Справа № 373/108/16-к
Номер провадження 1-кп/373/38/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2024 року м. Переяслав

Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області в складі

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участі секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

сторін кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000241 за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, одруженого, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 ,

в скоєні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.4 ст. 407 КК України,

встановив:

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що, являючись військовослужбовцем, проходячи військову службу за мобілізацією у військовому званні «солдат» на посаді радіотелефоніста відділення управління взводу управління командира 2 самохідно-артилерійської батареї 1 самохідно-артилерійського дивізіону у Військовій частині польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується у АДРЕСА_2 , в порушення ст.ст.11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України № 551-XIV від 24 березня 1999 року, 21 серпня 2015 року о 08 год. 00 хв., усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, діючи умисно, будучи придатним до проходження військової служби, без поважних причин та без дозволу відповідних начальників та командирів, з метою тимчасово ухилитись від проходження військової служби, не з`явився вчасно на службу без поважних причин, службові обов`язки не виконував, проводив час на власний розсуд, не приймаючи міри для повернення до військової частини в умовах особливого періоду. 30 жовтня 2015 року о 09 год. 00 хв. солдат ОСОБА_5 прибув до військової частини відповідно до припису для прибуття до пункту постійної дислокації, та заявив про себе.

Злочинні дії обвинуваченого ОСОБА_5 кваліфіковані за ч.4 ст.407 КК України, як нез`явлення вчасно на службу без поважних причин в умовах особливого періоду, вчинене військовослужбовцем.

Розгляд кримінального провадження здійснювався в загальному порядку за участі сторін.

Судом при вирішенні питання визначення порядку та обсягу дослідження доказів, було вирішено дослідити докази надані сторонами, заслухати свідків обвинувачення, допитати обвинуваченого.

Наданими суду письмовими доказами, які досліджені в судовому засіданні встановлено наступне.

В обґрунтування винуватості ОСОБА_5 у вчиненні вказаного злочину сторона обвинувачення подала докази, які були безпосередньо досліджені під час судового розгляду і містилися у витягу з кримінального провадження (т. 1 а. с. 146), рапорту начальника стройової частини в/ч польова пошта НОМЕР_1 ОСОБА_8 (т. 1 а с. 147), наказі про призначення службового розслідування № 1210 від 02.11.2015 (т. 1 а. с. 148-149), матеріалах службового розслідування на 17 аркушах (т. 1 а. с. 150-166), наказі № 1341 від 12.11.2015 про підсумки службового розслідування (т.1 а .с. 167-169), листі начальника НВМ КЦ «ГВКГ» (т.1 а. с. 178), приписі від 29.10.2015 (т.1 а. с. 179), наказі № 1 від 13.05.2015 Про призначення особового складу на посади ( т. 2 а. с. 9).

Також прокурором подано довідки про не перебування ОСОБА_5 на обліку у лікарів психіатра та нарколога (т. 1 а. с. 174, 175, 180), вимогу про судимість (т. 1 а. с. 176), копію вироку Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 21.07.2015, яким ОСОБА_5 було визнано винним за ч. 1 ст. 263 КК України та засуджено до 3 років позбавлення волі із звільненням від відбування покарання терміном на 1 рік. З вироку вбачається, що ОСОБА_5 утримувався під вартою в рамках даного кримінального провадження із 30.04.2015 по 05.05.2015 і до набрання вироком законної сили до нього застосовано запобіжний захід у виді застави. Також прокурором подано службову характеристику на ОСОБА_5 (т.2 а. с. 8) та виклик до кримінально-виконавчої інспекції № 25/7272 (т.2 а. с. 10).

Стороною захисту надано суду лист начальника Дніпровського районного сектору Київського міського відділу з питань пробації, з якої вбачається, що ОСОБА_5 перебуває на обліку з 08.09.2015, з`являється кожні три місяці та надає пояснення (т.2 а. с. 18).

