Справа № 342/1173/22
Провадження № 1-кп/342/52/2023
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2023 року м. Городенка

Городенківський районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1

секретаря судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у судовому засіданні у залі суду міста Городенка Івано-Франківської області кримінальне провадження №0000032 від 12.05.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України,

учасники справи:

прокурор ОСОБА_4

обвинувачений ОСОБА_3

захисник ОСОБА_5

в с т а н о в и в:

У провадженні суду перебуває на розгляді обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000032 від 12.05.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

17.10.2023 захисник ОСОБА_5 надіслала до суду клопотання про визнання всіх процесуальних документів недопустимими доказами. Зокрема, у клопотанні зазначено, що згідно обвинувального акту ОСОБА_3 обвинувачується у збуті наркотичних засобів 13.05.2022 о 14.20 та 22.05.2022 об 11.04 год. За вказаними епізодами збуту наркотичних засобів відомості про кримінальне правопорушення внесені: за епізодом від 13.05.2022 22.05.2022 (кримінальне провадження №000048), тобто через 9 днів після проведення всіх слідчих та процесуальних дій, в тому числі експертизи наркотичних засобів, їх аналогів та прекурсорів (висновок експерта від 17.05.2022); за епізодом від 22.05.2022 20.06.2022 (кримінальне провадження №000057), тобто через 29 днів після проведення всіх слідчих та процесуальних дій, в тому числі експертизи наркотичних засобів, їх аналогів та прекурсорів (висновок експерта від 30.05.2022). Захисник акцентувала увагу на порушенні вимог ч.1 ст.214 КПК, вказавши, що проведення досудового розслідування до внесення відомостей до ЄРДР не допускається та має наслідком визнання доказів недопустимими. Водночас захисник вказала на правові позиції ВС у справах №161/1921/20, №333/7457/16, №339/104/18, №339/136/17, №336/7549/14, №640/5023/19.

Оскільки досудове розслідування щодо ОСОБА_3 за епізодом від 13.05.2022 проводилось до внесення відомостей до ЄРДР, слідчі, які проводили досудове розслідування до внесення відомостей до ЄРДР не були особами, уповноваженими на такі дії, тому всі слідчі та процесуальні дії від 13.05 до 22.05.2022 (внесення відомостей до ЄРДР) проведені посадовими особами, які не мали відповідних повноважень, та такі докази є недопустимими. Наведене стосується також епізоду від 22.05.2022, відомості по якому внесені до ЄРДР 20.06.2022. Також у клопотанні сторона захисту просить визнати недопустимими доказами висновки експертів №СЕ-19/109-22/4080-НЗПРАП від 17.05.2022, № СЕ-19/109-22/4513-НЗПРАП від 30.05.2022 та №СЕ-19/109-22/4515-НЗПРАП від 31.05.2022, оскільки такі призначені слідчими, які на час призначення експертиз не мали відповідних повноважень.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_5 та обвинувачений ОСОБА_3 підтримали клопотання про визнання доказів очевидно недопустимими.

Прокурор заперечив щодо задоволення клопотання, вважаючи доводи клопотання необґрунтованими. Зазначив, що посилання захисника на несвоєчасне внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР спростовуються наданими стороною обвинувачення витягами, постановами про об`єднання кримінальних проваджень та постановами про призначення групи слідчих.

Суд, вивчивши клопотання, заслухавши думку учасників кримінального провадження, зазначає наступне.

Відповідно до ч.3 ст.358 КПК України, якщо долучений до матеріалів кримінального провадження або наданий суду особою, яка бере участь у кримінальному провадженні, для ознайомлення документ викликає сумнів у його достовірності, учасники судового провадження мають право просити суд виключити його з числа доказів і вирішувати справу на підставі інших доказів або призначити відповідну експертизу цього документа.

За змістом ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

У відповідності до ч.1 ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно з ч.2 ст.89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Відповідно до ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду. При цьому системний аналіз ст.89 КПК України дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК України. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого згідно положень КПК України є безумовною підставою визнання його недопустимим. Існують також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість яких визначається судом у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин кримінального провадження. Саме тому, процесуальну конструкцію «очевидна недопустимість доказу», слід розглядати крізь призму положень інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінально процесуальними правовідносинами.

Згідно інформаційного листа № 223-1446/0/4-12 від 05 жовтня 2012 року «Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч.2 ст.89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст.87 КПК України) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п. 8).

При визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу (постанова ВС від 25.09.2018 у справі №210/4412/15-к). Щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду). Якщо мова йде про визнання доказів, отриманих під час слідчих (розшукових) дій, недопустимими, це здебільшого стосується наявності сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення (постанова ВС від 05.08.2020 у справі № 334/5670/18).

Оскільки з`ясування обставин, на які посилається захисник у своєму клопотанні, потребує дослідження матеріалів кримінального провадження та їх оцінки в сукупності з іншими доказами, зокрема витягами з ЄРДР, постановами про об`єднання матеріалів досудового розслідування та іншими доказами, а тому встановлення факту допустимості чи недопустимості процесуальних документів може бути під час ухвалення судом остаточного рішення суду за наслідками судового розгляду, та суд надасть відповідну оцінку доводам захисника під час ухвалення остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження.

На даний час судовий розгляд кримінального провадження триває, конкретних ознак очевидної недопустимості доказів суду не наведено, а тому суд вважає передчасним вирішувати питання про їх недопустимість.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.84-86, 89, 369 - 372, 376 КПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

У задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_5 про визнання процесуальних документів недопустимими доказами відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає, заперечення проти неї можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення.

Суддя ОСОБА_1