УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 752/19156/20

провадження № 51-2264ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 10 січня 2023 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сімферополь, Автономна Республіка Крим, жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Суть питання

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 29 серпня 2022 року ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК ОСОБА_5 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, від відбування якого звільнено на підставі ст. 75 КК та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК.

Згідно з вироком суду засуджений ОСОБА_5 19 серпня 2020 року приблизно о 03:10, повторно, зі стелажу в приміщенні АЗС 2107 «GLUSCO» за адресою: м. Київ, просп. Академіка Глушкова, 9-А, відкрито викрав товар вартістю 487,60 грн.

Київський апеляційний суд ухвалою від 10 січня 2023 року вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 29 серпня 2022 року стосовно ОСОБА_5 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 10 січня 2023 року і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи вимогу, вказує, що апеляційний суд не надав належної оцінки доводам сторони обвинувачення про безпідставне покладання на ОСОБА_5 обов`язків, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 76 КК, а саме про необхідність повідомляти уповноважений орган із питань пробації про зміну місця роботи або навчання, хоча засуджений не працює та не навчається. Крім того, на переконання скаржника, покладення альтернативних обов`язків на особу унеможливлює безумовне виконання вироку місцевого суду.

Посилається касатор й на те, що місцевий суд призначив остаточне покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК шляхом поглинення покарання за двома вироками, за одним з яких покарання необхідно відбувати реально, та звільнив від відбування покарання з випробуванням, що є недопустимим.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Згідно з ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим судом.

Частиною 2 ст. 433 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених місцевим судом, правильність кваліфікації дій за ч. 2 ст. 186 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині прокурор не оскаржує.

Водночас під час перевірки оскаржуваного судового рішення не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість рішення суду апеляційної інстанції.

Так, Київський апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження за апеляційною скаргою сторони обвинувачення, дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі доводам прокурора щодо необхідності зміни вироку суду першої інстанції в частині покладених на ОСОБА_5 обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК, які аналогічно викладені прокурором у касаційній скарзі, та обґрунтовано відмовив у їх задоволенні.

Мотивуючи рішення, апеляційний суд вказав, що, призначаючи покарання ОСОБА_5 та звільняючи від його відбування з випробуванням, на підставі ст. 75 КК суд виконав вимоги ст. 76 КК. Суд зазначив, зокрема, про безпідставність доводів прокурора щодо помилкового покладення на засудженого обов`язку повідомляти орган з питань пробації про зміну місця навчання та роботи лише з тих підстав, що на момент ухвалення вироку, останній офіційно не працює, має вищу освіту, оскільки такі обставини не свідчать, що протягом встановленого судом іспитового строку ці обставини не можуть змінитися.

З такими висновками суду апеляційної інстанції погоджується і Верховний Суд та вважає за необхідне зауважити, що хоча на момент ухвалення вироку обвинувачений не працював та не навчався, проте такі обставини не позбавляють суд права покласти на обвинуваченого обов`язки повідомляти про зміну як місця роботи, так і навчання.

Стосовно доводів прокурора в касаційній скарзі про те, що під час здійснення апеляційного провадження суд не звернув увагу на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині застосування положень ч. 4 ст. 70 КК, колегія суддів Верховного Суду зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Частиною 2 цієї ж статті передбачено, зокрема, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Зі змісту ухвали суду апеляційної інстанції вбачається, що сторона обвинувачення оскаржувала вирок суду першої інстанції лише в частині покладених на ОСОБА_5 обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК, у зв`язку з чим просила змінити рішення суду в цій частині. Указане не заперечується прокурором у касаційній скарзі. Враховуючи вимоги апеляційної скарги та її обґрунтування, суд апеляційної інстанції за відсутності апеляційного приводу був позбавлений можливості погіршити становище обвинуваченого в аспекті застосування положень ч. 4 ст. 70 КК в їх взаємопоєднанні з приписами статей 420, 421 КПК.

Таким чином, висновки апеляційного суду є обґрунтованими та належним чином мотивованими. Ухвала апеляційного суду не суперечить вимогам статей 370, 419 КПК, у ній наведено відповідні обґрунтування та мотиви, якими керувався цей суд, ухвалюючи рішення.

З урахуванням наведеного Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що ухвалу апеляційного суду постановлено відповідно до вимог кримінального процесуального закону.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 10 січня 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3