У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/1421/23

Провадження №1-кп/348/294/23

15 вересня 2023 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

захисників- адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Надвірна кримінальне провадження відносно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 28, ч. 4 ст. 186, ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 146 КК України, -

встановив:

В провадженні Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області перебуває кримінальне провадження стосовно ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 28, ч. 4 ст. 186, ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 146 КК України.

Обвинувачені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 утримуються під вартою в ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» Міністерства юстиції України.

В судовому засіданні від прокурора надійшли клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 та ОСОБА_8 .

В обґрунтування клопотання прокурор зазначив, що розгляд даного кримінального провадження триває, ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочинів, два з яких відносяться до категорії тяжкого та особливо тяжкого злочинів, продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а саме, що обвинувачений ОСОБА_4 може переховуватися від суду, знищити, сховати чи спотворити будь-яку з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; впливати на потерпілих, свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. ОСОБА_5 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочинів, два з яких відносяться до категорії тяжкого та особливо тяжкого злочинів, може переховуватися від суду, знищити, сховати чи спотворити будь-яку з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; впливати на потерпілих, свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. Запобіжні заходи до обвинувачених застосовані вірно, підстав для їх зміни немає, а тому просить продовжити строк застосованих до обвинувачених запобіжних заходів у виді тримання під вартою. Застосування інших більш м`яких запобіжних заходів, окрім тримання під вартою, не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки обвинувачених та запобігти вказаним ризикам. В задоволенні клопотань захисників просив відмовити.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_7 проти клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою заперечував, зазначив, що ризики, наведені прокурором, не доведені. Під час досудового розслідування ОСОБА_4 всіляко сприяв досудовому розслідуванню. Лише тяжкість кримінального правопорушення не може бути достатньо вагомою підставою для тримання обвинуваченого під вартою. Зазначив, що обвинувачений має батьків, постійне місце проживання, що свідчить про наявність у нього стійких соціальних зв`язків. Вважає, що запобіжний захід у виді домашнього арешту в повній мірі гарантуватиме виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_6 щодо клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою заперечував, зазначив, що ризики, наведені прокурором, не підтверджені. Вважає, що на даний час ризики зменшилися. Обвинувачений ОСОБА_5 не переховувався та не тікав від працівників поліції в м. Коломия. Він не може симулювати хворобу, оскільки пройшов бойові дії та йому це не потрібно. Ризик щодо ймовірного впливу на потерпілих взагалі є не актуальним, оскільки законні представники надали заяви про те, що шкода їм відшкодована та вони претензій не мають. Має постійне місце проживання та матір, що свідчить про наявність стійких соціальних зв`язків. Вважає, що запобіжний захід у виді домашнього арешту забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.

Обвинувачений ОСОБА_5 підтримав позицію свого захисника, заперечував проти клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Зазначив, що до затримання проживав з матір`ю.

Обвинувачений ОСОБА_4 підтримав позицію свого захисника, заперечував проти клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Вказав, що до затримання проживав з дівчиною без реєстрації шлюбу, працював.

Заслухавши думку учасників судового розгляду, вивчивши наявні матеріали кримінального провадження, суд дійшов наступних висновків.

Згідно із ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Нормами ч. 2 цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Суд повинен перевірити обґрунтованість тверджень про продовження існування вказаних ризиків.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. При цьому КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Ухвалами слідчого судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 26.04.2023 обвинуваченим ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою до 22.06.2023 без визначення розміру застави.

В подальшому, ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 21.06.2023 обвинуваченим ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою до 19.08.2023 без визначення розміру застави, який в подальшому було продовжено до 01.10.2023.

Під час вирішення питання доцільності продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 , суд дійшов висновку про існування ризиків, визначених ч. 1 ст. 177 КПК України, які, на думку суду, наразі не зменшилися та не відпали.

