ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 643/3620/21 Номер провадження 11-кп/814/765/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисників обвинуваченихОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ОСОБА_9 , ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 08 січня 2021 року за №000067, за апеляційними скаргами з доповненнями обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на вирок Московського районного суду м. Харків від 22 квітня 2021 року,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Харків, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , у силу ст.89 КК України не судиму,

визнано винуватою та засуджено за ч.2 ст.186 КК України на 4 роки позбавлення волі.

Строк покарання ОСОБА_9 ухвалено обчислювати з 11 січня 2021 року й зараховано в цей строк попереднє ув`язнення ОСОБА_9 з розрахунку день за день.

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , у силу ст.89 КК України не судимого,

визнано винуватим і засуджено за ч.2 ст.186 КК України на 4 роки позбавлення волі.

Строк покарання ОСОБА_10 ухвалено обчислювати з 11 січня 2021 року й зараховано в цей строк попереднє ув`язнення ОСОБА_10 з розрахунку день за день.

До набрання вироком законної сили залишено ОСОБА_9 та ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Вирішено питання щодо арешту майна, процесуальних витрат і речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визнано винуватими й засуджено за те, що вони 08 січня 2021 року приблизно о 19 годині 40 хвилин по АДРЕСА_3 , діючи за попередньою змовою між собою групою осіб з попереднім розподілом ролей, з корисливих мотивів, а ОСОБА_9 - ще й повторно, застосували до ОСОБА_11 насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, в ході чого ОСОБА_10 штовхнув рукою ОСОБА_11 у спину й через це останній упав на землю. Затим ОСОБА_9 і ОСОБА_10 відкрито викрали належні ОСОБА_11 мобільний телефон «Нuaweі Р40 Lite», вартістю 6 400 гривень, пакет із продуктами харчування: хлібиною, вартістю 11 гривень, двома пляшками молока, вартістю 32 гривні 36 копійок, і бананами, вартістю 44 гривні 79 копійок.

В апеляційних скаргах з доповненнями обвинувачені просять скасувати вирок Московського районного суду м. Харків від 22 квітня 2021 року та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Такі вимоги ОСОБА_9 мотивує тим, що місцевим судом: належним чином не роз`яснено їй правові наслідки розгляду кримінального провадження в порядку ч.3 ст.349 КПК України, що не здійснено також захисником; порушено передбачене ст.42 КПК України право знати зміст пред`явленого їй обвинувачення; не досліджено в повному обсязі докази для встановлення обставин кримінального правопорушення; при призначенні покарання не враховано те, що вона щиро розкаялась, сприяла органу досудового розслідування в розкритті кримінального правопорушення, відбула покарання за попереднім вироком та в силу ст.89 КК України є не судимою особою, має на утриманні двох неповнолітніх дітей і в потерпілого відсутні до неї претензії, що вказує на наявність підстав для застосування положень ст.69 КК України.

Свої вимоги ОСОБА_10 обґрунтовує тим, що: суд першої інстанції та захисник не роз`яснили йому правові наслідки розгляду кримінального провадження за правилами ч.3 ст.349 КПК України, адвокат неналежно здійснював його захист та він (обвинувачений) погодився на дослідження доказів за спрощеною процедурою унаслідок здійснення на нього психологічного тиску прокурором.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку обвинувачених та захисників, які підтримали апеляційні скарги з доповненнями, водночас ОСОБА_9 просила пом`якшити їй покарання, а ОСОБА_10 послався на те, що він вчинив грабіж самостійно без участі ОСОБА_9 , заперечення прокурора проти апеляційних скарг з доповненнями, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апеляційних скарг з доповненнями та дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу з доповненнями ОСОБА_10 слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу з доповненнями ОСОБА_9 задовольнити частково, з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Доводи обвинувачених, які зводяться до невиконання вимог, передбачених ч.3 ст.349 КПК України, колегія суддів уважає безпідставними.

