Справа № 464/5475/23
пр.№ 1-кп/464/512/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.12.2023 м. Львів

Сихівський районний суд м. Львова

у складі: головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000691 від 13.08.2023, про обвинувачення:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, громадянина України, одруженого, непрацюючого, з середньою освітою, без місця реєстрації, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , згідно ст. 89 КК України несудимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України,

за участі: прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

встановив:

ОСОБА_3 вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчиненого в умовах воєнного стану та вчинив викрадення офіційного документу, вчинене з корисливих мотивів.

Кримінальні правопорушення вчинені за наступних обставин.

У зв`язку із воєнною агресією військ Російської Федерації на території України указом Президента України №264/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому, воєнний стан неодноразово продовжено, востаннє Указом Президента України №254/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 01.05.2023 з 05 години 30 хвилин 20.05.2023 на строк 90 діб до 18.08.2023.

Так, незважаючи на введення та дію на території України правового режиму воєнного стану, ОСОБА_3 06.08.2023 близько 18.15 год., перебуваючи за адресою: м. Львів, вул. Стрийська, 109, в кабіні тролейбуса № НОМЕР_1 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з метою власного протиправного збагачення, в умовах воєнного стану, з корисливих мотивів, переконавшись, що за його діями ніхто зі сторонніх осіб не спостерігає, таємно, шляхом вільного доступу, викрав рюкзак шкіряний марки «ШОУleather» чорного кольору, вартістю 509,33 грн., всередині якого був гаманець шкіряний марки «DISPEL» чорного кольору, вартістю 268,33 грн., грошові кошти у розмірі 2 000,00 грн., окуляри для зору в чорному чохлі вартістю 2 000,00 грн., банківська картка № НОМЕР_2 , відкрита на ім`я ОСОБА_5 , ID-картка на ім`я ОСОБА_5 , водійське посвідчення на ім`я ОСОБА_5 , які матеріальної цінності не становлять, після чого вийшов через передні двері тролейбуса № НОМЕР_1 та покинув місце вчинення злочину. В подальшому ОСОБА_3 , усвідомлюючи, що серед таємно викраденого ним майна є картка «А-Банк» № НОМЕР_2 , яка відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію», п. п. 1.4, 1.14, 1.27, 1.13 ст. 1, п. 15.2 ст. 15 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ч. 4 ст. 51 Закону України «Про банки та банківську діяльність» є офіційним документом та наявні на ній грошові кошти є чужою власністю, діючи умисно, переслідуючи корисливий мотив, усвідомлюючи, що такою заволодів внаслідок вчинення крадіжки, утримував її при собі, маючи на меті подальше заволодіння коштами, що зберігаються на ній. Продовжуючи свою протиправну діяльність, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою протиправного збагачення, маючи вільний доступ до банківської картки банку «А-Банк» № НОМЕР_2 , виданої на ім`я потерпілої ОСОБА_5 , яку попередньо викрав, знаючи, що на вказаній картці встановлений безконтактний розрахунок, таємно заволодів із вказаного карткового рахунку коштами на загальну суму 1 299,00 грн., шляхом здійснення двох оплат за товари.

Своїми протиправними діями ОСОБА_3 заподіяв матеріальну шкоду потерпілій ОСОБА_5 на загальну суму 6076, 66 грн.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_3 вину у вчиненому визнав та підтвердив, що вчинив злочини за обставин викладених в обвинувальному акті. Повідомив, що 06.08.2023 близько 18.00 год. їхав тролейбусом №23 та побачив між сидіннями рюкзак чорного кольору та вирішив його вкрасти. Побачив, що в салоні транспортного засобу нікого не було, він забрав його з собою. Вийшовши з тролейбуса неподалік парку, відкрив рюкзак, щоб перевірити його вміст. Виявивши в ньому гаманець чорного кольору, із коштами, близько 2 000,00 грн., а також банківською карткою, вирішив, такі використати для подальшого розрахунку у магазині. А викрадений рюкзак, з іншими речами, якими саме уваги не звертав, вирішив залишити біля будови між мішками. При цьому, з викраденим майном пішов до продуктового магазину, де на вказані грошові кошти придбав цигарки та продукти харчування. Також розраховувався банківською карткою, однак через певний час виявив, що така вже є заблокованою, через що використовував готівку. Потім, його було виявлено працівниками поліції, котрим він повідомив про обставини вчиненого кримінального правопорушення. Він особисто ходив на місце де сховав рюкзак, котрий добровільно передав слідчому. У вчиненому щиро розкаюється, розуміє, що вчинив неправильно, належні висновки зробив, просить суворо не карати. З матеріалами кримінального провадження ознайомлений, жодні докази не оспорює, правильно розуміє обставини за яких його обвинувачено, з якими повністю погоджується та просив суд здійснювати спрощений порядок дослідження доказів.

