Справа № 462/8289/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/112/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2024 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання якого зареєстроване та який фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,-

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

за апеляційною скаргою прокурора Франківської окружної прокуратури м. Львова ОСОБА_9 на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 01 грудня 2023 року щодо ОСОБА_6 за ч.1 ст. 121 КК України, -

встановила:

вироком Залізничного районного суду м. Львова від 01 грудня 2023 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк п?ять років.

Зараховано ОСОБА_6 в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 04.09.2023 року по 01.12.2023 року, на підставі ч.5 ст.72 КК України з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання із випробуванням протягом іспитового строку тривалістю три роки.

Зобов`язано ОСОБА_6 , відповідно до ст.76 КК України, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід ОСОБА_6 змінено з тримання під вартою на домашній арешт у певний період доби, який застосовано до набрання вироком законної сили, але не довше, ніж до 01.02.2024 року, з покладанням обов`язків:

- не відлучатися з постійного місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 у період часу з 22:00 до 06:00 години без дозволу суду, окрім випадків оголошення сигналу «повітряна тривога» та необхідності прослідувати до місця укриття, надання медичної допомоги;

- прибувати за кожною вимогою до суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання.

Роз`яснено ОСОБА_6 , що відповідно до ч.5 ст.181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Виконання вироку в частині запобіжного заходу покладено на орган Національної поліції за місцем перебування обвинуваченого під домашнім арештом, якому негайно поставити на облік особу, щодо якої застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту, і повідомити про це суд.

ОСОБА_6 негайно звільнено з-під варти в залі судового засідання.

Вирішено питання з речовими доказами.

Згідно вироку, ОСОБА_6 03.09.2023 року, близько 23.20 год., знаходячись на вул.С.Петлюри, 2А у м.Львові, на ґрунті раптово виниклого конфлікту між ним та його товаришем з групою п`яти молодих людей, серед яких був ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , керуючись раптово виниклим умислом, спрямованим на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, з мотивів раптово виниклої особистої неприязні, за допомогою колото-ріжучого предмета умисно наніс ОСОБА_10 два удари в праву частину тулуба, чим спричинив проникаюче колоте поранення грудної клітки, праворуч по лопатковій лінії в проекції 7-8 ребер, яке ускладнилося правобічним пневмогемотораксом та відноситься до тяжкого тілесного ушкодження по ознаці небезпеки для життя в момент спричинення, та непроникаюче поранення поперекової ділянки праворуч, яке відноситься до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров?я.

На вирок суду прокурор Франківської окружної прокуратури м. Львова ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу, просить оскаржуваний вирок скасувати у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність при звільненні від відбування покарання з випробуванням ОСОБА_6 на підставі ст. 75 КК України. Ухвалити новий вирок, яким: визнати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, та призначити йому покарання -5 років позбавлення волі.

В обґрунтування вказує, що при постановленні вироку судом першої інстанції не враховано і не надано об`єктивної оцінки всім обставинам, які мають значення для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, а саме ступеню тяжкості, обставинам вчинення злочину і даним про особу обвинуваченого, невідшкодування шкоди потерпілому, а також не врахував позицію потерпілого, який наполягав на покаранні лише у вигляді позбавлення волі, та прийшов до висновку про можливість виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання, належних і достатніх мотивів прийняття такого рішення не навів.

Прокурор вважає, що відсутні підстави визнавати обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, активне сприяння розкриттю злочину.

Вважає, що звільнення у даному випадку від відбування покарання з випробуванням не сприятиме досягненню мети покарання, яка також полягає у запобіганні вчиненню нових злочинів як обвинуваченим, так і іншими особами, виконанню завдань кримінального судочинства щодо захисту прав і свобод людини від злочинних.

На думку прокурора, судом допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК України, застосування якої є допустимим тоді, коли висновок про виправлення обвинуваченого без відбування покарання зроблений виходячи із об`єктивних даних про тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи та не суперечить їм; вирок ухвалений з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, оскільки належні і достатні мотиви та підстави застосування ст. 75 КК України не наведені, а звільнення від покарання, призначене відповідно до положень цієї статті, є таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

На апеляційний розгляд не з`явився потерпілий ОСОБА_10 , у відповідності до ч.4 ст. 405 КПК України неявка потерпілого не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, виступ прокурора на підтримання поданої апеляційної скарги, думку обвинуваченого та його захисника, які заперечили апеляційну скаргу та просили вирок суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на зібраних у провадженні доказах.

Фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікація дій обвинуваченого та його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення ніким не оспорюються, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції у відповідності зі ст. 404 КПК України рішення суду першої інстанції в цій частині не перевіряє та переглядає його в межах апеляційної скарги.

Щодо призначеного судом першої інстанції покарання ОСОБА_6 , то слід зазначити наступне.

В силу вимог ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_6 заперечуючи апеляційну скаргу пояснив, що в суді першої інстанції визнав вину, щиро кається, жаліє, що відбулись такі події, просить врахувати, що він захищав свого товариша, який повернувся з фронту, підкреслив, що звертався до потерпілого про відшкодування останньому шкоди, проте останній відмовився, просив пробачення у потерпілого. Звернув увагу, що приховувати вчинення кримінального правопорушення наміру не мав, відразу після події був в шоковому стані, в подальшому сприяв досудовому розслідуванню.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Виходячи зі змісту ст. 75 КК України її положення застосовуються лише у тому випадку, коли суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, має обґрунтовані підстави дійти висновку про можливість виправлення засудженого без реального відбування призначеного покарання.

