепа, крововиливами під м`які оболонки головного мозку, розривами твердої мозкової оболонки та частковим руйнуванням речовини головного мозку. Отримані ОСОБА_11 в результаті ДТП тілесні ушкодження знаходяться в прямому причинного-наслідковому зв`язку із настанням його смерті (том 1 а.с.192-198).

Допитані в суді першої інстанції експерти ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , будучи приведеними до присяги та попередженими про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку, повністю підтвердили свій висновок. Експерт ОСОБА_16 показав, що травмування потерпілого відбулося в горизонтальному положенні, який лежав головою до напрямку руху, і смерть при таких ушкодженнях наступає миттєво. Ствердив, що зазвичай ДТП триває кілька секунд і при травмуванні кровотечі майже не відбувається, кровотеча відбувається коли тіло зафіксується. Враховуючи розмір рани (мала за розміром), слідів крові на автомобілі може і не бути. Експерт також зазначив, що відсутні дані, які б свідчили про повторний наїзд.

Висновки експертів є чіткими та категоричними і сумнівів у колегії суддів не викликають.

Що ж до суперечливих, на думку обвинуваченої ОСОБА_6 та сторони захисту, висновків експертів щодо положення потерпілого ОСОБА_11 в момент наїзду, то вони повністю усунуті шляхом допиту експертів в ході судового слідства.

Допитаний в суді першої інстанції судово медичний експерт ОСОБА_18 зазначив, що його висновок №191 від 09.12.2016 року про перебування ОСОБА_11 у вертикальному чи близькому до нього положенні на момент наїзду автомобілем був зроблений лише на підставі розтину трупа ОСОБА_11 , без будь - яких додаткових даних. Вказав, що різниця між його висновком та висновком комісійної експертизи щодо положення потерпілого в момент ДТП, сталася через недостатність необхідних даних.

Із змісту апеляційних вимог обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника адвоката ОСОБА_7 крім іншого, вбачається, що вони, фактично, порушують питання про недотримання органом досудового розслідування під час розслідування кримінального провадження вимог КПК України, вказуючи, що докази, на яких ґрунтується обвинувальний вирок щодо ОСОБА_6 , є недопустимими, оскільки були отримані в період досудового розслідування, коли остання перебувала в статусі свідка, що потягло у свою чергу, на їхню думку, порушення прав людини і основоположних свобод. Це, зокрема, стосується відомостей про обставини дорожньо-транспортної пригоди, наданих ОСОБА_6 , як свідком, під час проведення слідчого експерименту від 08.11.2017 року. Зазначені докази були використані, як вихідні дані, при проведенні експертиз, що, на їхню думку, суперечить положенням ст. 87 КПК України.

Кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, а, натомість, надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості, в порядку, передбаченому ст. 89 КПК.

Відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК України, ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ч. 1 ст. 18 КПК України, жодна особа не може бути примушена визнавати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, або примушена давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення, а відповідно до вимог частини другої цієї статті - кожна особа має право не говорити нічого з приводу підозри чи обвинувачення проти неї, у будь-який момент відмовитися відповідати на запитання, а також бути негайно повідомленою про ці права.

Тобто, законодавцем заборонено стороні обвинувачення вчиняти дії, спрямовані на примушування будь-якої особи до визнання винуватості, або говорити з приводу підозри чи обвинувачення, а вчинення дій всупереч цій забороні має визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.

Так, п. 6 ч. 2 ст. 87 КПК України (в редакції від 13 квітня 2012 року) передбачено, що суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод діяння з отримання показань від свідка, який надалі буде визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

Однак, зміст цієї норми права вказує на те, що вона має застосовуватися за умови, коли на час отримання показань від свідка вже існували дані, що його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим, але, всупереч наявності у такої особи права на мовчання та свободи від самовикриття, слідчий чи прокурор вчиняє дії, спрямовані на отримання показань від неї. Саме такі дії, а не власне факт отримання показань від свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим, мають визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.

З матеріалів провадження слідує, що ОСОБА_6 , викладаючи власну версію щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди, ствердила про відсутність своєї винуватості у її наслідках. Такі твердження слідчий, відповідно до вимог ч. 2 ст. 9 КПК України, зобов`язаний був всебічно, повно і неупереджено дослідити, та у разі їх підтвердження прийняти процесуальне рішення про закриття цього кримінального провадження за реабілітуючими обставинами.

З метою перевірки й уточнення наданих ОСОБА_6 відомостей щодо обставин ДТП за її згодою та за участю її захисника, статиста і понятих був проведений слідчий експеримент. Його проведенню передувало роз`яснення ОСОБА_6 права не свідчити проти себе і відмовитися давати показання, що можуть стати підставою для підозри чи обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення. Під час цієї слідчої дії ОСОБА_6 була надана можливість розповісти про обставини дорожньо транспортної пригоди, яка мала місце 08.11.2016 року, учасником якої вона була і в такий (законний) спосіб вплинути на вирішення справи стосовно себе, що не суперечить засаді верховенства права.

