Справа № 524/4858/23
Провадження № 1-кс/524/2153/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2023 року Слідчий суддя Автозаводського районного суду м. Кременчука ОСОБА_1 , за участі: - секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кременчук Полтавської області клопотання ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна,

В С Т А Н О В И В:

23.08.2022 року до слідчого судді звернувся ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 з клопотанням в порядку ст.174 КПК України про скасування арешту майна, а саме просить скасувати арешт майна, який накладено ухвалою слідчого судді Автозаводського районного суду міста Кременчука від 19.07.2023 року, а саме на транспортний засіб автомобіль Audi, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

В обґрунтування клопотання зазначив, що станом на день звернення із даним клопотанням, проведено всі необхідні слідчі дії із вказаним автомобілем, вилучено всі необхідні речі та предмети. Просив скасувати арешт та повернути вилучений аавтомобіль на відповідальне зберігання власнику.

Власник майна ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_3 , слідчий СВ Кременчуцького РУП ГУ НП в Полтавській області ОСОБА_5 у судове засідання не прибули, причини неявки не повідомили.

Слідчий суддя, вивчивши матеріали клопотання, встановив наступне.

15.07.2023 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001747 було внесено відомості про кримінальне правопорушення за ч. 2 ст. 194 КК України.

Ухвалою слідчого судді Автозаводського районного суду міста Кременчука від 19.07.2023 року у кримінальному провадженні № 0001747 задоволено клопотання слідчого та накладено арешт на майно, а саме: автомобіль Audi, реєстраційний номер НОМЕР_1 ., власником якого є ОСОБА_4 , з позбавленням права відчуження, розпорядження та/або користування вказаним майном до скасування арешту майна у встановленому КПК України порядку.

Визначено місце зберігання речового доказу, автомобіля на території майданчику для тимчасового утримання транспортних засобів Кременчуцького РУП ГУНП в Полтавській області за адресою: Полтавська область, м. Кременчук, вул. Київська, б. 7.

Відповідно до ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.

Слідчий суддя або суд під час судового провадження накладає арешт на майно у вигляді речей, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у частині другій статті 167 цього Кодексу. Крім того, у випадку задоволення цивільного позову суд за клопотанням прокурора, цивільного позивача може вирішити питання про накладення арешту на майно для забезпечення цивільного позову до набрання судовим рішенням законної сили, якщо таких заходів не було вжито раніше.

Заборона на використання майна, а також заборона розпоряджатися таким майном можуть бути застосовані лише у випадках, коли їх незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Згідно ч. 4 ст. 173 КПК України у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

У відповідності до абз. 2 ч.1 ст. 174 КПК України арешт майна також може бути скасовано повністю або частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Слідчий суддя вважає, що заявник в розумінні ст. 64-2 КПК України та ст. 1 Протоколу (колишнього Першого протоколу) до Європейської конвенції прав людини та основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17 липня 1997 року, має гарантоване право на вільне володіння своїм майном, зокрема, яке перебуває під арештом, але знаходиться у заявника, що означає, що заявник має право пов`язаного з правом власності, яке становить певну сукупність прав щодо володіння, користування та розпорядження.

Тлумачення положень ст. 1 Протоколу до Конвенції при застосуванні її до вилучення майна під час кримінального провадження, надано Європейським судом з прав людини, зокрема, у Рішенні від 23 січня 2014 року у справи «EAST/WEST ALLIANCE LIMITED» проти України:

«...1. Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майно повинно бути законним (див. рішення у справі Іатрідіс проти Греції» (ВП), заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-ІІ). Вимога щодо законності у розумінні конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «ОСОБА_3 проти Франції» від 22.09.1994 року, Series AN 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява №48191/99, п. п. 49-62 від 10.05.2007 року).

2. Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майно повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. рішення від 23.09.1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», п. п. 69 і 73 Series AN 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються та метою, яку прагнуть досягти (див. рішення від 21.02.1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства, п.50, Series AN 98)...».

Враховуючи наведене, а також те, що досудове розслідування у даному кримінальному провадженні триває, заявник не довів, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба, доказів того, що в рамках досудового розслідування проведено відповідні експертизи або арешт накладено необґрунтовано, відсутність фактів оскарження власником майна та/або його представником у порядку ст. 303 КПК України бездіяльності слідчого у кримінальному провадженні щодо непроведення відповідних слідчих та/або процесуальних дій, слідчий суддя дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні клопотання

Керуючись ст. 64-2, 170, 173,174 КПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити ОСОБА_3 , у задоволенні клопотання про скасування арешту майна, яке подано в інтересах ОСОБА_4 у кримінальному провадженні, зареєстрованого 15.07.2023 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №0001747 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.194 КК України

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Полтавського апеляційного суду упродовж 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: