ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2023 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ;

при секретарях ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_9 ,

перекладача ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, з застосуванням відеоконференцзв`язку, кримінальне провадження № 521/4302/22 щодо

ОСОБА_11 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Андріяшівка Балтського району Одеської області, громадянина України, з середньою освітою, офіційно не працюючого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , тимчасово проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, у тому числі:

- 02.06.2003 Ставровським районним судом Луганської області за ч. 1 ст. 152 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбуття покарання з випробуванням на строк 2 роки;

- 24.12.2003 Ставровським районним судом Луганської області за ч.3 ст. 185, ч. 4 ст. 70, ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК України до 7 років позбавлення волі;

- 04.09.2012 Балтським районним судом Одеської області за ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 152, ч. 1 ст. 309, ст. 70 КК України до 6 років позбавлення волі;

- 03.07.2019 Балтським районним судом Одеської області за ч. 2 ст. 309, ст. 395, ч. 1 ст. 70 КК України до 2 років позбавлення волі; 14.05.2021 звільнений з Одеської виправної колонії № 14.

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 156 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з висунутим обвинуваченням, ОСОБА_12 , 20 липня 2021 року близько 21 години, знаходився в кімнаті АДРЕСА_3 , де разом із ним перебувала малолітня ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якою він спільно проживав та був пов`язаний побутом, яка на той час лежачи на ліжку переглядала фільм на своєму мобільному телефоні.

В цей час у ОСОБА_12 виник злочинний умисел на вчинення розпусних дій сексуального характеру спрямованих на задоволення власної статевої пристрасті та здатних викликати фізичне та інтелектуальне розбещення стосовно малолітньої особи ОСОБА_13 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на розбещення малолітньої ОСОБА_13 , з метою подолання можливого супротиву з боку останньої, ОСОБА_12 наказав потерпілій не розповідати матері та іншим особам про його подальші дії, після чого попросив лягти біля нього на ліжко, під приводом спільного перегляду фільму на її мобільному телефоні.

Надалі, ОСОБА_12 , після того як ОСОБА_13 лягла до нього на ліжко, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, маючи на меті задоволення власної статевої пристрасті, достовірно знаючи, що потерпіла є малолітньою та усвідомлюючи, що вона за своїм психічним станом не могла розуміти вчинюваних з нею дій та чинити опір, підняв футболку потерпілої. Після чого, ОСОБА_12 приспустив штани та труси в яких був одягнений, оголивши свій статевий орган і спочатку запхнув свою руку під спідню білизну малолітньої ОСОБА_13 та почав здійснювати нею дотики до статевих органів та дотики статевим членом до живота потерпілої. Задовольнивши власну статеву пристрасть, ОСОБА_12 , наказавши малолітній ОСОБА_13 не розповідати про вчинені ним протиправні дії, переліг на інше ліжко у кімнаті.

У подальшому, протиправні дії ОСОБА_12 стали психотравматичними для малолітньої ОСОБА_13 , наклали відбиток на психічному розвитку потерпілої та призвели до психічного розладу невротичного регістру у вигляді: «Гострої стресової реакції» ( що відповідає діагностичним критеріям рубрики F 43.0 за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду). «Гостра стресова реакція» призвела до розвитку у малолітньої ОСОБА_13 «Посттравматичного стресового розладу».

Таким чином, ОСОБА_12 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України, а саме: розбещення малолітніх, тобто вчиненні розпусних дій щодо особи, яка не досягла шістнадцятирічного віку членом сім`ї.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_12 категорично заперечував проти висунутого йому обвинувачення та пояснив, що ніяких розпусних дій відносно малолітньої ОСОБА_13 він не вчиняв. Причини його оговору ОСОБА_13 йому не відомі.

На підтвердження обставин вчиненого ОСОБА_12 кримінального правопорушення, прокурором було запропоновано допитати у якості свідка законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_13 ОСОБА_14 , яка у суді пояснила, що з ОСОБА_15 вона знайома, вони, разом із її дітьми проживали з 30.03.2017 року. Напередодні подій вона зателефонувала ОСОБА_16 , щоб той привіз дітей до м. Одеси, оскільки йому було потрібно їхати до міста для постановки на облік адміністративного нагляду.