Матеріали кримінального провадження не містять даних, які б давали підстави вважати, що при проведенні слідчого експерименту слідчим були вчинені діяння, якими були б порушені права чи свободи ОСОБА_6 , або слідчий у будь-якій формі примушував би ОСОБА_6 до визнання своєї винуватості у ДТП. Не було у слідчого й достатніх даних вважати, що надалі ОСОБА_6 буде визнана підозрюваною чи обвинуваченою.

Тільки після отримання висновку судово інженерно транспортної експертизи №3.1- 916/17 від 27.11.2017 року, відповідно до якої ОСОБА_6 в момент виникнення перешкоди для руху мала технічну можливість запобігти ДТП, їй було оголошено про підозру.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим кодексом.

Таким чином судом, на думку колегії суддів, правомірно покладено в основу обвинувального вироку протокол проведення слідчого експерименту за участі ОСОБА_6 разом із планом-схемою та ілюстративною таблицею (том №1 а.с. 132-138), який проведено в порядку, визначеному КПК України, а, відтак, відсутні підстави вважати недопустимими доказами відомості про обставини дорожньо-транспортної пригоди, надані ОСОБА_6 , як свідком під час проведення слідчого експерименту.

Під час проведення слідчого експерименту ОСОБА_6 ствердила, що побачила перешкоду за 36,4 метри, а за 48,5 метра уже неможливо було розрізнити межу проїзної частини дороги та узбіччя,що узгоджується і з висновками ряду експертиз (том №1 а.с. 203209).

Із висновку інженерно-транспортної експертизи №3.1-916/17 від 27.11.2017 року (том №1 а.с. 203-209) слідує, що ОСОБА_6 мала можливість уникнути ДТП. У дорожній обстановці, яка наведена в наданих на експертизу вихідних даних, дії водія автомобіля "Volkswagen Transporter" д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_6 не відповідають вимогам п.12.3 ПДР України, та з технічної точки зору знаходяться в прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.

Експерт ОСОБА_19 , який виконав вищезазначену експертизу, в суді першої інстанції, будучи приведеним до присяги та попередженим про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку, повністю підтвердив свій висновок і показав, що для проведення експертизи було надано достатньо даних, щоб зробити висновок про те, що ОСОБА_6 мала можливість уникнути наїзду на ОСОБА_11 .

Твердження сторони захисту щодо недопустимості доказу, а саме протоколу огляду автомобіля марки «Volkswagen Transporter» д.н.з. НОМЕР_1 від 10.11.2016 року і похідних від нього доказів висновку імунологічної експертизи та висновку судової молекулярно генетичної експертизи, оскільки огляд проводився без дозволу слідчого судді, не є переконливими.

З матеріалів кримінального провадження слідує, що власником автомобіля, який оглядався, є ОСОБА_12 і останній надав дозвіл на його проведення, про що свідчить його заява, наявна в матеріалах кримінального провадження, яка була досліджена в суді першої інстанції.

Відповідно до частини 1 статті 233 КПК України, ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше, як за добровільною згодою особи, яка ним володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті. Тобто, законодавцем, окрім можливості проникнення до іншого володіння особи на підставі судового рішення, передбачено іншу процесуальну гарантію захисту прав особи, а саме, можливість проникнути до іншого володіння особи за добровільною згодою особи, яка ним володіє.

Оскільки згода власника автомобіля ОСОБА_12 на огляд була, то в додаткових документах для вчинення цієї слідчої дії не було потреби. Скарг чи зауважень щодо проведення цієї слідчої дії, як від власника автомобіля - ОСОБА_12 , так і від обвинуваченої ОСОБА_6 не надходило.

Відповідно до протоколу огляду автомобіля (том № 1 а.с.58-68) марки «Volkswagen Transporter» д.н.з. НОМЕР_1 від 10.11.2016 року з фототаблицями, проведеного за участю ОСОБА_6 та спеціаліста ОСОБА_20 , при огляді нижньої частини автомобіля ззовні було виявлено сліди тертя, волокно, а також плями і бризки речовини бурого кольору, яка відповідно до висновку імунологічної експертизи №2.2-253/16 від 18.11.2016 року (том № 1 а.с.171-173), являється кров`ю людини.

З висновку судової молекулярно-генетичної експертизи №10/684 від 13.12.2016 року вбачається, що генетичні ознаки слідів крові, яка, відповідно до протоколу огляду автомобіля марки «Volkswagen Transporter» д.н.з. НОМЕР_1 від 10.11.2016 року, була взята з поверхні нижньої частини зазначеного автомобіля (том 1 а.с.181-189), збігаються з генетичними ознаками крові ОСОБА_11 .

Згідно висновку №39 від 09.11.2016 року щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, у ОСОБА_6 ознак сп`яніння не виявлено.