Потерпіла ОСОБА_5 в судовому засіданні повідомила, що з обвинуваченим спілкувалася після вчинення крадіжки, однак він у неї вибачення не просив, а лише вказав, щоб надати дані банківського рахунку для відшкодування шкоди. На даний час завданої шкоди, зокрема матеріального характеру, не відшкодував. Однак, просила суворо його не карати, за можливості призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Заслухавши думку учасників провадження, суд приходить до висновку, що клопотання сторони обвинувачення та сторони захисту про здійснення спрощеного порядку дослідження доказів підлягає до задоволення, оскільки показання ОСОБА_3 узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у правильності розуміння ним змісту та обставин вчинення інкримінованих злочинів, добровільності та істинності його позиції.

За таких обставин, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд вважає недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які учасниками судового провадження не оспорюються. У суду відсутні сумніви у добровільності позиції обвинуваченого. Обвинуваченому роз`яснено, що у такому випадку він буде позбавленим права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку, а прийняте рішення про скорочений судовий розгляд свідчитиме про те, що обставини, які сторонами не оспорюються, будуть вважатися встановленими в судовому засіданні і суд буде це враховувати при постановленні вироку.

При цьому, за основу суд бере до уваги покази обвинуваченого, вважає такі належними, допустимими та достовірними, послідовними, котрі у взаємозв`язку доводять фактичні обставини вчинення ним таємного викрадення чужого майна (крадіжки), повторно, вчиненого в умовах воєнного стану та незаконного привласнення офіційного документа.

Кваліфікуючи діяння ОСОБА_3 , суд враховує наступне.

За диспозицією ч. 1 ст. 357 КК України передбачено, що кримінально карними є діяння з привласнення офіційних документів.

Згідно примітки до ст. 358 КК України під офіційним документом у цій статті та статтях 357 і 366 цього Кодексу слід розуміти документи, що містять зафіксовану на будь-яких матеріальних носіях інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, чи може бути використана як документи докази у правозастосовчій діяльності, що складаються, видаються чи посвідчуються повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційно-правової форми, а також окремими громадянами, у тому числі самозайнятими особами, яким законом надано право у зв`язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм та містять передбачені законом реквізити.

Аналізуючи положення ст. 1 Закону України «Про інформацію», п. п. 1.4, 1.14, 1.27, 1.31 ст. 1, п. 15.2 ст. 15 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ч. 4 ст. 51 Закону України «Про банки та банківську діяльність», та зважаючи на висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 20 червня 2011 року, та беручи до уваги позицію ВС зазначену у постанові від 21 березня 2019 року у справі № 127/4109/16-к, що документ має бути складено, видано чи посвідчено відповідною особою в межах її компетенції за визначеною законом формою та з належними реквізитами; зафіксована в такому документі інформація повинна мати юридично значущий характер підтверджені чи засвідчені нею конкретні події, явища або факти мають спричиняти чи бути здатними спричинити наслідки правового характеру у вигляді виникнення (реалізації), зміни або припинення певних прав та/або обов`язків, суд бере до уваги, що за своїм юридичним значенням та функціональним призначенням платіжні картки, як платіжні інструменти - засоби доступу до банківських рахунків, відповідають визначенню поняття «офіційний документ» і є різновидом офіційних документів.