Потім, через декілька днів, коли діти повернулися з міста Одеси і були вже вдома, їй зателефонувала донька ОСОБА_17 і сказала, що хоче щось сказати, але вона боїться. Вона плакала, казала, що ОСОБА_16 її домогався, роздягав, водив по животі половим членом, після цього вона відразу, в той же день звернулася до поліції. ОСОБА_17 все розповіла психологу, їй подробиць подій донька не розповідала, оскільки соромилась. Після подій ОСОБА_17 стала дуже замкнута, не хотіла ні з ким розмовляти, вона перевела доньку до іншої школи тому, що вона не може знайти спільну мову з іншими дітьми. Схильності до фантазування раніше у її доньки не було. На запитання головуючого про можливість допиту малолітньої ОСОБА_13 в суді, у тому числі із участю психолога, законний представник неповнолітньої потерпілої відповіла категоричною відмовою.

Крім того, в обґрунтування висунутого ОСОБА_12 обвинувачення стороною обвинувачення для дослідження у суді були надані наступні докази:

- витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, відповідно до змісту якого 31.07.2021 року було зареєстроване кримінальне провадження № 0000628 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 156 ч.2 КК України, за заявою ОСОБА_14 про вчинення ОСОБА_12 розпусних дій відносно її неповнолітньої дитини ОСОБА_13 ;

- протокол прийняття заяви ОСОБА_14 про вчинене кримінальне правопорушення від 31.07.2021, в якому заявником повідомлено про обставини вчинення ОСОБА_12 розпусних дій відносно її неповнолітньої дитини ОСОБА_13 ;

- висновок судово-психіатричного експерта (експертної комісії) №510, відповідно до якого, на питання, що відносяться до компетенції судового експерта-психолога зазначено, що випробувана ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ознак відставання в психічному розвитку не виявляє, рівень її інтелекту відповідає нормі для даної вікової групи. З огляду на малолітній вік випробуваної, низький рівень сексуальної обізнаності, несформованість морально-етичної сфери, випробувана була не в змозі правильно розуміти характер дій обвинуваченого, зокрема, не усвідомлювала їх сексуальну спрямованість, сприймаючи їх як агресивні по відношенню до неї, розпусні, що викликають сором, страх. Підекспертна намагалася чинити пасивний опір підозрюваному, проте в силу свого малолітнього віку надати більш активний опір не могла. Такі індивідуально-психологічні особливості потерпілої, як конформність, слухняність, тривожність і чутливість до середовищних впливів, залежність від значимого іншого, дорослого авторитету, якого необхідно слухатися і якому необхідно підкорюватись, «подвійна мораль» сімейних відносин могли істотно впливати на її психічний стан і поведінку в досліджуваних у справі обставинах, формуючи відчуття безвиході і безпорадності її психічного стану. Однак в силу малолітнього віку і не сформованості у неї полоролевої ідентичності це не призвело до серйозних клінічних загострень. В стані фізіологічного афекту в досліджуваній у справі ситуації підкспертна не перебувала. Патологічної схильності до фантазування випробувана не виявляє, рівень її сугестивності і підкореності досить високий, що характерно для дітей даної вікової категорії, орієнтованих на повагу до дорослого авторитету. Досліджувана в справі ситуація була для підекспєртної психотравматичною, наклала відбиток на психічний розвиток дитини, її міжособистісні зв`язки та стосунки, тому участь випробуваної в судовому засіданні не рекомендується, щоб уникнути подальшої психотравматизації дитини.

Щодо питань, які відносяться до компетенції судових експертів психіатрів, зазначено, що малолітня потерпіла ОСОБА_13 протягом життя, на будь-яке хронічне психічне захворювання, недоумство, інший хворобливий стан психіки, в тому числі тимчасовий розлад психічної діяльності не страждала, була здатна усвідомлювати значення скоєних відносно неї протиправних дій.

Внаслідок невстановлених за кримінальним провадженням обставин, у малолітньої потерпілої ОСОБА_13 розвинувся психічний розлад невротичного регістру у вигляді: «Гострої стресової реакції» (що відповідає діагностичним критеріям рубрики F 43.0 за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду).

Перенесена малолітньою потерпшою ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , «Гостра стресова реакція» призвела до розвитку у неї на теперіїлній час «Посттравматичного стресового розладу» (F 43.1 за МКХ-10).