Так, судом встановлено, що ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме можливість переховуватись від суду, не зменшився та не перестав існувати, з огляду на те, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні ряду кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 162, ч. 4 ст. 186, ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 357 КК України, два з яких відносяться до категорії тяжких (ч. 4 ст. 186 КК України) та особливо тяжких злочинів (ч. 4 ст. 189 КК України), та передбачають покарання виключно у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років, та від семи до дванадцяти років з конфіскацією майна, усвідомлює неминучість покарання за вчинене, що може спонукати його у будь-який час покинути місце свого постійного перебування (проживання), тим самим переховуватись від суду. Також, на користь вказаного ризику свідчить те, що ОСОБА_4 одразу після вчинення кримінальних правопорушень втік з місця події, а в подальшому тікав від працівників поліції на території м. Коломия та переховувався аж до моменту затримання. Вказані обставини в сукупності свідчать про те, що опинившись на волі він зможе продовжувати ухилятись від органів досудового розслідування та суду та не виконувати процесуальні рішення.

Ризиком того, що ОСОБА_4 може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінальних правопорушень є те, що на даний час так і не встановлено місцезнаходження другої банківської картки АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , яку він викрав в потерпілих (вилучено тільки картку № НОМЕР_2 ).

Ризиком того, що ОСОБА_4 може незаконно впливати на потерпілих, свідків та іншого обвинуваченого у даному кримінальному провадженні є те, що він знає їхні анкетні дані, з частиною з них проживає у одному районі, безпосередньо знайомий з ними та підтримує дружні відносини, тому, перебуваючи на волі і маючи в результаті цього реальну можливість пересуватися, а також користуватися засобами зв`язку, намагаючись уникнути покарання за вчинення ряду кримінальних правопорушень у вигляді позбавлення волі, об`єктивно матиме можливість вчиняти вплив на них.

Ризик вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення підтверджується тим, що він раніше судимий та вчинив інкриміновані йому кримінальні правопорушення під час іспитового строку згідно ст. 75 КК України. Однак ОСОБА_4 відповідних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та знову вчинив ряд умисних злочинів. Обставини вчинених кримінальних правопорушень свідчать про підвищену суспільну небезпечність обвинуваченого та його схильність до вчинення правопорушень. Також на користь даного ризику свідчить те, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 189 КК України, підозрюваним було вчинено із погрозою знищення майна близьких родичів потерпілої.

Вказані ризики наразі є реальними та триваючими, тому вони виключають можливість обрання іншого, більш м`якого запобіжного заходу щодо обвинуваченого, оскільки альтернативні запобіжні заходи не забезпечать належний рівень гарантії доброчесної поведінки обвинуваченого.

Суд також звертає увагу, що обвинувачений являється особою молодого віку, здоровий, неодружений, на утриманні нікого немає, будучи особою раніше судимою, на шлях виправлення не став, та в період іспитового строку вчинив ряд злочинів.

Разом з тим, ризик того, що обвинувачений ОСОБА_4 може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а саме тим, що він, розуміючи ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, може умисно симулювати хворобу, підробивши для цього відповідні документи або іншим обманом, щоб не перебувати в умовах ізоляції до завершення судового розгляду, суд вважає недоведеним та до уваги не бере.

Також, ОСОБА_5 , будучи раніше засудженим за вчинення кримінального правопорушення проти громадського порядку та моральності, в період іспитового строку, на шлях виправлення не став, відповідних висновків для себе не зробив та знову вчинив ряд умисних злочинів, два з яких відносяться до категорії тяжких та особливо тяжких щодо неповнолітніх осіб, а саме кримінальні правопорушення, передбачені ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 28, ч. 4 ст. 186, ч. 1 ст. 28, ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 146 КК України.

Під час вирішення питання доцільності обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 , суд дійшов висновку про існування ризиків, визначених ч. 1 ст. 177 КПК України, які, на думку суду, наразі не зменшилися та не відпали.

Так, судом встановлено, що ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме можливість переховуватись від суду, не зменшився та не перестав існувати, з огляду на те, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні ряду кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 162, ч. 4 ст. 186, ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 357 КК України, два з яких відносяться до категорії тяжких (ч. 4 ст. 186 КК України) та особливо тяжких злочинів (ч. 4 ст. 189 КК України), та передбачають покарання виключно у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років, та від семи до дванадцяти років з конфіскацією майна, усвідомлює неминучість покарання за вчинене, що може спонукати його у будь-який час покинути місце свого постійного перебування (проживання), тим самим переховуватись від суду. Також, на користь вказаного ризику свідчить те, що ОСОБА_5 одразу після вчинення кримінальних правопорушень втік з місця події, а в подальшому тікав від працівників поліції на території м. Коломия та переховувався аж до моменту затримання.

