Номер провадження: 11-кп/813/436/23
Справа № 504/4235/16-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.08.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілого АТ «Укрпошта» - ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції між Одеським апеляційним судом та Комінтернівським районним судом Одеської області матеріали кримінального провадження №0000937 від 28.02.2015 рокуза апеляційною скаргою директора філії Одеської дирекції АТ Укрпошта» ОСОБА_9 на ухвалу Комінтернівського районного суду Одеської області від 18.01.2022 року, стосовно:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилась у с. Першотравневе Комінтернівського району Одеської області, громадянки України, маючої середньо-спеціальну освіту, не одруженої, не працевлаштованої, має на утриманні дитину інваліда, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.366, ч.2 ст.191 КК України,

встановив:

Оскарженою ухвалою суду першої інстанції задоволено клопотання захисника обвинуваченої ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_8 , звільнено ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України, на підставі ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, та закрито кримінальне провадження №0000937 від 28.02.2015 року.

Залишено без розгляду цивільний позов потерпілого Акціонерного товариства «Укрпошта» в особі Одеської дирекції.

Ухвалою суду вирішено питання щодо процесуальних витрат у даному кримінальному провадженні.

Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції послався на те, що кримінальні правопорушення у вчинені яких обвинувачується ОСОБА_10 відносяться до категорії нетяжких злочинів та з моменту їх вчинення минули строки давності, передбачені п.1 ч.1 ст. 49 КК України.

Не погодившись з ухвалою суду, директор філії Одеської дирекції АТ Укрпошта» ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу, в якій вказує на незаконність ухвали, просить її скасувати, а кримінальне провадження направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається, що суд першої інстанції прийшов до хибного висновку щодо звільнення ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності, оскільки вона на протязі 7 (семи) років не з`являлась до суду першої інстанції, клопотань про відкладення судового засідання не подавала, а тому мали застосовуватись загальні строки давності при ухиленні особи від суду, передбачені ч.2 ст.49 КК України. Справа розглянута без участі потерпілої особи, яку в свою чергу повідомили на іншу дату судового засідання, аніж обвинувачену та її захисника, а потерпілий у свою чергу не звертався з клопотанням про здійснення розгляду за його відсутності.

Апеляційний розгляд проведено без участі обвинуваченої ОСОБА_10 , яка будучи повідомленою про дату, час та місце судового розгляду, до суду апеляційної інстанції не з`явилась, клопотань про відкладення розгляду справи не подавала, однак її захист забезпечено адвокатом ОСОБА_8 , яка у свою чергу не заперечувала проти проведення апеляційного розгляду без участі обвинуваченої.

Заслухавши суддю-доповідача; пояснення представника потерпілого, який підтримав доводи апеляційної скарги; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; захисника, яка також заперечувала проти апеляційної скарги потерпілої сторони; дослідивши матеріали кримінального провадження та провівши судові дебати; апеляційний суд приходить висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України (далі КПК), суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст.1 КПК порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Відповідно до положень ст. 2 КПК, одним із завдань кримінального провадження є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Відповідно до ст.ст. 8, 9 КПК кримінальне провадження здійснюється з додержанням засад законності та верховенства права, згідно з якими людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями і визначають зміст та спрямованість діяльності держави.

Законність, як загальна засада кримінального провадження, полягає в забезпеченні єдиного порядку кримінального провадження в усіх кримінальних провадженнях, неухильному дотриманні процесуальної форми та передбаченої процедури, однаковості застосування закону і поширюється на всі стадії та інститути кримінального процесу, всіх його суб`єктів, усі дії і процесуальні рішення.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Тобто, обов`язковою умовою прийняття законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення є неухильне дотримання вимог кримінального процесуального законодавства на всіх стадіях судового розгляду.

Згідно положень ч.1 ст.285 КПК особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність. У зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності, кримінальне провадження закривається судом (п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК).

Відповідно до ч. 4 ст. 286 КПК, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Частини 3 та 5 ст. 288 КПК передбачають, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження, обвинуваченій ОСОБА_10 інкримінувалося вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.366, ч.2 ст.191 КК України, за кваліфікуючими ознаками:

- ч. 1 ст. 366 КК України службове підроблення, тобто внесення службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей;

- ч. 2 ст. 191 КК України привласнення, розтрата чужого майна, яке було ввірене особі чи перебувало в її віданні шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем.