Відповідно до ст. 337 ЦК України особа, яка знайшла загублену річ, зобов`язана негайно повідомити про це особу, яка її загубила, або власника речі і повернути знайдену річ цій особі , а якщо місце її перебування невідомі, зобов`язана заявити про знахідку Національній поліції або органові місцевого самоврядування.

Згідно позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 20 березня 2018 року у справі № 464/3742/15-кв привласнене майно може вважатися знахідкою лише за умов, що: а) воно вибуло з володіння власника; б) місцезнаходження цього майна власнику не відомо; в) між втратою майна та його знахідкою пройшов тривалий час, який давав власнику підстави вважати майно остаточно втраченим; г) особа, яка знайшла майно, не була очевидцем події втрати і сама не чинила будь-яких активних дій, спрямованих на вилучення майна з володіння власника; д) відсутня можливість виявлення (ідентифікації) законного власника майна. Одночасно, такі висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду України, зазначеною у постанові від 11 грудня 2014 року (справа №5-23кс14), з якої вбачається, що заволодіння майном, яке фактично не вийшло з володіння власника, а опинилося з будь-яких причин у неналежному, але відомому йому місці (залишене чи забуте), особою, яка знала, кому належить це майно, мала підстави вважати, де знаходиться власник речі, і усвідомлювала, що він може за нею повернутися, або ж, у разі появи власника з метою поновлення свого права володіння майном, умисно перешкоджала йому в цьому, слід розцінювати не як привласнення знахідки, а як крадіжку чужого майна.

Згідно з диспозицією ч. 4 ст. 185 КК України суб`єкт злочину підлягає кримінальній відповідальності серед іншого за крадіжку, тобто таємне викрадення чужого майна, в умовах воєнного стану.

Указом Президента України №264/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-IX, в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому, воєнний стан неодноразово було продовжено, зокрема Указом Президента України №254/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 01.05.2023 з 05 години 30 хвилин 20.05.2023 на строк 90 діб до 18.08.2023, востаннє Указом Президента України №734/2023 від 06.11.2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 08.11.2023 №3429-IX, строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року строком на 90 діб.

Відповідно до пункту 1 примітки до ст. 185 КК України повторним у статтях 185, 186 та 189-191 КК України визнається злочин, вчинений особою, яка раніше вчинила будь-який із злочинів, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 КК України.

Разом з тим, частиною 2 ст. 32 КК України передбачено, що повторність, передбачена частиною першою цієї статті, відсутня при вчиненні продовжуваного кримінального правопорушення, яке складається з двох або більше тотожних діянь, об`єднаних єдиним кримінально протиправним наміром.

При цьому, відповідно до п. 20 Постанови ПВСУ № 10 від 06.11.2009 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» у разі вчинення декількох посягань на власність перший злочин за відсутності інших кваліфікуючих ознак належить кваліфікувати за частиною першою відповідної статті, а інші як вчинені повторно - за іншими частинами відповідних статей КК України. А, неодноразове незаконне вилучення чужого майна чи заволодіння ним, що складається із тотожних діянь, які мають загальну мету та із самого початку охоплюються єдиним злочинним наміром на заволодіння конкретним майном, слід розглядати як один продовжуваний злочин.

