КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2023 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0007667 щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Канів Черкаської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , судимого:

- 01 жовтня 2015 року Солом`янським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 286 КК України до трьох років обмеження волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки;

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України,

за участю прокурорів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_11 ,
потерпілої ОСОБА_12 ,
представника потерпілої ОСОБА_13

В С Т А Н О В И Л А :

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 26 травня 2022 року скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В зміненій та доповненій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 26 травня 2022 року скасувати та визнати його невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України та виправдати за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 26 травня 2022 року ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України та призначено покарання у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень.

На підставі ч.ч. 1, 4 ст. 71, 72 КК України за сукупністю вироків ОСОБА_8 визначено остаточне покарання у виді трьох років обмеження волі з позбавленням права керування транспортним засобом на три роки та штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень, який ухвалено виконувати самостійно.

За доводами апеляційної скарги обвинувачений вважає вирок суду незаконним, необґрунтованим та невмотивованим.

Зазначає, що в ході розгляду справи судом із врахуванням позиції учасників судового розгляду було визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, однак незважаючи на його показання про визнання вини, він фактично надав показання, які кардинально відрізняються від обвинувачення.

Обвинувачений звертає увагу на те, що незважаючи на його показання, головуючим не було поставлено на обговорення питання згідно ч. 2 ст. 349 КПК України про зміну обсягу доказів, які будуть досліджуватись, що вважає істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Зазначає, що застосування ч. 3 ст. 349 КПК України не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні та визначені ст. 91 КПК України.

Обвинувачений звертає увагу на те, що під час його допиту судом, він надав показання, які свідчили про фактичне невизнання ним вини.

Апелянт вказує на те, що обвинувачення є неконкретним, оскільки у ньому чітко не зазначено в чому саме полягало невиконання рішення, враховуючи що перешкоджання виконанню рішення Солом`янського районного суду ОСОБА_8 не інкримінується, як кваліфікуюча ознака.

Поряд з цим, обвинувачений зазначає про те, що в обвинувальному акті та самому вироці Солом`янського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року не зазначено, яким саме чином вінповинен був виконати цей вирок.

Крім того, апелянт вважає, що стороною обвинувачення в судовому засіданні не доведено, що він мав реальну можливість виконати вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року.

В змінах та доповненнях до апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_8 , посилаючись на положення ч. 1 ст. 57 КВК України, вважає, що обов`язковою передумовою для виконання вироку суду, яким призначене покарання у виді обмеження волі на певний строк є вручення уповноваженим органом з питань пробації припису про виїзд до місця відбування покарання.

В той же час в матеріалах обох кримінальних проваджень відсутні відомості про виготовлення, направлення та вручення вказаного припису ОСОБА_8 , що як вважає апелянт, виключає можливість самостійного виконання вироку Солом`янськогорайонного суду міста Києва від 01 жовтня 2015 року в частині обмеження волі строком на три роки.

Також апелянт звертає увагу на те, що вирок Солом`янського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2015 року в частині призначеного додаткового покарання, а саме позбавлення права керування транспортними засобами на три роки фактично був виконаний, оскільки посвідчення водія у апелянта було вилучено 01 лютого 2014 року під час складання протоколу огляду місця події.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_8 вказує на те, що моральну та матеріальну шкоду потерпілій ОСОБА_12 ним було відшкодовано у повному обсязі.

Поряд з цим, апелянт вважає, що вирок Солом`янського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2015 року в частині призначеного покарання у виді обмеження волі не був виконаний з причин, що не залежали від волі ОСОБА_8 .

Посилаючись на положення ст. 80 КК України, ОСОБА_8 вважає, що закінчились строки давності виконання Солом`янського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2015 року, тому вважає, що суд не міг призначати йому покарання із застосуванням ст. ст. 71, 72 КК України.

В запереченнях на апеляційну скаргу потерпіла ОСОБА_12 зазначає, що вирок суду є законним та обґрунтованим.

Вказує на те, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_8 вона отримала ушкодження здоров`я, у зв`язку з чим стала інвалідом 2-ї групи.

Внаслідок невиконання вироку Солом`янським районним судом м. Києва від 01 жовтня 2015 року вона не може працювати за фахом та відновити своє здоров`я, оскільки в неї відсутні кошти на оплату такого лікування.

Вважає, що ОСОБА_8 достовірно знав про вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року, мав реальну можливість його виконати, однак, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, не виконував вирок шляхом умисного ухилення від його виконання.