Посилання захисника на те, що вказана подія взагалі не мала місця, суд не може взяти до уваги, оскільки вказана обставина встановлена ухвалою слідчого судді Надвірнянського районного суду від 26.04.2023, яка набрала законної сили.

Вказані обставини в сукупності свідчать про те, що опинившись на волі він зможе продовжувати ухилятись від органів досудового розслідування та суду та не виконувати процесуальні рішення.

Ризиком того, що ОСОБА_5 може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінальних правопорушень є те, що на даний час так і не встановлено місцезнаходження другої банківської картки АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , яку він викрав в потерпілих (вилучено тільки картку № НОМЕР_2 ).

Ризиком того, що ОСОБА_5 може незаконно впливати на потерпілих, свідків та іншого обвинуваченого у даному кримінальному провадженні є те, що він знає їхні анкетні дані, з частиною з них проживає у одному районі, безпосередньо знайомий з ними та підтримує дружні відносини, тому, перебуваючи на волі і маючи в результаті цього реальну можливість пересуватися, а також користуватися засобами зв`язку, намагаючись уникнути покарання за вчинення ряду кримінальних правопорушень у вигляді позбавлення волі, об`єктивно матиме можливість вчиняти вплив на них.

Посилання захисника на те, що вказаний ризик втратив свою актуальність з огляду на те, що законні представники неповнолітніх потерпілих подали клопотання про відсутність претензій до обвинуваченого ОСОБА_5 , не може бути прийнято до уваги, оскільки при оцінці ризику впливу на потерпілих та свідків по кримінальному провадженню необхідно враховувати встановлений нормами КПК України порядок безпосереднього сприйняття судом показів від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні. Суд під час судового провадження може обґрунтовувати свої висновки лише на показах, які він безпосередньо сприймав, отримав усно від учасників процесу (ст. 23 КПК України). Тобто, ризик незаконного впливу на потерпілих та свідків існує як на початковому етапі кримінального провадження, так і на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показів від учасників процесу та дослідження їх судом. При цьому, суд зазначає, що судовий розгляд у кримінальному провадженні ще не розпочався та вказані особи не були допитані в судовому засіданні.

Ризик вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення підтверджується тим, що він раніше судимий та вчинив інкриміновані йому кримінальні правопорушення під час іспитового строку згідно ст. 75 КК України. Однак, ОСОБА_5 відповідних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та знову вчинив ряд умисних злочинів. Обставини вчинених кримінальних правопорушень свідчать про підвищену суспільну небезпечність обвинуваченого та його схильність до вчинення правопорушень. Також на користь даного ризику свідчить те, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 189 КК України, підозрюваним було вчинено із погрозою знищення майна близьких родичів потерпілої.

Вказані ризики наразі є реальними та триваючими, тому вони виключають можливість обрання іншого, більш м`якого запобіжного заходу щодо обвинуваченого, оскільки альтернативні запобіжні заходи не забезпечать належний рівень гарантії доброчесної поведінки обвинуваченого.

Суд також звертає увагу, що обвинувачений являється особою молодого віку, здоровий (доказів протилежного суду не надано), не має постійного джерела доходу, неодружений, на утриманні нікого немає, будучи особою раніше судимою, на шлях виправлення не став, та в період іспитового строку вчинив ряд умисних корисливих злочинів.

Разом з тим, ризик того, що обвинувачений ОСОБА_5 може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а саме тим, що він, розуміючи ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, може умисно симулювати хворобу, підробивши для цього відповідні документи або іншим обманом, щоб не перебувати в умовах ізоляції до завершення судового розгляду, суд вважає недоведеним та до уваги не бере.