Крім того, у п п. 5, 6 ППВСУ №7 від 04.06.2010 зазначено, якщо в одній статті (частині статті) Особливої частини КК передбачені різні за своїм змістом діяння, їх вчинення в різний час не утворює повторності злочинів у випадках, коли такі діяння охоплювались єдиним умислом особи. У цих випадках вчинені особою діяння стають елементами одного злочину. Від повторності злочинів необхідно відрізняти продовжуваний злочин, який відповідно до частини другої статті 32 КК складається з двох або більше тотожних діянь, об`єднаних єдиним злочинним наміром. Об`єднання тотожних діянь єдиним злочинним наміром означає, що до вчинення першого з низки тотожних діянь особа усвідомлює, що для реалізації її злочинного наміру необхідно вчинити декілька таких діянь, кожне з яких спрямовано на реалізацію цього наміру. Такі діяння не утворюють повторності, оскільки кожне з них стає елементом одиничного (єдиного) злочину і окремим (самостійним) злочином щодо будь-якого іншого з цих діянь бути не може, а при повторності тотожних злочинів кожен із них має свою суб`єктивну сторону, зокрема самостійний умисел, який виникає щоразу перед вчиненням окремого злочину. Якщо склад злочину, визнаного продовжуваним, передбачає певні кількісні показники, які впливають на його кваліфікацію (розмір викраденого майна, розмір заподіяної шкоди тощо), то при його кваліфікації враховується загальна сума таких показників, пов`язаних з кожним із вчинених особою діянь, що утворюють продовжуваний злочин, і при визначенні їх розміру необхідно виходити з кількості неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, вирахуваних за кожен період вчинення продовжуваного злочину окремо.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 будучи обізнаними, що на усій території України введено воєнний стан, перебуваючи у салоні тролейбусу № 23, у м. Львові на вул. Стрийська, 109, виявив рюкзак чорного кольору, що знаходився в кабіні такого. Усвідомлюючи, що в ньому може знаходитися майно, за рахунок котрого можна наживитися, в нього виник умисел на його протиправне заволодіння. Так, переслідуючи корисливий мотив, з метою власного протиправного збагачення, в умовах воєнного стану, переконавшись, що за його діями ніхто зі сторонніх осіб не спостерігає, таємно, шляхом вільного доступу, викрав рюкзак, вміст котрого для нього був невідомий. В подальшому, він встановив, що в рюкзаку знаходилося майно, грошові кошти та банківська карта належні потерпілій, однак, інтерес для нього становили саме готівкові кошти та кошти, що могли знаходитися на банківській карті, оскільки такі можна було використати для оплати товару.

Водночас, суд враховує, що здійснюючи крадіжку рюкзака, ОСОБА_3 діяв з неконкретизованим умислом, оскільки до моменту заволодіння ним не знав та не усвідомлював його вміст, однак переслідував корисливий мотив та мету наживи.

При цьому, на момент виявлення банківської карти, що є офіційним документом, обвинувачений, щодо такої вже вчинив протиправні дії, таємно заволодів нею, тобто викрав.

Одночасно, протиправні дії ОСОБА_3 щодо банківської карти, що є спеціальним предметом кримінального правопорушення та іншого майна потерпілої, в тому числі грошових коштів, складають ідеальну сукупність, оскільки вчинені в один час, об`єднані єдиним умислом, що характеризується одним мотивом корисливим, та метою протиправного збагачення. Також, ідеальну сукупність кримінальних правопорушень утворюють дії обвинуваченого з викрадення банківської карти та викрадення грошових коштів, доступ до яких здійснюється за допомогою такої.

В даному випадку мета кримінальних правопорушень нерозривно пов`язана з їх мотивом, оскільки поведінка обвинуваченого обумовлена спонуканнями (мотивами) й цілями. Саме на основі корисливого мотиву, керуючись ним, ОСОБА_3 поставив собі мету (придбати товари для власних потреб), досягненню якої він підкоряє свої діяння. Крім того, внаслідок конструювання інкримінованих складів кримінальних правопорушень корисливий мотив є безпосередньо зазначеним в диспозиції ч. 1 ст. 357 КК України та виходить із змісту диспозиції ч. 1 ст. 185 КК України.

Крім того, суд зауважує, що момент протиправного заволодіння грошовими коштами, доступ до котрих здійснювався за допомогою банківської карти співпадає з моментом обертання такого майна на власну користь.

Аналізуючи викладене, суд приходить до переконання, що ОСОБА_3 , діючи з неконкретизованим умислом щодо майна потерпілої до моменту вчинення крадіжки, однак переслідував корисливий мотив та мету задоволення власних споживчих потреб за рахунок коштів останньої, хоча протиправні дії щодо готівкових коштів, іншого майна та безготівкових коштів не являють собою тотожні діяння, однак охоплені зазначеним умислом для досягнення однієї мети придбання товарів, а тому вчинення другого епізоду крадіжки не може кваліфікуватися як повторність, а визнається продовжуваним злочином.