За приписами ч.3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому, суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Із системного аналізу кримінального процесуального закону та відповідно до практики Верховного Суду вбачається, що суд, перш ніж прийняти рішення про здійснення розгляду кримінального провадження в порядку ч.3 ст.349 КПК України, повинен роз`яснити суть цієї норми, не обмежуючись цитуванням самої статті, а в доступній, чіткій та конкретизованій формі викласти її зміст, тим самим дати розгорнуте пояснення сторонам. Метою такого роз`яснення є однакове, правильне і точне розуміння всіма учасниками судового провадження змісту даної норми, виявлення її сутності, яку законодавець вклав у словесне формулювання. Водночас суд має упевнитися і в тому, що учасниками судового провадження суть такого роз`яснення сприйнята правильно та переконатися в добровільності їх позицій.

Отже, визнання вини, незаперечення фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій, правильне розуміння й усвідомлення змісту обставин злочину, в якому особа обвинувачується, правові наслідки розгляду на підставі ч.3 ст.349 КПК України, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення обвинуваченим цих обставин є передумовами можливості здійснення розгляду провадження в зазначеному порядку.

Наведених вище вимог місцевим судом дотримано.

З журналу судового засідання та технічного носія інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції, від 22 квітня 2021 року встановлено, що судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_9 і ОСОБА_10 здійснювався за спрощеною процедурою, під час якої місцевий суд за відсутності заперечень усіх учасників судового провадження обґрунтовано визнав недоцільним дослідження доказів в повному обсязі й обмежився допитом обвинувачених та дослідженням їх характеризуючи даних.

У судовому засіданні першої інстанції ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , будучи забезпеченими участю захисників, повністю визнали вину, підтвердили й не оспорювали обставини вчинення інкримінованого їм кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, у зв`язку з чим просили розглядати справу в порядку ч.3 ст.349 КПК України. При цьому, місцевим судом було з`ясовано, чи правильно обвинувачені розуміють зміст обставин зазначеного кримінального правопорушення, які ними не оспорювались, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснено, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Після чіткого, детального та розгорнутого пояснення судом змісту норми ч.3 ст.349 КПК України апелянти ствердно заявили про бажання здійснення судового розгляду за вказаним вище порядком (відповідно до ч.3 ст.349 КПК України) й те, що їм зрозумілі правові наслідки такого розгляду. Захисники також підтримали названу процедуру проведення розгляду справи.

У ході детального допиту обвинувачені, надаючи показання, повністю підтвердили фактичні обставини вчинення ними 08 січня 2021 року приблизно о 19 годині 40 хвилин по вул. Героїв Праці, 25/71 у м. Харків за попередньою змовою між собою групою осіб відкритого викрадення майна ОСОБА_11 , поєднаного із застосуванням до потерпілого насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я останнього, за фактичних обставин, викладених у пред`явленому їм обвинуваченні. Будь-якого тиску прокурором на апелянтів, про що вказує ОСОБА_10 , не здійснювалось. Перевіркою матеріалів справи не встановлено обставин, які би могли вплинути чи вплинули на волевиявлення ОСОБА_9 , ОСОБА_10 й здатність усвідомлення ними обставин провадження. Тому, були наявними всі передбачені законом умови та процесуальні гарантії, які захищали здатність обвинувачених висловлювати свою справжню думку з приводу порядку дослідження доказів.

Тому, твердження ОСОБА_10 в суді апеляційної інстанції про вчинення ним грабежу самостійно, які зводяться до заперечення встановлених у передбаченому ч.3 ст.349 КПК України порядку обставин вчинення ним кримінального правопорушення, є неспроможними.