За своїм психічним станом малолітня потерпіла ОСОБА_13 потребує супроводу психолога, та спостереження психіатром за місцем перебування.

За своїм психічним станом потерпіла ОСОБА_13 здатна правильно сприймати, запам`ятовувати і відтворювати обставини, що мають значення для кримінального провадження, і давати про них свідчення, однак потерпілій ОСОБА_13 , не рекомендовано приймати участь у судово-слідчих діях, щоб уникнути подальшої психотравматизації;

- довідка спеціаліста поліграфолога ОСОБА_18 про результати опитування ОСОБА_12 з використанням поліграфа, відповідно до якої ОСОБА_12 вірогідне всього володіє прихованою інформацією про обставини злочину, боїться кримінальної відповідальності, налаштований повністю заперечувати свою причетність до цього злочину. Результати опитування не мають будь-якої доказової сили, носять вірогідний та орієнтовний характер, є одним із джерел інформації, що підлягає оцінці разом з іншою сукупністю зібраних даних;

- висновок судово-медичної експертизи №1653, відповідно до якого при судово-медичному обстеженні ОСОБА_13 об`єктивних ознак тілесних ушкоджень, в тому числі, в ділянці статевих органів, промежини та заднього проходу, не виявлено. Дівоча перетинка у ОСОБА_13 не порушена, анатомічна будова її така (висока, з малим отвором), що виключає можливість введення у піхву напруженого статевого члена без порушення цілості пліви. Вміст піхви для судово-медичного (імунологічного) дослідження на предмет виявлення сперматозоїдів не вилучався, оскільки з часу ймовірної події минув більш ніж 7-денний строк (згідно вимог п. 2.3.4 «Правил проведення судово-медичних експертиз (обстежень) з приводу статевих станів бюро судово-медичних експертиз»);

- протокол допиту малолітньої потерпілої ОСОБА_13 від 04.08.2021, з додатком носія інформації та стенограмою допиту, зміст яких свідчить про те, що під час допиту малолітня потерпіла повідомила про обставини вчинення відносно неї розпусних дій, зокрема повідомила про те, що коли її мати залишила її за місцем проживання в м. Одесі з братом та молодшою сестрою під наглядом ОСОБА_19 , той, ввечері демонстрував їй фотографії та фільми з свого смартфона з зображенням оголених людей, потім почав до неї «чиплятися». Потім він ліг до неї і забрав її телефон. Вона сказала йому що буде кричати, тоді він повернув телефон і вибачився, але вона його не пробачила. Потім ОСОБА_20 свою обіцянку не лізти до неї не виконав і знов стал до неї «чиплятися», але в цей раз він почав сувати свої руки під її труси та своїм половим органом став торкатися її живота. Вона злякалася і відштовхнула його, але він її не пускав, тримав за руку, сказав: «Ти нікуди не підеш, лягай назад». Їй довелося так і лежати, поки вона не заснула. Потім вона вже встала і лягла на інший диван, вона плакала, їй було прикро. Артур вимагав від неї нічого нікому не розповідати і вона пообіцяла йому цього не робити, але коли вони повернулися з міста Одеси к себе додому, вона телефоном розповіла матері про те, що з нею сталося;

Суд, проаналізувавши та оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, перевіривши та оцінивши усі доводи учасників судового провадження, дійшов до наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

При цьому, згідно з ч. 2 ст. 94 КПК України, жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючи законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Розуміння питання про межі доказування і достатність обсягу доказів не має законодавчого визначення цього поняття в силу його оцінного характеру, тому суд, задля об`єктивності оцінки сукупності доказів, надав аналіз кожному з доказів сторони обвинувачення.

Оцінивши на предмет належності у якості доказів довідку спеціаліста поліграфолога ОСОБА_18 , висновок судово-медичної експертизи, копію інформаційного листа Офісу Генерального прокурора, суд приходить до переконання, що ці докази ані прямо, ані непрямо не підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також не підтверджують достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів, тому оцінює їх як неналежні докази.

