Справа № 147/800/23
Провадження № 1-кп/147/24/24
ВИРОК

іменем України

19 лютого 2024 року смт Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

із секретарем ОСОБА_2

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт Тростянець кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000200 від 02.03.2023, про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою спеціальною освітою, розлученого, військовослужбовця ЗСУ, маючого на утриманні неповнолітнього сина, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

у порушення вимог ст. ст. 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, п. п. 10.1, 12.1 Правил дорожнього руху, ст. 3 Конституції України, старший розвідник-снайпер військової частини НОМЕР_1 старший солдат ОСОБА_4 учинив кримінальне правопорушення за наступних обставин.

Так, 02.03.2023 близько 06 години 00 хвилин старший солдат ОСОБА_4 , разом із іншими військовослужбовцями ОСОБА_5 , який сидів на передньому пасажирському сидінні, та ОСОБА_6 , який перебував на задньому пасажирському разом із своєю собакою породи «Вівчарка», керуючи технічно-справним автомобілем «ВАЗ 2108», державний номерний знак НОМЕР_2 , рухаючись автодорогою зі сторони м. Тульчин в напрямку с. Тростянчик, Гайсинського району Вінницької області, при виникненні небезпеки для руху, яку він міг об?єктивно спроможний виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, допустив виїзд керованого ним автомобіля праворуч за межі проїзної частини дороги у кювет з подальшим наїздом на дерево.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження у вигляді важкої відкритої черепно-мозкової травми - множинних забійних і різаних ран лобно-теменно-скроневих ділянок голови справа; багато скалкового, вдавленого перелому кісток черепа справа зі значним зміщенням уламків, переходом тріщин (лінійних переломів) на інші кістки склепіння і основи черепу; множинних крововиливів під оболонки головного мозку і в тканину з пошкодженням останньої; переломовивиху шийного відділу хребта в ділянках з?єднань першого, другого хребців і потиличної кістки без значного зміщення; вогнищевих крововиливів в тканину внутрішніх органів - серця, легенів, у зв?язку з чим, загинув на місці пригоди, а пасажир ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження у вигляді вторинно-відкритого багато уламкового внутрішньо-суглобового перелому проксимального метадіафізу (верхньої третини) правої ліктьової кістки з відривом ліктьового відростка та вивихом голівки правої променевої кістки зі зміщенням; рани в проксимальному відділі (верхня третини) правого передпліччя на задньо-бічній поверхні, які за ступенем тяжкості належать до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Порушення водієм ОСОБА_4 вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України перебуває у причинному зв?язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди, а саме із спричиненням смерті ОСОБА_6 та отриманням тілесних ушкоджень середньої тяжкості ОСОБА_5 .

Досудовим розслідуванням дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, а також спричинило смерть потерпілого.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 визнав себе винним в обсязі пред`явленого йому обвинувачення. В ході судового розгляду він розповів про обставини злочину та щиро розкаявся в його вчиненні, не піддавши сумніву обставини справи, викладені в обвинувальному акті. Цивільний позов визнав у повному обсязі.

Приймаючи до уваги повне визнання обвинуваченим своєї провини в обсязі пред`явленого йому обвинувачення, а також те, що він не піддає сумніву обставини справи, які викладені в обвинувальному акті, правильно розуміє зміст цих обставин, у суду не виникає сумнівів в добровільності позиції обвинуваченого.

Прокурор в судовому засіданні не заперечував проти розгляду справи за правилами ч. 3 ст. 349 КПК України.

Переконавшись у добровільності позиції учасників судового розгляду, а також в тому, що вони усвідомлюють неможливість оскаржити обставини, встановлені під час досудового розслідування, в апеляційному порядку, суд дійшов висновку про судовий розгляд кримінальної справи за правилами ч.3 ст.349 КПК України.

