Номер провадження: 11-кп/813/569/23
Справа № 946/5526/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання захисника ОСОБА_7 про повторне дослідження доказів під час розгляду апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30.09.2022 року в кримінальному провадженні №0000501 від 02.06.2022 року щодо:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Такарлія Республіки Молдова, без громадянства, офіційно не працюючого, не одруженого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 24.04.2002 року Суворовським районним судом м. Одеса за ч. 2 ст. 141 КК України (1960 року), ч. 2 ст. 186, ст.ст. 69, 70 КК України до позбавлення волі строком на 2 (два) роки 6 (шість) місяців, звільнений 11.12.2003 року згідно постанови Малиновського районного суду м. Одеса від 10.12.2003 року умовно-достроково на 2 (два) місяці 21 (двадцять один) день;

- 14.12.2004 року Суворовським районним судом м. Одеса за ч. 2 ст. 186 КК України до позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 3 (три) місяці, звільнений 03.09.2008 року за відбуттям строку покарання;

- 21.05.2010 року Христинівським районним судом Черкаської області за ч. 1 ст. 187 КК України до позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років;

- 16.02.2012 року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області за ч. 2 ст. 186, ст.ст. 70, 71 КК України до позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 1 (один) місяць, звільнений 19.03.2014 року за відбуттям строку покарання;

- 23.06.2016 року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області за ч. 2 ст. 186, ст. 395, ст.ст. 70, 72 КК до позбавлення волі строком 4 (чотири) роки, звільнений 02.10.2019 року за відбуттям строку покарання;

- 20.10.2020 року Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн (судимість погашена),

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком ОСОБА_9 визнаний винуватим у скоєні злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 11 (одинадцять) років з конфіскацією всього майна.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість вироку, просить його скасувати та направити кримінальне провадження на новий розгляд до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі захисник, не оспорюючи наявність події злочину та причетності ОСОБА_9 до кримінального правопорушення вказує, що вирок підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, невідповідністю призначеного покарання особі обвинуваченого через надмірну суворість та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Захисник посилається на те, що вирок ухвалено на підставі показів потерпілої, без врахування висновку судово-медичної експертизи. При цьому, захисник звертає увагу, що обвинувачений ОСОБА_9 не спростовує факту, що він дійсно зірвав з потерпілої золотий ланцюжок, однак наполягає на тому, що не спричиняв їй тілесних ушкоджень, а потерпіла після того як ОСОБА_9 зірвав з неї золотий ланцюжок могла втратити рівновагу, впасти та отримати тілесні ушкодження. Також захисник зазначає, що судом не взято до уваги те, що в силу свого віку потерпіла могла спотворити обставини вчинення кримінального правопорушення в частині обставин отримання нею тілесних ушкоджень.

Одночасно захисник зазначає, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_9 покарання судом не враховано пом`якшуючих обставин, а саме щире каяття та його бажання відшкодувати шкоду потерпілій.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

В судовому засіданні апеляційного суду захисник ОСОБА_7 заявив клопотання про дослідження в апеляційному суді відео-звукозапису допиту потерпілої ОСОБА_10 в суді першої інстанції, посилаючись на те, що остання надала показання, які не в повному обсязі відповідають її показанням стосовно обставин події злочину, які вона надавала на стадії досудового розслідування.

Прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення клопотання, посилаючись на відсутність для цього підстав, оскільки суд першої інстанції, під час допиту потерпілої, дотримався вимог процесуального закону, а інші учасники судового процесу не були позбавлені задати потерпілій питання щодо обставин події злочину.

Заслухавши доводи захисника ОСОБА_7 , який підтримав клопотання про дослідження відео-звукозапису допиту потерпілої ОСОБА_10 в суді першої інстанції; прокурора, який заперечував проти задоволення клопотання захисника та просив відмовити в його задоволенні; вивчивши матеріали кримінального провадження та доводи клопотання; колегія суддів приходить до висновку про таке.