Захисник ОСОБА_6 , з посиланням на реєстр матеріалів досудового розслідування, зазначив, що ОСОБА_5 в порядку ст. 290 КПК України не були відкритті подані прокурором до суду докази, а саме: рапорт начальника стройової частини в/ч польова пошта НОМЕР_1 ОСОБА_8 (т. 1 а с. 147), наказ про призначення службового розслідування № 1210 від 02.11.2015 (т. 1 а. с. 148-149), матеріали службового розслідування на 17 аркушах (т. 1 а. с. 150-166), наказ № 1341 від 12.11.2015 про підсумки службового розслідування (т.1 а. с. 167-169), припис від 29.10.2015 (т.1 а. с. 179), наказ № 1 від 13.05.2015 Про призначення особового складу на посади (т. 2 а. с. 9).

ОСОБА_5 підтвердив дані обставину, зазначивши, що вказані матеріали йому не були відкриті стороною обвинувачення.

Прокурор реагуючи на таку заяву сторони захисту зауважив, що зазначені захисником докази підтверджують певні обставини, однак жоден з них не закріплює фіксацію проведення процесуальної дії та в розумінні статті 109 КПК України, ці докази не мають бути включені до Реєстру матеріалів досудового розслідування. Відсутність зазначених захисником доказів у Реєстрі матеріалів досудового розслідування, не свідчить про невідкриття матеріалів підозрюваному. Зазначені письмові докази були долучені в ході судового розгляду, знаходяться в матеріалах судової справи, обвинувачений ОСОБА_5 мав змогу з ними ознайомитися.

Крім цього, прокурор додав, що 18.01.2016 ОСОБА_5 були відкриті матеріали кримінального провадження, з якими він ознайомився в повному обсязі.

Будь-яких інших доказів учасниками кримінального провадження, суду надано не було, клопотань з цього приводу не заявлялося.

Допитані в судовому засіданні свідки пояснили суду наступне.

Свідок ОСОБА_9 показав суду, що служив офіцером по особовому складу в/ч в Дівичках. Свідок пояснив, що коли до військової частини прибув ОСОБА_5 то юрист в/ч ОСОБА_10 доручив ОСОБА_9 відібрати у нього пояснення. З пояснень обвинуваченого, свідок запам`ятав, що ОСОБА_5 сказав їхати додому адвокат, який був його захисником у кримінальному провадженні.

Стосовно тривалості перебування ОСОБА_5 поза службою, свідок нічого пояснити не зміг.

ОСОБА_9 повідомив, що проведенням службового розслідування займались лейтенант Косогубський та ОСОБА_10 , а він лише відібрав пояснення у ОСОБА_5 .

Свідок ОСОБА_10 повідомив суду, що на дату подій (2015 рік) він обіймав посаду помічника командира бригади з правової роботи у військовій частині НОМЕР_2 (зараз в/ч НОМЕР_3 ). Стосовно самовільного залишення військової частини ОСОБА_5 , то за даним фактом проводилось службове розслідування на підставі Наказу №156 від 30.09.2015. За результатами вказаного розслідування ОСОБА_5 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та повідомлено правоохоронні органи про даний факт. Після виявлення відсутності ОСОБА_5 у військовій частині, службовцями військової частини (командиром) вживались заходи щодо встановлення його місця перебування. В межах цих заходів надсилались листи за місцем проживання ОСОБА_5 та його останнього місця роботи. Зв`язувались із матір`ю ОСОБА_5 яка в телефонному режимі повідомила, що не знає де син. За останніми даними про військовослужбовця ОСОБА_5 , він у 2015 році повертався до військової частини з АДРЕСА_3 (на даний час АДРЕСА_4 ) куди був відряджений для участі в АТО. Однак до військової частини не прибув. На даний час ОСОБА_5 рахується за військовою частиною НОМЕР_3 , однак виведений поза штат у зв`язку із самовільним залишенням військової частини. Виплати військовослужбовцю ОСОБА_5 призупинені. Не звільнений він тому, що до сих пір не з`явився до військової частини. ОСОБА_5 не виконав Наказ командира військової частини № НОМЕР_4 (діяв станом на 2015 рік) за яким військовослужбовець зобов`язаний на протязі 15 хвилин з моменту виникнення обставин, які унеможливлюють його прибуття до місця призначення, повідомити командира про такі обставини. Із цим наказом ОСОБА_5 , як і всі службовці військової частини був ознайомлений під підпис.

Прокурор відмовився від допиту свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_8 , оскільки їх місцеперебування на час розгляду справи, не встановлено.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні, наголосив що не визнає своєї вини та відмовився від дачі показів на підставі ст. 63 Конституції України.