Враховуючи, що зазначені вище докази були отримані відповідно до положень кримінально-процесуального законодавства України, узгоджуються між собою і не суперечать один одному, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги досліджені докази, підстав для визнання яких неналежними чи недопустимими не вбачається, і вірно прийшов до висновку про наявність в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Посилання сторони захисту на ч. 1, 2 ст. 290 КПК щодо недоступу до даних, які містяться в матеріалах кримінального провадження, як доказів, не заслуговують на увагу та спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Так, відповідно до протоколу про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 22.01.2018 року (том №1 а.с.260), ОСОБА_6 ознайомилася в повному обсязі з матеріалами досудового розслідування №0000248 в пронумерованому вигляді в 1 томі на 259 арк. і заяв чи клопотань від неї не надходило.

Також, згідно матеріалів кримінального провадження, 22.01.2018 року ОСОБА_6 роз`яснено її права і обов`язки та нею отримано пам`ятку про права та обов`язки підозрюваного, про що свідчить її підпис. В пам`ятці зазначено, що підозрюваний на першу вимогу має право мати захисника (том №1 а.с.250-254).

Крім того, раніше під час досудового розслідування ОСОБА_6 виявила бажання провести слідчу дію (слідчий експеремент) з участю захисника і слідчий ОСОБА_21 свою постановою залучав захисника. А, відтак, посилання сторони захисту на ч. 12 ст. 290 КПК, та на не роз`яснення обвинуваченій ОСОБА_6 право мати захисника не заслуговують на увагу, і як наслідок відомості, які містяться в матеріалах досудового розслідування, визнаються допустимими та належними.

Відповідно до ст. ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи із вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 та від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справах про призначення судом більш м`якого покарання.

Так, у рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі Довженко проти України) зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття особа обвинуваченого вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття особа винного.

Термін явно несправедливе покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Доводи прокурора та потерпілого ОСОБА_8 щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і м`якість призначеного ОСОБА_6 покарання у зв`язку з безпідставним звільненням обвинуваченої на підставі ст. 75 КК України покарання з випробуванням не є переконливими.

Мотивуючи своє рішення про призначення ОСОБА_6 покарання, суд врахував тяжкість вчиненого нею злочину, віднесеного законом до злочинів, вчинених з необережності, та його наслідки, дані про особу ОСОБА_6 , яка вперше притягується до кримінальної відповідальності, на диспансерному обліку у психіатра та нарколога не перебуває, обставини, що пом`якшують покарання вчинення злочину вперше та позитивну характеристику по місцю проживання, відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також протиправну поведінку потерпілого ОСОБА_11 , який в порушення п.п. 4.1, 4.4, 14,4 ґ Правил дорожнього руху України в нетверезому стані лежав на проїзній частині дороги, і призначив ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України чотири роки позбавлення волі, яке не є нижчим від найнижчої межі, встановленої в межах санкції даної статті, і не є мінімальним у її межах.

Відповідно до вимог закону судом призначено і додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами щодо ОСОБА_6 , яке, як і основне покарання, за своїм розміром є справедливим.

Таке покарання, на переконання колегії суддів, є співмірним протиправному діянню, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження нових злочинів, і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.

Відповідно до вимог ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Зваживши на фактичні обставини ДТП, особу ОСОБА_6 , яка вперше притягується до кримінальної відповідальності, скоїла ДТП у тверезому стані,після ДТП не покинула місце події і сама викликала поліцію та швидку допомогу, а в послідуючому не ухилялася від участі в слідчих діях, досудову доповідь стосовно ОСОБА_6 , відповідно до якої орган пробації вважає, що виправлення особи без позбавлення волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства, суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення обвинуваченої без ізоляції від суспільства та на підставі ст. 75 КК України звільнив її від відбування основного покарання з випробуванням іспитовим строком в два роки, який є достатнім для того, щоб засуджена в умовах здійснення контролю за її поведінкою довела своє виправлення.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду України у справі №682/956/17 від 21.08.2019 року, що стосується позиції потерпілого стосовно призначення покарання у справах вказаної категорії, то Велика Палата зазначає, що у справах цієї категорії позиція потерпілого не є обов`язковою для суду, однак, вона враховується в сукупності з обставинами ДТП, обставинами, передбаченими ст. 65 КК України, і не має над ними пріоритету,

Відповідно до вимог закону, виходячи з положень ст. 1195 ЦК України та роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, судом першої інстанції вирішено і цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 .

Згідно з ч. 1 ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо, за наявності належних доказів понесених витрат.

Належними доказами у кримінальному провадженні підтверджено понесення ОСОБА_9 матеріальних витрат в сумі 36500 грн.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю, розмір відшкодування якої визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо), з урахуванням стану здоровя потерпілого, тяжкості вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану.

Зважаючи на характер та обсяг душевних страждань ОСОБА_9 з приводу втрати близької людини, місцевий суд правомірно стягнув з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в сумі 150000 грн, яка відповідає тяжкості перенесених моральних страждань з приводу втрати чоловіка.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає оскаржуваний вирок законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404-405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 11 липня 2022 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а апеляційні скарги ОСОБА_6 , захисника адвоката ОСОБА_7 , прокурора та потерпілого ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту оголошення ухвали, а ОСОБА_6 - в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

С У Д Д І :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3