Судом першої інстанції встановлено, що вироком Солом`янського районного суду м. Києва ОСОБА_8 засуджений за ч. 1 ст. 286 КК України до трьох років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки, а також постановлено стягнути з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_12 матеріальну шкоду у розмірі 125 771,09 грн та моральну шкоду у розмірі 100 000,00 грн. Вказане судове рішення набрало законної сили 21 грудня 2015 року та сторонами не оскаржувалося.

На виконання вироку, в частині реалізації призначеного покарання у виді трьох років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки, Солом`янським районним судом м. Києва до кримінально-виконавчої інспекції Дніпровського району м. Києва направлено копію вироку від 01 жовтня 2015 року.

Крім того, на виконання вироку Солом`янського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року, в частині стягнення з ОСОБА_8 матеріальної та моральної шкоди, Солом`янським районним судом м. Києва до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва ГТУЮ у м. Києві направлено виконавчий лист № 1-кп/760/198/15 від 01 жовтня 2015 року, та встановлено строк пред`явлення до виконання до 21 грудня 2016 року. Однак, після вжитих заходів реагування вирок Солом`янського районного суду м. Києва обвинуваченим ОСОБА_8 не виконано.

Тобто, ОСОБА_8 в період часу з 01 жовтня 2015 року по теперішній час, достовірно знаючи про вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року, відповідно до якого його визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді трьох років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки, а також постановлено стягнути з ОСОБА_8 матеріальну та моральну шкоду, загальний розмір якої становить 225 771,09 грн, що набрав законної сили 21 грудня 2015 року, діючи з прямим умислом, направленим на невиконання вироку Солом`янського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року, маючи реальну можливість його виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення п. 1 ст. 129-1 Конституції України, відповідно до якого судові рішення є обов`язковими для виконання, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, не виконав вирок суду, шляхом умисного ухилення від його виконання.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_11 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурор, потерпіла ОСОБА_12 та її представник ОСОБА_13 щодо задоволення апеляційної скарги заперечували.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_8 не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів, ухвалюючи вирок про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, суд першої інстанції в повній мірі дотримався цих вимог закону.

Із оскаржуваного вироку вбачається, що судовий розгляд проведено відповідно до положень частини 3 статті 349 КПК України.

За доводами апеляційної скарги обвинувачений вважає, що суд першої інстанції безпідставно розглянув кримінальне провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, однак колегія суддів не погоджується з такими доводами.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Із журналу судового засідання від 12 травня 2022 року та його звукозапису вбачається, що ОСОБА_8 судом була роз`яснена суть обвинувачення та останній зазначив, що визнає вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення в повному обсязі, у зв`язку з чим прокурором було запропоновано провести судовий розгляд у спрощеному порядку, відповідно до приписів ч. 3 ст. 349 КПК України.

У цьому ж судовому засіданні обвинуваченому ОСОБА_8 судом були роз`яснені положення ч. 3 ст. 349 КПК Українита він зазначив, що не заперечує щодо проведення судового розгляду у спрощеному порядку.

Таким чином даних, які б свідчили про неналежне виконання судом вимог ч. 3 ст. 349 КПК України щодо роз`яснення порядку і наслідків розгляду кримінального провадження в спрощеному порядку, під час апеляційного розгляду не встановлено, отже доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними тому апеляційним судом не перевіряється вирок в частині встановлених судом фактичних обставин справи, які ніким не оспорювались.

Щодо доводів апелянта про те, що суд неправильно призначив йому покарання із застосуванням положень ст. ст. 71, 72 КК України, оскільки, як вважає обвинувачений ОСОБА_8 , він підлягав звільненню від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку Солом`янського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано впродовж трьох років - у разі засудження до покарання у виді обмеження волі.

В той же час, положеннями частин третьої вказаної норми закону передбачено, що перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження ОСОБА_8 ухилявся від виконання вироку Солом`янського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року та не з`явився для відбування покарання, тому перебіг строку давності був перерваний, подвоєний та підлягав відновленню з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання.

Таким чином, оскільки покарання за вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року виконане не було, то при призначенні ОСОБА_8 остаточного покарання суд першої інстанції правильно застосував положення ст. ст. 71, 72 КК України та призначив йому покарання за сукупністю вироків.

Також, рішення суду про призначення ОСОБА_8 покарання за ч. 1 ст. 382 КК України у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, колегія суддів вважає співмірним із вчиненим ним кримінальним правопорушенням та таким, що відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України, є достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Будь-яких інших істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства, або норм матеріального права, які могли б бути підставою для скасування чи зміни оскаржуваного вироку апеляційний суд не вбачає.

За обставин, встановлених під час апеляційного розгляду, на переконання колегії суддів, судом першої інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення, а тому апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_8 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 з доповненнями залишити без задоволення.

Вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 26 травня 2022 року, яким ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4