Висновки суду.

З об`єктивної сторони інкримінований ОСОБА_5 злочин, передбачений частиною 4 статті 407 КК України, характеризується вчиненням такого діяння, як нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, особами, зазначеними в частинах 1 або 2 цієї статті.

Нез`явлення вчасно на службу полягає в тому, що, залишивши військову частину або місце служби на законній підставі та маючи об`єктивні можливості для повернення у встановлений час, військовослужбовець своєчасно до частини не з`являється і перебуває поза її розташуванням понад установлений строк.

При цьому нез`явлення вчасно на службу, само по собі не утворює складу злочину передбаченого частиною 4 статті 407 КК, який пов`язаний із нез`явленням вчасно на службу та формується тільки за відсутності поважних причин такого вчинку.

21 серпня 2014 року ОСОБА_5 був призваний у Збройні Сили України на підставі Указу Президента України від 28 липня 2014 року № 607 «Про часткову мобілізацію» (т. 1, а. с. 166).

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, яка діяла на час вчинення інкримінованого кримінального правопорушення) початком проходження військової служби вважається день відправлення у військову частину з районного (міського) військового комісаріату - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

Як встановлено в судовому засіданні, вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 липня 2015 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 263 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі статті 75 КК його звільнено від відбування призначеного йому покарання, якщо протягом іспитового строку тривалістю в 1 рік він не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Відповідно до статті 76 КК зобов`язано протягом іспитового строку не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції.

Відповідно до підпункту «г» пункту 1 частини 8 статті Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції, яка діяла на час вчинення інкримінованого кримінального правопорушення), під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання.

При цьому, з урахуванням стверджень сторони обвинувачення, що кримінально - карана бездіяльність ОСОБА_5 вчинена без поважних причин, колегією суддів Верховного суду наголошено, що з урахуванням ч. 1 ст. 22 КПК, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності і спростування такої позиції сторони обвинувачення стороною захисту шляхом надання доказів, які б указували на поважність причин невиконання військовослужбовцем ОСОБА_5 покладених обов`язків, не призводить до перекладання всупереч вимогам Конституції України та КПК обов`язку доводити свою невинуватість.

У твердженнях обвинуваченого та його захисника, висловлених в ході судових засідань, щодо поважності нез`явлення ОСОБА_5 до військової частини незмінно залишались три тези: 1 твердження його захисника, який представляв інтереси ОСОБА_12 в ході розгляду кримінального провадження в Орджонікідзевському районному суді м. Харкова про можливість не прибувати на службу; 2 необхідність виконувати обов`язки покладені на нього судом у відповідності до ст. 76 КК України; 3 - необізнаність ОСОБА_5 про місцерозташування його військової частини (дислокація якої змінилась).

Оцінюючи вище викладене, суд констатує, що:

підстави передбачені підпунктом «г» пункту 1 частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», були відсутні. ОСОБА_5 зберігав статус військовослужбовця;

покладені відповідно до статті 76 КК за вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 липня 2015 року, який набрав законної сили, обов`язки як засудженого не перешкоджали ОСОБА_5 виконувати обов`язки військовослужбовця;

відсутність інформації про місцерозташування військової частини, як причина неприбуття для проходження військової служби не приймається судом у якості поважної причини неприбуття ОСОБА_5 оскільки навіть за відсутності мобільного зв`язку (встановлення місця дислокації в телефонному режимі), у нього була можливість звернутись до місцевого РТЦК та СП із відповідним питанням і просити сприяння встановленню місця, до якого він мав прибути.

Таким чином, ОСОБА_5 повинен був з`явитися на службу та виконувати обов`язки, покладені на військовослужбовців Статутом внутрішньої служби Збройних Сил України, Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 і мав таку можливість.

А отже, ОСОБА_5 , являючись військовослужбовцем був відсутній у військовій частині НОМЕР_1 , в якій проходив військову службу за мобілізацією, з 21.07.2015 по 30.10.2015 без поважних причин.

Стороною захисту не спростовані в судовому засіданні доводи обвинувачення, в частині відсутності поважних причин нез`явлення військовослужбовця ОСОБА_5 до військової частини для подальшого несення військової служби, або ж об`єктивної неможливості прибуття обвинуваченого до місця несення служби.

