УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 755/7869/21

провадження № 51-5100ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 25 квітня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 19 липня 2023 року у кримінальному провадженні

№ 0000055 від 06 січня 2021 року щодо

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки та жительки

АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

засудженої за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 п. 2

ч. 2 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 25 квітня 2023 року, залишеним без зміни ухвалою Київського апеляційного суду від 19 липня 2023 року, ОСОБА_5 визнано винуватою і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 п. 2 ч. 2 ст. 115 КК, та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років.

Вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватою у закінченому замаху на вбивство малолітньої дитини, вчиненого за наступних обставин.

Так, ОСОБА_5 06 січня 2021 року приблизно о 14:30, перебуваючи за місцем свого проживання у приміщенні кухні квартири АДРЕСА_2 , що розташована на 8 поверсі вказаного будинку, з невідомого слідству мотиву відчинила навстіж вікно, через яке почала викидати особисті речі та речі мешканців вказаної квартири. В цей час у ОСОБА_5 виник злочинний умисел, спрямований

на спричинення смерті своїй малолітній дитині ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реалізуючи який вона, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх наслідки у вигляді настання смерті останнього, взяла на руки малолітню дитину, після чого, підійшовши до відчиненого вікна, перехилила тіло

ОСОБА_6 через підвіконня та випустила його з рук. В результаті дій ОСОБА_5 ОСОБА_6 впав на земельну ділянку, вкриту ґрунтом, що розміщена під вікнами вищевказаного житлового будинку, з висоти 8 поверху та отримав тяжкі тілесні ушкодження. У свою чергу ОСОБА_5 , виконавши усі дії, спрямовані на позбавлення життя малолітньої дитини ОСОБА_6 , свій умисел до кінця не довела з причин,

що не залежали від її волі, оскільки дитині було надано медичну допомогу.

Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить змінити оскаржені судові рішення та ухвалити новий виправдувальний вирок. В обґрунтування вказаних вимог посилається

на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Зазначає, що суди неаргументовано без наведення конкретних доказів мети та умислу ОСОБА_5 на позбавлення життя свого сина застосували та притягли її

до відповідальності за ч. 2 ст. 115 КК. Вважає, що вина ОСОБА_5 не доведена

із застосуванням критерію доведення «поза розумним сумнівом». Вказує на те, що суд першої інстанції не навів об`єктивних доказів, зокрема, показання свідків, які б чітко вказували на вчинення ОСОБА_5 прямих дій, спрямованих на викидання сина

із вікна, а наведені висновки викладені виключно на припущеннях, що залишилось поза увагою і суду апеляційної інстанції. Крім того, зазначає, що протокол огляду місця події від 06 січня 2021 року не встановлює жодним чином вчинення підзахисною інкримінованого їх кримінального правопорушення, до того ж він містить в собі відомості свідків, анкетні дані яких не зазначені. Також вказує на те, що слідчим не було проведено слідчий експеримент для перевірки можливості вчинення ОСОБА_5 інкримінованих їй дій та можливого спростування її пояснень щодо обставин такої події.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо

з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати і визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Зазначені обставини були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій і

не підлягають перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог зазначених статей, а отже під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Як убачається із копії вироку, суд першої інстанції, мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 п. 2

ч. 2 ст. 115 КК, послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК.

Засуджена ОСОБА_5 , як видно з копій доданих судових рішень, в ході судового провадження своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 п. 2 ч. 2 ст. 115 КК, не визнала та пояснила суду, що коли у неї сталася істерика після телефонної розмови із її цивільним чоловіком, який перебував

у стані алкогольного сп`яніння, розмовляв з нею у грубій формі, зокрема, повідомив,

що він не збирається повертатися додому, через що між ними виникла сварка, в ході якої вона сказала чоловіку, що викине всі його речі, та виставить його за двері, однак він

не повірив їй та почав насміхатися над нею, вона почала хаотично викидати речі через вікно квартири, не звертаючи уваги на те, що саме вона викидає. При цьому її трирічний син був поруч із нею та бачив, що відбувається, а коли вона на певний час відійшла, син, який є гіперактивною дитиною, заліз на підвіконня. Вона намагалася вхопити його двома руками та втримати деякий час, тримала дитину приблизно хвилин п`ять, однак він вислизнув та випав з вікна. Крім того, зазначила, що дійсно повідомила працівникам поліції про те, що саме вона викинула дитину з вікна, оскільки перебувала у шоковому стані.

Незважаючи на таку позицію засудженої, місцевий суд належним чином проаналізував і оцінив показання законного представника потерпілого ОСОБА_6 -

ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ОСОБА_11 , а також обґрунтовано послався на дані, що містяться у: витязі з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні №0000055, рапорті інспектора чергової частини ОСОБА_12 від 06 січня 2021 року, протоколах огляду місця події від 06 січня 2021 року з ілюстративними таблицями до них, протоколі обшуку від 06 січня 2021 року з ілюстративною таблицею до нього, протоколі затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 06 січня 2021 року, постановах про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання від 06, 07, 15 та 20 січня 2021 року, довідці чергового адміністратора НДСЛ «Охматдит» від 06 січня 2021 року, листі т.в.о. начальника управління інформаційно-аналітичної підтримки УПП у м. Києві від 12 січня 2021 року, відповіді на запит КНП «Центр екстренної медичної допомоги та медицини катастроф міста Києва» від 13 січня 2021 року, картах виїзду швидкої медичної допомоги № 873А та №875А ОСОБА_6 , відповіді генерального директора НДСЛ «Охматдит» від 16 січня 2021 року, листі заступника начальника УПП у м. Києва від 18 січня 2021 року, протоколі огляду предметів від 15 січня 2021 року, згідно якого об?єктом огляду є СD-R диск