Такий висновок суду ґрунтується також і на практиці Європейського суду з прав людини, викладеній, зокрема, у рішенні в справі «Коваль проти України» від 19.10.2006 року, відповідно до п.113 якого вбачається, що «основна мета статті 6 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) у рамках кримінального провадження - забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого кримінального обвинувачення. Стаття 6 Конвенції в цілому гарантує обвинуваченому ефективну участь у кримінальному провадженні. Основним аспектом права на справедливий суд є те, що розгляд кримінальної справи, включаючи елементи кримінального провадження, які відносяться до процедури, повинен бути змагальним і в ньому має забезпечуватись рівність сторін обвинувачення і захисту (див. рішення від 16 лютого 2000 року у справі «Роув і Дейвіс проти Сполученого Королівства»).

А також у рішеннях в справах «Леонід Лазаренко проти України» від 28.10.2010 року та «Боротюк проти України» від 16.12.2010 року, зазначено, що «ані буква, ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися - у відкритий чи мовчазний спосіб - від свого права на гарантії справедливого судового розгляду. Однак для того, щоб така відмова була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути виражена у недвозначній формі і має супроводжуватися мінімальними гарантіями, співмірними з важливістю такої відмови (див. рішення у справі «Сейдович проти Італії»)» (пункти 52 та 80, відповідно).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, суд дійшов висновку про недоцільність дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які обвинуваченим не оспорюються, зміст даної статті обвинуваченому роз`яснено.

Оскільки обвинувачений визнає свою вину повністю, погоджується з кваліфікацією вчиненого ним діяння, а прокурор не висловлює жодних заперечень щодо встановлених обставин, які надані на підтвердження винуватості обвинуваченого, суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 доведена повністю і кваліфікує його дії за ч.2 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, а також спричинило смерть потерпілого.

Призначаючи покарання обвинуваченому, у відповідності до ст. 65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого.

Частиною 1 статті 50 КК України визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Відповідно до частини 2 статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Обвинувачений ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, яке згідно із ст. 12 КК України є тяжким злочином, раніше не судимий, проходить службу у ЗСУ, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, за місцем несення служби характеризується позитивно.

Обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 , є визнання останнім своєї вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 згідно до ст.67 КК України, не встановлено.

Прокурор у судовому засіданні при визначенні покарання просив застосувати ст. 69 КК України та визначити покарання у виді двох років позбавлення волі та на підставі ст.58 КК України замінити покарання у виді двох років позбавлення волі на службове обмеження для військовослужбовців строком на два роки з відрахуванням двадцяти відсотків суми грошового забезпечення в дохід держави.

Обираючи покарання обвинуваченому суд враховує характер та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, фактичні обставини справи, тяжкість заподіяних злочином наслідків, позицію потерпілих, а також те, що обвинувачений повністю визнав вину та цивільний позов, щиро розкаюється, активно сприяв розкриттю злочину, безпосередньо бере участь у бойових діях, спрямованих на захист України, вперше притягується до кримінальної відповідальності.

Відповідно до ч.1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

За змістом ч.1 ст.58 КК України покарання у виді службового обмеження застосовується до засуджених військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової служби, на строк від шести місяців до двох років у випадках, передбачених цим Кодексом, а також у випадках, коли суд, враховуючи обставини справи та особу засудженого, вважатиме за можливе замість обмеження волі чи позбавлення волі на строк не більше двох років призначити службове обмеження на той самий строк.

При призначенні покарання ОСОБА_4 суд враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини, що пом`якшують покарання активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та щире каяття, враховуючи наявність кількох вказаних обставин, що пом`якшують покарання та за відсутності обставин, що його обтяжують, з врахуванням особи винного, який має постійне місце проживання, є військовослужбовцем ЗСУ, за місцем якої характеризується позитивно, боронить Україну від ворожої агресії російської федерації, на обліку у психіатра та нарколога не перебуває, раніше не судимий, а також те, що ці обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення,ураховуючи позицію прокурора, суд вважає можливим застосувати відносно обвинуваченого положення ст.69 КК України та призначити йому покарання нижче від найнижчої межі, а саме покарання у вигляді позбавлення волі строком на два роки без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, що суд вважає повинно бути достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Крім того, враховуючи позицію обвинуваченого ОСОБА_4 , який і в подальшому бажає проходити військову службу та захищати суверенітет та територіальну цілісність України, суд вважає за можливе на підставі ст.58 КК України, замінити обвинуваченому ОСОБА_4 призначене покарання на службове обмеження для військовослужбовців на строк два роки з щомісячним відрахуванням із суми грошового забезпечення 15 відсотків в дохід держави.