Щодо клопотання сторони захисту про визнання недопустимими рапорту начальника стройової частини військової частини - польова пошта НОМЕР_1 ОСОБА_8 , наказу від 02 листопада 2015 року № 1210 «Про призначення службового розслідування», матеріалів службового розслідування на 17 аркушах, наказу від 12 листопада 2015 року № 1341 «Про підсумки службового розслідування», припису від 29 жовтня 2015 року, наказу від 13 травня 2015 року № 1 «Про призначення особового складу на посади» у зв`язку з порушенням вимог статті 290 КПК, суд вважає що дане клопотання не підлягає задоволенню.

Статтею 87 КПК України визначено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Суд погоджується із доводами прокурора про те, що відповідно до частини 2 статті 109 КПК реєстр матеріалів досудового розслідування повинен містити: 1) номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, а також час її проведення; 2) реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування; 3) вид заходу забезпечення кримінального провадження, дату і строк його застосування.

Колегія суддів ВС звернула увагу на те, що головним призначенням цього додатку до обвинувального акта є надання відомостей стосовно ключових рішень у кримінальному провадженні. Він складається разом з обвинувальним актом, а отже, після виконання вимог статті 290 КПК, з чого випливає, що реєстр матеріалів не слід ототожнювати з описом матеріалів досудового розслідування і на підставі його дослідження робити висновок про невідкриття матеріалів досудового розслідування після його завершення.

Крім того, у реєстрі матеріалів досудового розслідування наявний протокол надання доступу до матеріалів досудового розслідування (т. 1, а. п. 9,10).

Дійсно, частина 9 статті 290 КПК закріплює норму, відповідно до якої сторони кримінального провадження зобов`язані письмово підтвердити протилежній стороні, а потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, - прокурору факт надання їм доступу до матеріалів із зазначенням найменування таких матеріалів.

Відповідно до змісту ч. 2 ст. 290 КПК України відкриття матеріалів має бути здійснено до початку судового розгляду, оскільки сторони мають право на час бути готовими до проведення змагального процесу - мати заперечення на доводи сторони обвинувачення та навпаки.

Разом з тим, сторона як захисту, так і обвинувачення не може використовувати вказане положення процесуального закону, як формальну й безумовну підставу, щоб вимагати від судів встановлення недопустимості доказів.

Положення ч. 12 ст. 290 КПК України щодо наслідків недопущення судом відомостей, які містяться в них як докази, може мати місце лише у випадку саме не відкриття матеріалів провадження. Однак, щодо відкриття матеріалів з порушенням вимог Закону, навіть з грубим, законодавцем нічого не зазначено.

Отже, таке порушення може бути усунуте і коли судовий розгляд розпочався, наприклад, в разі залучення захисника судом.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові № 13-43кс19 від 16 жовтня 2019 року, принцип змагальності є наскрізним, і він не вичерпується реалізацією положень ст. 290 КПК України. Навпаки, після передачі кримінального провадження до суду, саме суд у ході розгляду справи під час безпосереднього дослідження кожного доказу у змагальній процедурі забезпечує безпосереднє дотримання принципу змагальності.

В даному випадку, докази належність яких ставить під сумнів сторона захисту, були долучені стороною обвинувачення в ході судового засідання, яке відбулось 16.05.2017. При цьому а ні обвинуваченим, а ні його захисником під час дослідження цих доказів не заявлялось про їх недопустимість з підстав невідкриття стороні захисту. Єдиний документ, який був поставлений під сумнів і визнаний недопустимим доказом, була копія вироку Орджонікідзевського районного суду м. Харкова, оскільки надана державним обвинувачем копія, містила печатки суду і відмітки про набрання вироком законної сили. Інші ж докази, включаючи і ті, про які заявляє адвокат були досліджені і долучені судом до матеріалів справи.

За таких обставин, оцінюючи, чи сталося істотне обмеження можливостей сторони захисту ознайомитися з доказами сторони обвинувачення і підготувати правову позицію, що буде нею обстоюватись у змагальній процедурі судового розгляду, суд констатує відсутність порушення вимог ст. 290 КПК України та не вбачає підстав для застосування у даному випадку положень ст. 87 КПК України, щодо визнання недопустимими доказів сторони обвинувачення про які заявив адвокат.