За таких обставин, суд дії обвинуваченого ОСОБА_3 кваліфікує за ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України, оскільки останній вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), в умовах воєнного стану та вчинив викрадення офіційного документу, вчинене з корисливих мотивів.

При цьому, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні обставини привласнення офіційного документу, оскільки на момент виявлення такого обвинувачений вже вчинив щодо такого протиправні дії таємно викрав, котрі були виражені непрямим умислом, а також обставини вчинення крадіжки повторно, оскільки такі дії обвинуваченого охоплені єдиним протиправним умислом з корисливим мотивом, єдиною метою, щодо попередньо невизначеного, однак чужого майна, що належить потерпілій.

У роз`ясненнях, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 №7(зі змінами), зокрема в п. 1, звертається увага на те, що суди при призначенні покарання мають суворо дотримуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через них реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а в п. 3 наголошується на тому, що, встановлюючи ступінь тяжкості злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його скоєння (зокрема форми вини, мотиву й мети, способу, стадії скоєння, кількості епізодів злочинної діяльності, характеру і ступеня тяжкості наслідків, що настали).

У зв`язку із цим, при призначенні покарання суд бере до уваги положення ст. 50 КК України, якою встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, положення ст. 65 КК України, згідно з яким, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. При цьому, у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року), Європейський Суд вказав, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Згідно ч. 1 ст. 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

При цьому, у пункті 8 Постанови ПВСУ № 7 від 24.10.2010 ВСУ звернув увагу на те, що призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст. 69 КК) ( 2341-14 ) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Згідно ст. 35 КК України передбачено, що повторність, сукупність та рецидив кримінальних правопорушень враховуються при кваліфікації кримінальних правопорушень та призначенні покарання, при вирішенні питання щодо можливості звільнення від кримінальної відповідальності та покарання у випадках, передбачених цим Кодексом.

Так частиною 1 ст. 70 КК України передбачено, що при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Частиною 1 ст. 72 КК України (п. 1а) закріплено, що при складанні покарань за сукупністю кримінальних правопорушень та сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид виходячи з такого їх співвідношення, зокрема, що одному дню позбавлення волі відповідають один день арешту.

Обираючи покарання обвинуваченому, суд враховує ступінь тяжкості кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ст. 12 КК України кримінальні правопорушення, за якими кваліфіковано дії обвинуваченого за ч. 1 ст. 357 КК України є проступком, а за ч. 4 ст. 185 КК України тяжким злочином.

Суд, при вивченні особи обвинуваченого ОСОБА_3 , встановив, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Львові, є громадянином України, українцем, одружений, не працює, згідно ст. 89 КК України не судимий, без місця реєстрації, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на обліку в Львівському обласному клінічному психоневрологічному диспансері не числиться (а. с. 116), на обліках в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога в КНП Пустомитівської міської ради «Пустомитівська лікарня» не перебуває.

До обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_3 , згідно зі ст. 66 КК України, суд відносить визнання вини, часткове добровільне усунення завданої шкоди потерпілій, активне сприяння органу досудового розслідування.

Обставин, що відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено.

З досудової доповіді щодо ОСОБА_3 вбачається, що результати оцінки обвинуваченого показали високий ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та дуже високий ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб. Беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого, його спосіб життя, історію правопорушень, а також високу ймовірність вчинення повторного правопорушення, орган пробації вважає, що виправлення цієї особи без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк може становити дуже високу небезпеку для суспільства (у т. ч. окремих осіб). Застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для впливу на поведінку особи з метою виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень, неможливо здійснювати без цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції.