Підсумовуючи зазначене, суд вважає, що саме дана міра покарання відносно обвинуваченого є необхідною і достатньою для виправлення та попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень.

Також встановлено, що разом з обвинувальним актом, до суду було подано цивільний позов про стягнення з ОСОБА_4 на користь Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону Міністерства оборони України грошові кошти у розмірі 29925,75 грн, тобто за шкоду, заподіяну вчиненим кримінальним правопорушенням.

ОСОБА_4 цивільний позов прокурора визнав.

Так, положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України передбачено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, в результаті дорожньо-транспортної пригоди, потерпілий ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, у зв`язку з чим з 02.03.2023 по 11.03.2023 проходив лікування у різних відділеннях Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону.

Постановою КМУ № 545 від 16.07.1993 затверджено Порядок обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання.

Згідно із статтею 1206 Цивільного кодексу України кошти, витрачені закладом охорони здоров`я на стаціонарне лікування особи потерпілої від злочину, за винятком випадку завдання такої шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або в стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства, тяжкої образи з боку потерпілого, підлягають відшкодуванню особою, яка вчинила злочин, у розмірі фактичних витрат.

Сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі, та вартості витрат на його лікування в день.

Визначена сума коштів на лікування потерпілого стягується судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоров`я або прокурора. Стягнені в установленому порядку кошти залежно від джерела фінансування закладу охорони здоров`я, у якому перебував на стаціонарному лікуванні потерпілий, зараховуються до відповідного бюджету або на користь юридичної особи (відомства), якій належить заклад охорони здоров`я.

З огляду на вказане, а також дослідивши долучені до позову прокурором докази щодо розміру витрат лікувального закладу, суд дійшов висновку, що заявлений прокурором позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Також суд вважає за необхідне, керуючись ч.2 ст. 124 КПК України стягнути з ОСОБА_4 на користь держави витрати за проведення судових експертиз у розмірі 3209,26 грн.

Згідно з ч.4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Долю речових доказів вирішити в порядку ст. 100 КПК України.

Запобіжний захід не обирався, підстави для його обрання до набрання вироком законної сили відсутні.

Керуючись ст. ст. 349, 368-371, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, і призначити йому із застосуванням ст. 69 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.

На підставі ст. 58 КК України призначене ОСОБА_4 покарання за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення волі строком 2 (два) роки, замінити на службове обмеження строком на 2 (два) роки, з відрахуванням в дохід держави 15 (п`ятнадцяти) відсотків від суми грошового забезпечення.

Під час відбування даного покарання ОСОБА_4 не може бути підвищений за посадою, у військовому званні, а строк покарання не зараховується йому в строк вислуги років для присвоєння чергового військового звання.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з дати приведення вироку до виконання.

Цивільний позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону Міністерства оборони України (, МФО 820172, р/р UA1004468) на відшкодування матеріальної шкоди грошові кошти в розмірі 29925,75 грн. (двадцять дев`ять тисяч дев`ятсот двадцять п`ять гривень сімдесят п`ять копійок.)

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави витрати за проведення експертизи у кримінальному провадженні в сумі 3209,26 грн. (три тисячі двісті дев`ять гривень двадцять шість копійок).

Арешт накладений ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 06.03.2023 (справа 127/5941/23), скасувати.

Речовий доказ - автомобіль ВАЗ 2108, реєстраційний номер НОМЕР_2 , та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , видане ТСЦ 0541 20.09.2016, повернути ОСОБА_4 , як законному користувачеві.

Відповідно до ч.2 ст. 394 КПК України вирок не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини 3 статті 349 КПК України.

Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити учасникам кримінального провадження.

Суддя ОСОБА_1