Частинами 1, 2 статті 22 КПК України (далі - КПК) передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 6 ст. 22 КПК, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

За змістом цієї норми процесуального закону учасник судового провадження має право не лише формально заявити клопотання про повторне дослідження обставин або доказів, а й повинен зазначити, які конкретно обставини (докази) потрібно дослідити, та обґрунтувати, чому вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями чи взагалі не досліджені.

Апеляційний суд звертає увагу, що розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося у суді першої інстанції, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд у своїй постанові від 10.02.2021 року в справі №127/14811/17.

В постанові від 21.12.2022 року (справа №759/5737/17) Верховний Суд також зазначив, що на відміну від суду першої інстанції, апеляційний суд здійснює перегляд вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а тому повноваження суду апеляційної інстанції стосовно дослідження доказів визначаються переглядом кримінального провадження в межах вимог апеляційної скарги з урахуванням наявності або відсутності обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження щодо повторного дослідження доказів.

Отже, відсутність обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження про дослідження доказів, за умови того, що в оскарженому вироку суд дав оцінку всім доказам, на неправильну оцінку яких посилається сторона на стадії апеляційного оскарження вироку, не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, та не створює передумов для використання апеляційним судом свого права дослідити нові докази за наявності підстав, регламентованих положеннями ч. 3 ст. 404 КПК.

Тому за відсутності мотивованого клопотання про повторне дослідження доказів, яке обов`язково має відповідати положенню ч. 3 ст. 404 КПК, апеляційний суд не повинен досліджувати ці докази, оскільки протилежне, без дотримання принципів, закріплених у приписах зазначеної норми процесуального закону, може перетворити апеляційний перегляд судового рішення в повторний розгляд кримінального провадження по суті, що фактично нівелює принцип інстанційності судочинства.

Таким чином, норми ч. 3 ст. 404 КПК зобов`язують суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, лише коли суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушенням. Сама по собі незгода учасників кримінального провадження з висновками, зробленими на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів, апеляційним судом за відсутності обставин, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК.

При цьому, судом апеляційної інстанції також враховується правова позиція Верховного Суду у складі Третьої судової палати Касаційного кримінального суду по справі №712/2341/15-к, у відповідності до якої, повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. Відмова в задоволенні клопотання, щодо повторного дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту досліджень доказів, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності цих дій.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження та оскарженого вироку судом першої інстанції було допитано потерпілу ОСОБА_10 , яка дала суду послідовні та логічні показання щодо дати, місця та обставин скоєного відносно неї злочину.

В судовому засіданні апеляційного суду захисник ОСОБА_7 не заперечував проти того, що суд першої інстанції вірно відобразив у вироку зміст показань потерпілої, які вона надала суду.

Водночас захисником не надано суду належного обґрунтування щодо необхідності дослідження в судовому засіданні апеляційного суду відео-звукозапису допиту потерпілої ОСОБА_10 в суді першої інстанції, зокрема відсутні посилання на неповноту допиту потерпілої чи викривлення змісту її показань у вироку, що надавало б суду апеляційної інстанції підстави для їх дослідження. При цьому, захисник не наполягає на повторному допиті потерпілої в суді апеляційної інстанції.

Апеляційний суд наголошує, що доводи захисника про необхідність дослідження в апеляційному суді відео-звукозапису допиту потерпілої ОСОБА_10 в суді першої інстанції, з посиланням на те, що потерпіла надала в суді показання, які не в повному обсязі відповідають її показанням, які вона надала на стадії досудового розслідування, не надає підстав для повторного їх дослідження.

При цьому, колегія суддів визнає безпідставними посилання сторони захисту, що судом першої інстанції не було враховано показань потерпілої на стадії досудового розслідування, оскільки відповідно до вимог ч.4 ст.95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Наведені обставини, а саме фактична відсутність належного мотивування заявленого клопотання про дослідження показань потерпілої в суді першої інстанції, свідчить про необґрунтованість заявленого клопотання.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Відмовити в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 про дослідження в судовому засіданні відео-звукозапису допиту потерпілої ОСОБА_10 в суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4