При визначенні виду та міри покарання суд враховує, що ОСОБА_3 , вчинив кваліфіковану крадіжку, що характеризуються сукупністю двох епізодів продовжуваного злочину, хоча згідно ст. 89 КК України вважається особою не судимою, однак неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, в тому числі до позбавлення волі за особливо тяжкий злочин, а тому такі діяння розцінюються судом як суб`єктивне ставлення обвинуваченого до своїх дій, що полягає у небажанні виправитися, та відсутності висновків щодо протиправності своєї поведінки, що підтверджує висновки органу пробації, однак визнав вину та покаявся у скоєному, осудив свою протиправну поведінку, частково добровільно усунув спричинену потерпілій шкоду, тим самим продемонстрував бажання стати на шлях виправлення, думку потерпілої, котра при призначенні покарання покликається на розсуд суду, однак просила пом`якшити покарання, характер поведінки обвинуваченого під час досудового розслідування, що розцінюється прокурором як сприяння органу досудового розслідування у розкритті злочину, поведінку під час судового слідства, не оспорював фактичних обставин у справі та добровільно усунув спричинену потерпілій шкоду, у зв`язку із чим такі дані вказують на обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що дає підстави для застосування ч.1 ст. 69 КК України, та призначення основного покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі, у мінімальній межі 1 рік.

При визначенні виду та міри покарання за ч.1 ст. 357 КК України суд, посеред вищенаведеного, тобто за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання, додатково враховує, що вказане кримінальне правопорушення він не готував та не планував заздалегідь, а скористався, наявністю ідеальної сукупності кримінальних правопорушень, тому вважає за можливе призначити покарання в межах санкції вказаної статті у виді обмеження волі в мінімальній межі 1 рік.

Одночасно, ОСОБА_3 слід визначити остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим на підставі ч.1 ст. 70 КК України у виді позбавлення волі строком на один рік.

Саме таке покарання, на думку суду, дасть можливість обвинуваченому оцінити свої дії, стати на шлях виправлення, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», відповідатиме тяжкості злочину та справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_3 не обирався, клопотання з даного приводу не заявлялися.

Питання процесуальних витрат суд вирішує відповідно до ст. 124 КК України.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 368 КПК України ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що у справі понесено процесуальні витрати за проведення експертизи у зв`язку із залученням стороною обвинувачення експерта спеціалізованої державної установи.

Зокрема, експертом проведено товарознавчу експертизу №СЕ-19/114-23/15882-ТВ від 25.08.2023, вартість якої становить 956, 00 грн. (а.с.51)

Таким чином, з урахуванням правил ч. 2 ст. 124 КПК України, з ОСОБА_3 на користь держави слід стягнути процесуальні витрати за залучення експерта у розмірі 956,00 грн.

Питання речових доказів слід вирішити згідно вимог ст. 100 КПК України.

Так, документи, що є речовими доказами, залишаються в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання.

Також, майно, що були предметом кримінального правопорушення або іншого суспільно небезпечного діяння, конфіскуються, крім тих, які повертаються власнику (законному володільцю).

При дослідженні речових доказів встановлено, що речовими доказами в даному кримінальному провадженні визнано: гаманець шкіряний чорного кольору марки «DISPEL», в середині якого було виявлено клаптик паперу, на якому наявні надписи: PIN1 2891, PIN2 НОМЕР_3 . PIN39891 PIN2882191, клаптик паперу із чорновим записом «Хочу мати хорошу роботу і заробляти 10000 грн.», рюкзак шкіряний чорного кольору з двома лямками по боках, трьома кишенями, які закриваються на блискавки, в середині якого виявлено бальзам для губ «CICAPLAST», блиск для губ «ARTDECO»; компакт-диск DVD-R, на якому знаходяться відеозаписи за 06.08.2023 з вищезазначених відеокамер по факту вчинення вказаної крадіжки з магазину «Продукти», що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Стрийська, 109; компакт-диск DVD-R, на якому знаходяться відеозаписи за 06.08.2023 з вищезазначених відеокамер по факту вчинення вказаної крадіжки; компакт-диск DVD-R, на якому знаходяться відеозаписи за 06.08.2023 з вищезазначених відеокамер по факту вчинення вказаної крадіжки з тролейбуса №23, який перебував на кінцевій зупинці, що на вул. Стрийська, 109, м. Львів; CD-диск, на якому знаходиться аудіо запис спецлінії «102» за 06.02.2023.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Ухвалою слідчого судді Сихівського районного суду м. Львова від 17.08.2023 накладено арешт на гаманець шкіряний чорного кольору марки «DISPEL», в середині якого було виявлено клаптик паперу, на якому наявні надписи: PIN1 2891, PIN2 НОМЕР_3 . PIN39891 PIN2882191, клаптик паперу із чорновим записом «Хочу мати хорошу роботу і заробляти 10000 грн.», рюкзак шкіряний чорного кольору з двома лямками по боках, трьома кишенями, які закриваються на блискавки, в середині якого виявлено бальзам для губ «CICAPLAST», блиск для губ «ARTDECO».