Необґрунтованими є й доводи апелянтів про неналежне виконання їх захисниками в суді першої інстанції своїх обов`язків.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що здійснення захисту - це в основному питання взаємовідносин між обвинуваченим та його захисником, незалежно від того, чи призначається захисник в межах надання правової допомоги чи оплачується приватним чином. Згідно з п.«с» ч.3 ст.6 Європейської конвенції з прав людини втручання компетентних органів вимагається лише в тих випадках, коли факт незабезпечення адвокатом ефективного представництва є очевидним або будь-яким чином переконливо доведений до їх відома («Камасинський проти Австрії, «Лагерблом проти Швеції»).

У місцевому суді захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які є професійними адвокатами з відповідним фахом, здійснювали захист ОСОБА_9 (адвокат ОСОБА_7 ) і ОСОБА_10 (адвокат ОСОБА_8 ) у межах обраної з обвинуваченими правової позиції, про що вони повідомили також суду та апелянти жодних заперечень на це твердження не виловлювали, що підтверджується даними технічного носія інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції, від 22 квітня 2021 року. У суді першої інстанції, ані ОСОБА_9 , ані ОСОБА_10 , не зазначали щодо здійснення неефективного захисту адвокатами, на якість їх юридичних послуг не скаржились і не звертались із заявами/скаргами про це до дисциплінарного органу адвокатури.

Водночас, що стосується саме оцінки ефективності або неефективності стратегії й тактики захисту, то суд не має повноважень оцінювати їх ефективність, оскільки давати таку оцінку може лише Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури.

Будь-яких об`єктивних даних, які би підтверджували факт неналежного виконання захисниками ОСОБА_7 і ОСОБА_8 професійних обов`язків адвоката, що могло би призвести до обмеження прав обвинувачених, передбачених ч.3 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.59 Конституції України, ст.20, ч.ч.3, 4 ст.42 КПК України, немає.

Між тим, зміна лінії захисту після ухвалення оскаржуваного вироку, яка ґрунтується на запереченні в апеляційних скаргах ОСОБА_9 , ОСОБА_10 порядку проведення судового розгляду за правилами ч.3 ст.349 КПК України, сама собою не свідчить про неефективність захисту до її зміни.

Аргументи ж ОСОБА_9 про неповноту судового розгляду через недослідження місцевим судом доказів у загальному порядку для встановлення обставин інкримінованого їй кримінального правопорушення є неспроможними, оскільки розгляд кримінального провадження судом першої інстанції здійснювався в порядку ч.3 ст.349 КПК України, за яким із дотриманням закріплених у цій нормі вимог було встановлено скорочений порядок дослідження доказів, обмежившись допитом обвинувачених. За вказаних обставин надані ними в ході допиту показання стали доказовою базою в обґрунтування оскаржуваного вироку, що повністю відповідає вимогам кримінального процесуального закону.

На підставі наведеного вище, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні ними відкритого викрадення чужого майна, поєднаного із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, за попередньою змовою групою осіб, кваліфікувавши їх дії за ч.2 ст.186 КК України.

Однак, надавши правову оцінку діям ОСОБА_9 також за кваліфікуючою ознакою повторності, місцевий суд припустився помилки.

Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 09 березня 2023 року (справа №606/2657/21), ч.3 ст.349 КПК України не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні та визначені ст.91 КПК України. Тобто, законодавець зобов`язує суд встановити усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а ст.349 КПК України лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин.

Отже, місцевий суд повинен був перевірити строки погашення судимостей ОСОБА_9 з метою встановлення, чи було вчинення нею грабежу повторним, чого безпідставно не зробив.

У ст.186 КК України повторним визнається кримінальне правопорушення, вчинене особою, яка раніше вчинила будь-яке із кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.185-187, 189-191, 262 КК України (примітка до ст.185 КК України).

На підставі ч.ч.1, 4 ст.32 КК України повторністю кримінальних правопорушень визнається вчинення двох або більше злочинів, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини КК України. Повторність відсутня, якщо за раніше вчинене кримінальне правопорушення особу було звільнено від кримінальної відповідальності за підставами, встановленими законом, або якщо судимість за це кримінальне правопорушення було погашено або знято.

Відповідно до ч.1 ст.88 КК України особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості.