Аналізуючи висновок судово-психіатричного експерта (експертної комісії) №510 на предмет доведення ним обставин, викладених в обвинувальному акті, суд вважає, що цей доказ підтверджує лише наслідки подій, які призвели до розвитку у потерпілої посттравматичного стресового розладу, тобто підтверджують психолого-фізиологічний стан потерпілої. Разом із цим, суд не може погодитися з тим, що цей доказ є належним доказом, який у сукупності з іншими доказами прямо чи непрямо підтверджує подію кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення) , винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форму вини, мотив та мету вчинення кримінального правопорушення та інше.

Оцінючи окремо протокол допиту малолітньої потерпілої ОСОБА_13 , який був проведений на стадії досудового розслідування і дослідженний під час судового розгляду, суд виходить з вимог національного законодавства та принципів верховенства права, яке застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Так, відповідно до положень ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться забезпечення права на захист та безпосередність дослідження показань, речей і документів .

Положення ст. 20 КПК України, надають підозрюваному (обвинуваченому) право на захист, яке полягає у наданні йому можливості (серед інших) користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом.

Відповідно до ст.42 КПК України, під час проведення процесуальних дій (підозрюваний) обвинувачений має право ставити запитання, подавати свої зауваження та заперечення щодо порядку проведення дій, які заносяться до протоколу; брати участь під час судового розгляду у допиті свідків обвинувачення.

Ці положення національного законодавства узгоджуються з положеннями п.п.d) п.3 ст.6 Європейської конвенції з прав людини, згідно якої кожен має право на справедливий суд, під час якого кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), усі показання, які покладаються в основу засудження вважаються «свідками» безвідносно до термінології, яка використовується у національному праві.

ЄСПЛ, розглядаючи справи щодо дотримання гарантій передбачених підпунктом «d» п. 3 ст.6 Конвенції сформулював загальні принципи, які мають застосовуватись у випадках, коли свідок обвинувачення не був присутнім у судовому засіданні, а попередньо надані ним показання були визнані допустимим доказом, зокрема це рішення у справах «Аль-Хаваджа та Тахері проти Сполученого Королівства» (Al-Khawaja and Tahery v. the United Kingdom), заяви № 26766/05 та №22228/06, та «Шачашвілі проти Німеччини» (Schatschaschwili v. Germany), заява № 9154/10. Перелік цих принципів наведений, також, в рішеннях у справах «Сетон проти Сполученого Королівства» (Seton v. the United Kingdom), заява № 55287/10, пункти 57-59, від 31 березня 2016 року, та «Боєць проти України» (Boyets v. Ukraine), заява № 20963/08, пункти 74-76, від 30 січня 2018 року.

Виходячи з сформованих ЄСПЛ принципів для вирішення питання про наявність/відсутність порушень гарантій закріплених підпунктом «d» п. 3 ст.6 Конвенції, суду необхідно надати відповіді на такі питання: чи були достатні підстави неявки потерпілого (свідка); чи були показання відсутнього потерпілого (свідка), єдиною та вирішальною підставою засудження обвинуваченого; чи існували достатні врівноважуючі фактори, здатні компенсувати недоліки, з якими зіткнулася сторона захисту. При розгляді цього кримінального провадження, суд вважає, що наведені стандарти підлягають застосуванню у цій справі, незважаючи на певні відмінності від обставин справ розглянутих ЄСПЛ з обставинами цієї справи, а тому застосовує наведені ЄСПЛ стандарти.

Вирішуючи питання, чи були достатні підстави неявки малолітньої потерпілої, суд зважає на позицію матері малолітньої потерпілої, яка категорічно заперечувала проти допиту її доньки у суді, вік потерпілої, яка є малолітньою особою 2011 року народження, її психічний стан, характер вчиненого відносно малолітньої потерпілої злочину, а саме те, що вона стала жертвою сексуального насильства. Крім того, суд враховує рекомендації судових експертів, викладених у висновку судово-психіатричної експертизи, згідно якої участь ОСОБА_13 в судовому засіданні не рекомендується, щоб уникнути подальшої психотравматизації дитини. На думку суду, навіть проведення допиту малолітньої потерпілої в дистанційному режимі, не мінімізувало би зазначені психологом ризики завданню здоров`ю потерпілої шкоди, оскільки останній, так або інакше, довелося б відповідати на питання дорослих (учасників судового розгляду) пов`язані з вчиненим відносно неї сексуального насильства, що з урахуванням її віку і психологічного здоров`я не виправдовує здійснення таких процесуальних дій за її участю.