Протиправні дії ОСОБА_5 суд кваліфікує за за ч. 4 ст. 407 КК України, як нез`явлення вчасно на службу без поважних причин в умовах особливого періоду, вчинене військовослужбовцем.

Зазчена в обвинувальному акті обставина щире каяття обвинуваченого (п.1 ст. 66 КК України) не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки ОСОБА_5 не визнав своєї провини, не висловив жаль з приводу вчиненого та не виявив бажання виправити ситуацію, що склалася.

В ході судового розгляду було встановлено, що 21.07.2015 ОСОБА_5 був засуджений вироком Орджонікідзевського районного суду міста Харкова, за вчинення злочину передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та засуджено до 3 років позбавлення волі із звільненням від відбування покарання терміном на 1 рік.

Цієї обставини не зазначено в обвинувальному акті як такої, що обтяжує покарання відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 291 КПК України.

Відтак, дану обставину суд не враховує, як обтяжуючу покарання (п.1 ст. 67 КК України), оскільки відповідно до ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім як у випадках зміни судом правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Отже, обставин, які обтяжують чи пом`якшують покарання ОСОБА_5 , судом не встановлено.

Мотиви призначення покарання.

Призначаючи вид та міру покарання суд керується статтями 50 та 65 КК України і виходить з наступного.

Приймаючи рішення про вид покарання, суд констатує, що санкцією частини 4 статті 407 КК України, визначено єдиний вид покарання позбавлення волі, який є основним видом покарань, і полягає в ізоляції засудженого та поміщенні його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу.

Отже, покарання обвинуваченому ОСОБА_5 слід обрати у виді позбавлення волі, в межах санкції частини 4 статті 407 КК України .

Під час постановлення вироку, у суду відсутні правові підстави для застосування ст. 71 КК України призначення покарання за сукупністю вироків, оскільки стороною обвинувачення не заявлено про застосування цієї норми закону та не надано суду відомостей про виконання вироку Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 липня 2015 року, за яким іспитовий строк застосований до ОСОБА_5 мав сплинути 21.07.2016.

Приймаючи рішення про міру покарання, яке слід застосувати до ОСОБА_5 , суд враховує відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, тяжкості вчиненого ОСОБА_5 злочину, яке у відповідності до статті 12 КК України є тяжким злочином.

В той же час, обвинувачений лікування від наркоманії і алкоголізму не потребує, є учасником Антитерористичної операції.

З характерики ОСОБА_5 , наданої за місцем останнього проходження служби, він характеризується з посереднього боку.

Ставлення обвинуваченого до вчиненого, яке полягає у неусвідомленні ним своєї провини пов`язане, на переконання суду в нерозумінні обвинуваченим, насамперед тієї обставини, що засудження його за статтею кримінального кодексу із застосуванням іспитового терміну, не тотожне автоматичному звільненню його з військової служби. Поведінка обвинуваченого в судових засіданнях, яка проявлялась у постійному, дисциплінованому відвідуванні всіх засідань, повазі до суду, стриманій і ввічливій поведінці, свідчить суду про дисциплінованість ОСОБА_5 що проявилась у принциповому дотриманні ним своїх процесуальних обов`язків, і також характеризує його особу.

Виходячи із мети покарання й принципів вказаних у ст. ст. 50, 65 КК України, а саме: справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно приписів ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати до обвинуваченого ОСОБА_5 положення ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання, з встановленням іспитового строку, та покладенням на нього обов`язків, передбачених п. 1 та 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Таке покарання, на переконання суду, відповідає співмірності й індивідуалізації покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_5 , відповідатиме його меті визначеній у ст. 50 КК України, а також принципам гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.

Цивільний позов у кримінальному провадженні відсутній.

Речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Витрати на залучення експерта відсутні.

Запобіжний захід до обвинуваченого не застосовувався.

Керуючись ст.ст. 370, 373, 374 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 (три) роки.

Відповідно до вимог ст. 76 КК України, покласти на ОСОБА_5 наступні обов`язки: - періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; - повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вирок може бути оскарженим в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

Суддя ОСОБА_13