з аудіозаписами звернень заявників на спецлінію «102» Головного управління 06 січня 2021 року, протоколі перегляду відеозапису з нагрудних відеокамер екіпажу патрульної поліції від 20 січня 2021 року, протоколах тимчасового доступу до речей і документів

від 21 січня 2021 року та 09 лютого 2021 року з додатками до них, висновку експерта

№ 042-165-2021 від 10 березня 2021 року, висновках судово-психіатричного експерта

№ 21 від 14 січня 2021 року та № 48 від 06 квітня 2021 року,яким надана належна правова оцінка в їх сукупності.

Крім того, як вбачається з вироку, судом першої інстанції за клопотанням сторони захисту допитано також свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .

Згідно з положеннями ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності,

а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 п. 2 ч. 2 ст. 115 КК.

При цьому, як слушно зазначив суд, послідовність дій обвинуваченої, обставини вчинення нею злочину, спосіб вчинення, послідуюча бездіяльність, спосіб, характер, поведінка та дії обвинуваченої ОСОБА_5 після вчинення усіх дій, спрямованих на позбавлення життя малолітньої дитини ОСОБА_6 , байдужість обвинуваченої щодо надання допомоги малолітньому потерпілому, свідчить про наявність умислу на позбавлення життя малолітнього потерпілого ОСОБА_6 , про те, що ОСОБА_5 усвідомлювала суспільно небезпечний характер своїх діянь, передбачала їх суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання, тобто діяла з прямим умислом, визначеним ч. 2 ст. 24 КК.

Відповідно до ст. 374 КПКу мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Вирок суду відповідає вимогам ст. 374 КПК, є законним та вмотивованим, про що

також ствердив суд апеляційної інстанції, переглянувши вказане судове рішення

за апеляційними скаргами сторони захисту та законного представника потерпілого.

Погоджуючись із висновками місцевого суду, суд апеляційної інстанції в ухвалі зазначив, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого

ч. 2 ст. 15 п. 2 ч. 2 ст. 115 КК, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних

у кримінальному провадженні та досліджених у судовому засіданні доказів, які суд оцінив у сукупності з іншими доказами і на підставі яких прийняв законне та обґрунтоване рішення.

При цьому суд, перевіряючи доводи апеляційних скарг захисника та законного представника потерпілого, в яких серед іншого була викладена версія про нещасний випадок, слушно вказав на те, що така позиція не узгоджується з поясненнями свідків та з дослідженими судом матеріалами, зокрема, зі змістом протоколу огляду оптичного носія з аудіо-записами звернень заявників на лінію 102, відповідно до якого свідки повідомляли про те, що дитину з вікна викинули. Крім того, встановлено з показань свідків, що з вікна квартири, що на 8 поверсі, вилітали побутові речі, продукти харчування, жінка почала викидати горщики з квітами. Така поведінка ОСОБА_5 передувала тому, що вона вчинила всі необхідні дії, спрямовані на позбавлення життя малолітнього сина. При цьому, як зазначив суд апеляційної інстанції, згідно з показаннями свідків після прибуття на місце події працівників поліції, ОСОБА_5 не вживала заходів для виклику медичних працівників, надання допомоги малолітньому сину.

З приводу доводів апеляційної скарги захисника, які аналогічні доводам його касаційної скарги, щодо не встановлення судом мети, яку могла переслідувати обвинувачена, суд вірно вказав на те, що встановлення мотиву та мети цього злочину є визначальним

для кваліфікації дій за пунктами 6, 7, 8, 9 ч. 2 ст. 115 КК, тоді як в даному випадку конкретний мотив слідством не встановлений, мета не визначена, що не спростовує факту вчинення умисних цілеспрямованих дій на позбавлення життя малолітнього сина.

Також суд в оскарженій ухвалі зазначив, що зауваження адвоката про те, що витяг з ЄРДР, рапорт інспектора чергової частини від 06 січня 2021 року не містять доказової бази,

а в протоколі огляду місця події відсутні анкетні дані свідків, не впливають на достатність зібраних доказів, які оцінюються судом як окремо, так і в їх сукупності, та не є порушенням, яке б ставило під сумнів допустимість цих та інших доказів, яким надано правильну оцінку.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Що стосується доводів захисника щодо не проведення слідчого експерименту

для перевірки можливості вчинення ОСОБА_5 інкримінованих їй дій та можливого спростування її пояснень щодо обставин такої події, то слід зазначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

З огляду на наведені положення процесуального закону проведення слідчого експерименту є правом, а не обов`язком слідчого, з огляду на що доводи захисника щодо незаконності оскаржених судових рішень із вказаної підстави є неспроможними.

З урахуванням викладеного Суд не вбачає підстав для зміни оскаржених судових рішень внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, Судом не встановлено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданої копії судового рішення убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 25 квітня

2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 19 липня 2023 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3