Враховуючи зазначені чинники, суд визнає достатніми підстави неявки малолітньої потерпілої до суду.

Розглядаючи питання про те, чи були показання відсутньої потерпілої, єдиною та вирішальною підставою для визнання вини обвинуваченого, суд, провіши аналіз вищеперелічених доказів сторони обвинувачення з точки зору їх взаємозв`язку між собою та достатності, приходить до переконання, що показання малолітньої потерпілої, як єдиного свідка, яка безпосередньо і особисто сприймала факти, що мають значення для цього кримінального провадження, при відсутності інших прямих та непрямих доказів подій, мали істотне, якщо не вирішальне значення для висновків суду щодо винуватості ОСОБА_12 .

Вирішуючи питання про те, чи існували під час цього провадження достатні врівноважуючі фактори, здатні компенсувати недоліки, з якими зіткнулася сторона захисту, суд виходить з наступного.

З`ясування достовірності показань свідка (потерпілого) відбувається за правилами ст. 96 КПК України, де зазначено що сторони кримінального провадження мають право ставити свідку запитання щодо його можливості сприймати факти, про які він дає показання, а також щодо інших обставин, які можуть мати значення для оцінки достовірності показань свідка. Свідок зобов`язаний відповідати на запитання, спрямовані на з`ясування достовірності його показань. Свідок може бути допитаний щодо попередніх показань, які не узгоджуються із його показаннями.

Як було встановлено судом, допит неповнолітньої потерпілої ОСОБА_14 на стадії досудового розслідування був здійснений слідчим без участі ОСОБА_12 та його захисника, у спосіб, який унеможливлював їх участь при допиті потерпілої та унеможливлював реалізацію права підозрюваного на захист.

Під час розгляду кримінального провадження у суді, суд також був позбавлений права забезпечити стороні захисту адекватні можливості, які могли б компенсувати невигідне становище, у якому опинилась сторона захисту через неможливість допиту малолітньої потерпілої.

Зазначене вище, безумовно свідчить про те, що відсутність процесуальних способів досягнення врівноважуючіх факторів, які здатні компенсувати недоліки, з якими зіткнулася сторона захисту внаслідок неможливості допиту малолітньої потерпілої, буде порушувати сторону захисту гарантій, закріплених у підпункту «d» пункту 3 статті 6 Конвенції, якими визначено право обвинуваченого у вчиненні злочину допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення.

Таким чином, аналіз дотримання у цьому кримінальному провадженні принципів, які мають застосовуватись у випадках, коли свідок обвинувачення не був присутнім у судовому засіданні, свідчить про те, що обвинуваченому не було забезпечено право на справедливий суд, під час якого він має право допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, тобто не було дотримано гарантій, передбачених підпунктом «d» п. 3 ст.6 Конвенції.

Крім того, при оцінці протоколу допиту малолітньої ОСОБА_13 , суд звертає увагу на те, що фактичний допит потерпілої здійснювався не слідчим, а психологом анкетні дані якого і дані про кваліфікацію якого не зазначені в протоколі.

Відповідно до положень ст. 226 КПК України, допит малолітньої або неповнолітньої особи проводиться у присутності законного представника, педагога або психолога, а за необхідності - лікаря. До початку допиту цим особам, роз`яснюється їхній обов`язок бути присутніми при допиті, а також право заперечувати проти запитань та ставити запитання . Особам, які не досягли шістнадцятирічного віку, роз`яснюється обов`язок про необхідність давання правдивих показань, не попереджуючи про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань і за завідомо неправдиві показання.

Проте, зазначені вимоги процесуального закону під час допиту малолітньої ОСОБА_13 слідчим виконані не були.

З огляду на зазначене, суд вважає, що допит малолітньої ОСОБА_13 на стадії досудового розслідування відбувся з грубим порушенням вимог кримінально-процесуального законодавства України, яке регламентує особливий порядок допиту малолітніх осіб, що в свою чергу надає підстави для визнаня допиту малолітньої ОСОБА_13 недопустимим доказом.