На підставі викладеного, ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185, ст. ст. 50, 65, 69, 70 КК України, ст. ст. 100, 124, 174 КПК України, керуючись ст. ст. 368, 369-371, 373, 374 КПК України, суд,

ухвалив:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.357 КК України та ч.4 ст. 185 КК України та призначити покарання:

за ч. 1 ст. 357 КК України - у виді 1 (одного) року обмеження волі;

за ч. 4 ст. 185 КК України, на підставі ч. 1 ст. 69 КК України, призначити йому основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції вказаної статті у виді 1 (одного) року позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України призначити остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357 та ч. 4 ст. 185 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі строком 1 (один) рік.

Запобіжний захід ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили не обирати.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 на користь держави витрати на залучення експерта у розмірі 956 (дев`ятсот п`ятдесят шість) гривень. (одержувач: ГУК Львів/Львівська тг/24060300; код отримувача (ЗКПО): 38008294; банк отримувача: Казначейство України (ел.адм.подат.); р/р: UA0013933).

Арешт на гаманець шкіряний чорного кольору марки «DISPEL», в середині якого було виявлено клаптик паперу, на якому наявні надписи: НОМЕР_4 , PIN2 НОМЕР_3 . PIN39891 PIN2882191, клаптик паперу із чорновим записом «Хочу мати хорошу роботу і заробляти 10000 грн.», рюкзак шкіряний чорного кольору з двома лямками по боках, трьома кишенями, які закриваються на блискавки, в середині якого виявлено бальзам для губ «CICAPLAST», блиск для губ «ARTDECO», накладений на підставі ухвали слідчого судді Сихівського районного суду м. Львова від 17.08.2023, після набрання вироком законної сили скасувати.

Речові докази після набрання вироком законної сили, а саме:

-компакт-диск DVD-R, на якому знаходяться відеозаписи за 06.08.2023 з вищезазначених відеокамер по факту вчинення вказаної крадіжки з магазину «Продукти», що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Стрийська, 109; компакт-диск DVD-R, на якому знаходяться відеозаписи за 06.08.2023 з вищезазначених відеокамер по факту вчинення вказаної крадіжки; компакт-диск DVD-R, на якому знаходяться відеозаписи за 06.08.2023 з вищезазначених відеокамер по факту вчинення вказаної крадіжки з тролейбуса №23, який перебував на кінцевій зупинці, що на вул. Стрийська, 109, м. Львів; CD-диск, на якому знаходиться аудіо запис спецлінії «102» за 06.02.2023 залишити зберігати при матеріалах досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000691 від 13.08.2023;

-гаманець шкіряний чорного кольору марки «DISPEL», в середині якого було виявлено клаптик паперу, на якому наявні надписи: PIN1 2891, PIN2 11421212. PIN39891 PIN2882191, клаптик паперу із чорновим записом «Хочу мати хорошу роботу і заробляти 10000 грн.», рюкзак шкіряний чорного кольору з двома лямками по боках, трьома кишенями, які закриваються на блискавки, в середині якого виявлено бальзам для губ «CICAPLAST», блиск для губ «ARTDECO» повернути потерпілій ОСОБА_6 .

Апеляційна скарга на вирок може бути подана до Львівського апеляційного суду через Сихівський районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 цього Кодексу.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. В разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно, після його проголошення, вручити обвинуваченому та прокурору.

Головуюча ОСОБА_1