За змістом вироку суд першої інстанції послався на те, що ОСОБА_9 судима:

27 лютого 2014 року Московським районним судом м. Харків за ч.2 ст.15 ч.1 ст.185 КК України на 850 гривень штрафу;

27 травня 2016 року Московським районним судом м. Харків за ч.1 ст.389 КК України та звільнена від покарання (покарання за попереднім вироком ухвалено виконувати самостійно);

29 травня 2018 року Московським районним судом м. Харків за ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України на 1 рік позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнена від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік;

26 грудня 2018 року Київським районним судом м. Харків за ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України на 3 роки позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнена від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки.

Даючи аналіз обчисленню строку погашення судимості за першим вироком, колегія суддів насамперед ураховує, що в силу п.1 ч.1 ст.80 КК України (строки давності виконання обвинувального вироку) особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано протягом двох років у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі, яким є, зокрема, й штраф.

Відповідно до ч.2 ст.90 КК України, якщо вирок не було виконано, судимість погашається по закінченню строків давності виконання вироку.

Таким чином, строк давності виконання вироку від 27 лютого 2014 року, який набрав чинності 31 березня 2014 року та згідно з яким ОСОБА_9 призначено покарання у вигляді штрафу, закінчився 31 березня 2016 року (через 2 роки з дня набрання чинності), а тому судимість за цим вироком була погашена 27 лютого 2016 року.

Частиною ж 3 ст.88 КК України унормовано, що особи, засуджені за вироком суду без призначення покарання або із звільненням від покарання визнаються такими, що не мають судимості.

Оскільки за вироком від 27 травня 2016 року ОСОБА_9 звільнено від покарання, вона з цього дня за даним вироком є особою, яка не має судимості.

Далі на підставі вироку від 29 травня 2018 року обвинуваченій призначено покарання у вигляді 1 року позбавлення волі із застосуванням ст.75 КК України та встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік.

У силу ч.3 ст.75, ч.1 ст.78, ч.1 ст.88 та п.1 ст.89 КК України особа, засуджена зі звільненням від відбування покарання з випробуванням відповідно до ст.75 КК України без призначення додаткового покарання, якщо суд не направить її для відбування призначеного покарання згідно з ч.2 ст.78 КК України, вважається такою, що має судимість, лише з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до закінчення зазначеного у вироку іспитового строку.

При цьому, початок обчислення іспитового строку припадає на день проголошення вироку суду (ч.1 ст.165 КВК України) і не збігається з початковим моментом, коли особа визнається такою, що має судимість, днем набрання законної сили обвинувальним вироком (ч.1 ст.88 КК України).

16 жовтня 2019 року Фрунзенським районним судом м. Харків звільнено ОСОБА_9 від призначеного покарання за вироком від 29 травня 2018 року у зв`язку із закінченням іспитового строку й це підтверджує відсутність судимості за названим вироком.

Що стосується вироку від 26 грудня 2018 року, то за ним обвинувачену також відповідно до ст.75 КК України звільнено від відбування покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки. Цей іспитовий строк підлягав спливу 26 грудня 2020 року, протягом якого ОСОБА_9 не вчинила нового кримінального правопорушення та в матеріалах кримінального провадження відсутні дані щодо скасування рішення про звільнення її від відбування покарання з випробуванням, зокрема, на час прийняття в розглядуваному провадженні судом першої інстанції відповідного рішення - ухвалення оскаржуваного вироку. У зв`язку з цим, починаючи з 26 грудня 2020 року судимість за вироком від 26 грудня 2018 року слід вважати погашеною.

Отже, на момент вчинення грабежу ОСОБА_9 у силу ст.89 КК України була не судимою, що вказує на відсутність у її діях кваліфікуючої ознаки вчинення кримінального правопорушення повторно, а тому посилання місцевого суду на зазначену ознаку підлягає виключенню шляхом зміни оскаржуваного судового рішення. Таке виключення не впливає на висновок про необхідність надання діям обвинуваченої правової оцінки за ч.2 ст.186 КК України та саме по собі не є підставою для пом`якшення їй покарання.