Крім того, чинники визнання недопустимості доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, визначені положеннями, зазначеними у ст. 87 КПК України. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема порушення права особи на захист, оскільки допит неповнолітньої потерпілої ОСОБА_14 на стадії досудового розслідування був здійснений слідчим без участі ОСОБА_12 та його захисника, у спосіб, який унеможливлював їх участь при допиті потерпілої та унеможливлював реалізацію права підозрюваного на захист.

Крім того, як вбачається з положень ст.23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом.

Відповідно ч.4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них. Суд враховує, що закріплені в міжнародному і національному праві стандарти, які гарантують право сторони захисту на безпосередній допит свідків/ потерпілих у судовому засіданні, мають важливе значення для дотримання принципів кримінального провадження, зокрема таких як змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, безпосередність дослідження показань, речей і документів та інших.

Виходячи з міжнародних стандартів правосуддя, зокрема положень Директиви 2012/29/ЄС про встановлення мінімальних стандартів прав, підтримки та захисту потерпілих від злочину від 25 жовтня 2012 року (Directive 2012/29/EU of the European Parliament and of the Council of 25 October 2012 establishing minimum standards on the rights, support and protection of victims of crime, and replacing Council Framework Decision 2001/220/JHA) яка прописує, що держави-члени забезпечують, якщо жертва є дитиною: у кримінальних розслідуваннях усі опитування (interviews) з дитиною-жертвою можуть бути аудіовізуально записані, і такі записані опитування (interviews) можуть бути використані як доказ у кримінальному провадженні; процедурні правила щодо аудіовізуальних записів та їх використання визначаються національним законодавством. Разом із цим, як було зазначено вище у цьому вироку, протокол допиту неповнолітньої ОСОБА_13 та доданий до нього аудіовизуальний запис був складений з сутевими порушеннями встановленої національним законодавством процесуальної процедури.

З огляду на зазначене, суд визнає, що протокол допиту малолітньої ОСОБА_13 був отриманий органом досудового розслідування внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, тому з цих підстав також визнає його недопустимим доказом.

Надані стороною обвинувачення докази: витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, відповідно до змісту якого реєстратором були внесені до ЄРДР дані про обставини вчинення ОСОБА_12 розпусних дій відносно неповнолітньої ОСОБА_13 , протокол прийняття заяви ОСОБА_14 про вчинене кримінальне правопорушення від 31.07.2021, в якому заявником повідомлено про обставини вчинення ОСОБА_12 розпусних дій відносно її неповнолітньої дитини ОСОБА_13 , суд оцінює у сукупності з показами законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_13 ОСОБА_14 в суді, оскільки ці докази за своїм походженням мають одне й саме джерело інформацію, повідомлену неповнолітньою ОСОБА_13 своїй матері ОСОБА_14 .

Оцінюючи покази законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_13 ОСОБА_14 , які по суті є показами з чужих слів, суд вважає, що оскільки ці покази не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими, то відповідно до положень п.6 ст.97 КПК України, вони не може бути допустимими доказами факту чи обставин, на доведення яких вони надані.

З цих причин, суд не визнає витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань та протокол прийняття заяви ОСОБА_14 про вчинене кримінальне правопорушення від 31.07.2021, які по факту є похідними доказами від свідчень ОСОБА_14 , такими, що заслуговують на визнання цих доказів допустимимі.

Згідно ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

За таких обставин, суд відповідно до загальних засад кримінального судочинства, а саме: верховенства права, законності, рівності перед законом та судом, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальності сторін тощо, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, в тому числі і щодо збирання, подання та оцінки доказів, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, робить висновок, що за результатами даного судового розгляду вина ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.156 КК України не доведена.

Згідно з положеннями п.2 ч.1 ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Судові витрати та речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Відповідно до ст. 377 КПК України, якщо обвинувачений тримається під вартою, суд звільняє його з-під варти в залі судового засідання у разі виправдання.

На підставі викладеного, керуючись ст. 374-376 КПК України, суд -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_11 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.156 КК України та виправдати його на підставі п.2 ч. 1 ст. 373 КПК України - у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

До набрання вироком законної сили, діючий відносно ОСОБА_11 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою скасувати.

На вирок можуть бути подані учасниками судового провадження апеляційні скарги до Одеського апеляційного суду через Малиновський районний суд міста Одеси протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Головуючий суддя: Дмитро ПЕРЕДЕРКО