У відповідності до практики Європейського суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Крім того, як стверджує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

У справах «Ілійков проти Болгарії» та «Летельє проти Франції», Європейський суд з прав людини, зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Відповідно до вимог статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Посилання захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про можливість застосування до обвинувачених запобіжного заходу у виді домашнього арешту, суд вважає необгрунтованими, оскільки враховує характер обвинувачення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого кримінальних правопорушень проти власності, що має підвищений ступінь суспільної небезпеки, наявність якої потребує забезпечення не лише прав ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , але й високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів, а так само особи обвинувачених, та наявність ризиків переховування, можливості знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінальних правопорушень, незаконно впливати на потерпілих, свідків та іншого обвинуваченого у даному кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення, що дає підстави стверджувати те, що домашній арешт не забезпечить належних гарантій здатності обвинуваченими самостійно дотримуватись належної процесуальної поведінки без додаткових стимулюючих факторів.

При цьому, на думку суду, та обставина, що обвинувачений ОСОБА_5 до затримання проживав з матір`ю, а обвинувачений ОСОБА_4 з дівчиною, не свідчить про відсутність підстав вважати, що обвинувачені не зможуть переховуватися від суду, вживати заходів для уникнення кримінальної відповідальності, незаконно впливати свідків та потерпілу.

Отже, враховуючи наведене вище, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотань захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_6 про зміну обвинуваченим ОСОБА_4 та ОСОБА_5 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.

Обставин, які є перешкодою для застосування до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, передбачених ч.2 ст.183 КПК України судом не встановлено.

Обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 та ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з урахуванням його тривалості у співвідношенні із тяжкістю обвинувачення та наявної обґрунтованої підозри на даний час не виходять за межі розумного строку, який узгоджується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу та не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Таким чином, вирішуючи клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , суд враховує наслідки злочину, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винуватими. При цьому, суд звертає увагу на те, що останні обвинувачуються у вчиненні ряду умисних злочинів, два з яких відносяться до категорії тяжких та особливо тяжких щодо неповнолітніх осіб, що в сукупності вказує на підвищену суспільну небезпечність як самих діянь, так і осіб обвинувачених; приймає до уваги те, що судове провадження на даний час не розпочато, інші запобіжні заходи не забезпечать належної поведінки обвинувачених під час розгляду кримінального провадження, та з метою забезпечення запобіганню процесуальних ризиків, а також за відсутності вагомих підстав для обрання більш м`якого запобіжного заходу, відсутності обставин, що свідчать про неможливість утримання обвинувачених під вартою, суд вважає за доцільне продовжити відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Також суд вважає за доцільне продовжити відносно обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Згідно до п.1 ч. 4 ст. 183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Враховуючи тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, обставини вчинення кримінальних правопорушень, а саме, що кримінальні правопорушення вчинено щодо неповнолітніх осіб, одне з кримінальних правопорушень пов`язане з погрозою знищення майна близьких родичів потерпілого, інше з незаконним позбавленням волі, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та інші обставини в сукупності, суд вважає за необхідне не визначати обвинуваченим ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , кожному окремо, розмір застави.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 177-178, 331, 376, 395 КПК України, суд,-

постановив:

Клопотання прокурора про продовження ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою - задовольнити.

Продовжити відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 (шістдесят) днів, а саме до 13 листопада 2023 року включно.

Тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 здійснювати в ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» Міністерства юстиції України.

Клопотання прокурора про продовження ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою - задовольнити.

Продовжити відносно обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 (шістдесят) днів, а саме до 13 листопада 2023 року включно.

Тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 здійснювати в ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» Міністерства юстиції України.

В задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_5 -адвоката ОСОБА_6 про зміну обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою на домашній арешт - відмовити.

В задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 -адвоката ОСОБА_7 про зміну обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою на домашній арешт - відмовити.

Копію ухвали вручити обвинуваченим, прокурору і направити начальнику ДУ «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)» Міністерства юстиції України для виконання.

Ухвала суду підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`яти днів з дня її проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду через Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Повний текст ухвали проголошено 18.09.2023 о 08-30 год.

Суддя ОСОБА_1