За змістом ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Відповідно до ч.1 ст.69 КК України за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України.

Санкцією ч.2 ст.186 КК України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 4 до 6 років.

Суд першої інстанції при призначенні покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_9 і ОСОБА_10 кримінального правопорушення, що відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, особи обвинувачених, наявність обставини, яка пом`якшуює їх покарання щире каяття, та відсутність обставин, що його обтяжують.

При цьому, підвищена суспільна небезпека вчиненого ОСОБА_9 і ОСОБА_10 злочину визначається насамперед способом його вчинення та відповідним змістом суб`єктивної сторони, а також посяганням одночасно на два об`єкта здоров`я людини та її власність. У ході злочинної діяльності обвинувачені у співучасті не приховували свого наміру протиправно заволодіти майном, діяли відкрито для сторонніх осіб і застосували до потерпілого насильство, ігноруючи його волю як власника майна. Змістом умислу апелянтів охоплювалось усвідомлення того факту, що вчинювані ними дії здійснюються в умовах очевидності й вони не зважали на цю обставину.

За матеріалами провадження ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в силу ст.89 КК України не судимі, між тим, раніше притягувались до кримінальної відповідальності за аналогічні кримінальні правопорушення проти власності (т.1 а.п.103-104, 122-123, 125-128, 136), не працюють, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебувають (т.1 а.п.144, 150).

За таких обставин, місцевий суд дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання обвинувачених можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Доводи ОСОБА_9 про її сприяння розкриттю злочину є необгрунтованими, оскільки з матеріалів справи не вбачається, що поведінка обвинуваченої була направлена на активну й ініціативну допомогу слідству в установленні нових фактів і обставин злочину. У той же час, визнання ОСОБА_9 своєї вини та надання правдивих показань по обставинах злочину в суді першої інстанції ще не підтверджує такої обставини, як активне сприяння розкриттю злочину. Названої обставини не встановлено й органом досудового розслідування в обвинувальному акті. Більше того, під час апеляційного провадження обвинувачена фактично заперечила наведені вище обставини та порушувала питання про призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

З огляду ж на відсутність у ОСОБА_9 роботи та законних джерел доходу, твердження щодо наявності в неї утриманців є непереконливими.

Колегія суддів ураховує те, що обвинувачена має двох неповнолітніх дітей, думку потерпілого, який у направлених до суду першої інстанції заявах поклався на розсуд суду при прийнятті рішень по даній справі, однак названі обставини не є мотивованою й достатньою підставою для пом`якшення обвинуваченим покарання.

Посилання ж ОСОБА_9 на обрання їй заходу примусу на підставі ст.69 КК України є неспроможними, оскільки застосування названого інституту призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного (п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання»). Проте, наявна лише одна пом`якшуюча покарання обвинуваченої обставина (щире каяття), яка, до того ж, істотно не знижує ступінь тяжкості вчиненого нею тяжкого злочину.

Таким чином, призначене ОСОБА_9 і ОСОБА_10 покарання, яке за санкцією ч.2 ст.186 КК України є мінімальним, відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, є справедливим та сприяє меті покарання, тобто є необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Ураховуючи викладене вище, апеляційну скаргу з доповненнями ОСОБА_10 слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу з доповненнями ОСОБА_9 - задовольнити частково.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 (з доповненнями) залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_9 (з доповненнями)задовольнити частково.

Вирок Московського районного суду м. Харків від 22 квітня 2021 року щодо ОСОБА_9 змінити.

Виключити з вироку посилання суду на кваліфікуючу ознаку вчинення ОСОБА_9 грабежу повторно.

В іншій частині вирок щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженими, які тримаються під вартою - у той самий строк з дня вручення їм копії судового рішення.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4