Також згідно із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Наведених вимог закону при ухваленні вироку суд першої інстанції у повній мірі дотримався.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, вирішуючи питання про призначення покарання та можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 без його відбування, суд першої інстанції врахував обставини події, особу обвинуваченого, його вік, умови життя, а також позицію сторін кримінального провадження.

Так, обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_6 , суд визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_6 , судом не встановлено.

Крім цього, під час судового розгляду в суді першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 одразу визнав свою вину у вчиненому, не змінював такої своєї позиції під час кримінального провадження, сприяв слідству, добровільно, послідовно і в повному обсязі надав показання слідству і суду щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, не допускав зловживання правом на захист, зриву процесуальних дій з його участю, що сприяло швидкому розкриттю кримінального правопорушення і встановленню усіх обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, що підтвердила під час судового розгляду прокурор.

Судом першої інстанції враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, вчиненим умисно; конкретні обставини, за яких було вчинене кримінальне правопорушення, в тому числі передумови та причини конфлікту, під час якого було скоєно кримінальне правопорушення, мотиви злочинний дій ОСОБА_6 , які були зумовлені захистом від побиття його товариша, який є пораненим військовим.

При цьому, суд першої інстанції врахував встановлені дані щодо особи винного, який раніше не судимий, розлучений, має на утриманні малолітню доньку ОСОБА_11 , виріс без батька та проживає з матір`ю-інвалідом, у квітні 2023 року переніс мікроінсульт, у зв`язку з чим знаходився на стаціонарному лікуванні, на обліку щодо узалежнень та в психоневрологічному диспансері не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, офіційно працевлаштований - є фізичною особою підприємцем, а також працює водієм у ТзОВ «Лариса», де характеризується виключно позитивно.

Крім того суд першої інстанції взяв до уваги бажання обвинуваченого відшкодувати завдану шкоду у добровільному порядку, про що ОСОБА_6 висловився під час судового розгляду, однак потерпілий ОСОБА_10 , який не заявляв під час кримінального провадження, в тому числі судового провадження, про відшкодування шкоди і розмір такого відшкодування, відмовився отримати відшкодування у такий спосіб.

Суд першої інстанції взяв до уваги досудову доповідь органу пробації, відповідно до висновків якої виправлення ОСОБА_11 можливе без позбавлення волі або обмеження волі та не становить високої небезпеки для суспільства (в тому числі окремих осіб). Виконання покарання у громаді можливе з умови здійснення нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідно для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, прийшов до переконання про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства і звільнив останнього від відбування призначеного покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку на підставі статей 75, 76 КК України, з чим погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, всупереч доводам апеляційної скарги прокурора, реалізувавши принципи законності, справедливості та обґрунтованості, виходячи з поняття судового розсуду, обираючи між законними альтернативами, належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, дані про особу винного, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, та підставно звільнив обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку і покладенням відповідних обов`язків, згідно ст.ст. 75, 76 КК України, що є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Що стосується посилань прокурора на тяжкість, ступінь суспільної небезпеки злочину, то врахування як підстави для посилення кримінальної відповідальності лише тих загальних обставин вчинення злочину, які охоплюються його об`єктивною стороною, поза зв`язком з іншими конкретними обставинами справи й даними про особу винного не ґрунтується на принципі індивідуалізації, що передбачає диференційований підхід як обов`язкову умову справедливості кримінальної відповідальності.

На переконання колегії суддів, зазначені вище обставини справи та дані про особу ОСОБА_12 у своїй сукупності, давали суду достатні підстави для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання у виді позбавлення волі, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою.

Таким чином, враховуючи усвідомлення без будь-яких істотних обмежень ОСОБА_6 протизаконності своїх злочинних дій, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги прокурора щодо безпідставного застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України, не спростовують викладених у вироку обґрунтованих висновків місцевого суду з цього приводу, оскільки значення заходу примусу для досягнення його мети визначається не лише його суворістю. При цьому каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства і така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

З огляду на зазначене, звільняючи ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, суд першої інстанції дотримався вищезазначених норм закону та навів у вироку переконливі, на думку колегії суддів, доводи на підтвердження прийнятого рішення, що свідчать про можливість виправлення обвинуваченого в умовах здійснення контролю за його поведінкою впродовж встановленого іспитового строку, з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та наявність відповідних для цього підстав.

Доводи наведені прокурором в апеляційній скарзі про те, що обвинувачений вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнавав, не засуджував свої власні дії та не висловлювався критично щодо своєї поведінки, та як наслідок не розкаювався у вчиненому свого підтвердження при апеляційному розгляді не знайшли та спростовуються вище наведеним.

На переконання колегії суддів, апеляційна скарга прокурора не містить переконливих доводів про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а також не містить обставин, які б свідчили про необхідність виправлення ОСОБА_12 лише в умовах ізоляції від суспільства, які б із урахуванням положень ст.413, 414, 420 КПК України давали підстави для скасування вироку в частині призначення покарання та ухвалення апеляційним судом нового вироку лише з підстав того, що судове рішення, на думку апелянта, необґрунтовано.

Суд апеляційної інстанції вважає, що покарання обвинуваченому ОСОБА_12 визначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, та відповідає вимогам статті 65 КК України. Підстав вважати призначене ОСОБА_12 покарання явно несправедливим через його м`якість, колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване рішення, не встановлено.

Враховуючи вищенаведене, на переконання колегії суддів апеляційного суду, оскаржуваний вирок є законним та обґрунтованим, відтак апеляційні вимоги прокурора не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

вирок Залізничного районного суду м. Львова від 01 грудня 2023 року щодо ОСОБА_6 за ч.1 ст. 121 КК України залишити без змін, апеляційну скаргу прокурора Франківської окружної прокуратури м. Львова ОСОБА_9 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з дня її оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4