Як встановлено судом першої інстанції, події кримінальних правопорушень мали місце у січні 2014 році, а тому початком перебігу строку давності в даному кримінальному провадженні є зазначений рік та місяць, оскільки точної дати органом досудового розслідування встановити не вдалось можливим. Цей факт підтверджується матеріалами провадження та ніким не оспорювався.

Загальне правило щодо дії закону про кримінальну відповідальність в часі відповідно до ч. 2 ст. 4 КК України передбачає, що кримінальна протиправність і карність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Станом на січень 2014 року, тобто на час вчинення обвинуваченою кримінальних правопорушень, а також станом на дату постановлення оскарженої ухвали та її перегляду судом апеляційної інстанції, санкція ч.2 ст.191 КК України, не зазнавала законодавчих змін.

Разом з цим, санкція ч.1 ст.366 КК України зазнавала законодавчих змін, а саме станом на момент вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення діяла санкція ч.1 ст.366 КК України яка каралась штрафом до двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних

мінімумів доходів громадян або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років та зі спеціальною конфіскацією.

На даний час діє санкція даної статті карається штрафом від двох тисяч до чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років (відповідно до ЗУ № 3207-VI від 07.04.2011; із змінами, внесеними згідно із Законами № 222-VII від 18.04.2013, № 1261-VII від 13.05.2014, № 2617-VIII від 22.11.2018).

Таким чином, враховуючи внесенні зміни до кримінального закону, протиправні дії, передбачені ч.1 ст.366 КК України, згідно ст.12 цього Кодексу, віднесені до категорії нетяжких злочинів.

Загальне правило щодо дії закону про кримінальну відповідальність в часі відповідно до ч.2 ст.4 КК України передбачає, що кримінальна протиправність і карність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Відповідно до приписів ч.1 ст.5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Слід зазначити, що у даному випадку, на момент розгляду місцевим судом та апеляційного розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_10 , кримінальна відповідальність, за вчинення зокрема кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України, була посилена відповідно до вищезазначеного закону, а тому положення інкримінованої обвинуваченій статті закону мають зворотню дію у часі.

Відповідно до положень ст.49 КК України (в чинній редакції) особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили, зокрема минуло 3 (три) роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років. При цьому, вказані положення кримінального закону можуть бути застосовані у разі, якщо: протягом вказаного строку особа не вчинила нового злочину, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років (перебіг давності не перерваний); особа не ухилялася від досудового слідства або суду (перебіг давності не зупинявся); законом не встановлено заборону щодо застосування давності до вчиненого особою злочину.

З огляду на викладене, за умови відсутності факту ухилення ОСОБА_10 від слідства або суду, строк давності для звільнення її від кримінальної відповідальності згідно з приписами п.2 ч.1 ст.49 КК (в редакції Закону №2617-VIII від 22.11.2018 року) становить 5 (п`ять) років з дня вчинення нею кримінальних правопорушень, передбаченого ч.1 ст.366, ч.2 ст.191 КК України.

Передбачений ст.49 КК України вид звільнення від кримінальної відповідальності застосовується за наявності трьох умов: закінчення зазначених у законі строків; невчинення протягом цих строків нового кримінального правопорушення певного ступеня тяжкості; не ухилення особи від слідства або суду.

Матеріали кримінального провадження не містять відомостей про те, що протягом п`яти років з дня вчинення кримінальних правопорушень, ОСОБА_10 ухилялась від слідства, або суду, чи була засудженою за вчинення нового кримінального правопорушення.

З огляду на такі обставини, з часу вчинення обвинуваченою кримінальних правопорушень минуло майже 10 років, тобто у даному кримінальному провадженні закінчився строк давності притягнення особи до відповідальності, передбачений ст. 49 КК України, у зв`язку із чим на підставі п.1 ч.1 ст.49 КК України обвинувачена ОСОБА_10 підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за скоєння кримінальних правопорушень, передбаченого ч.1 ст.366, ч.2 ст.191 КК України.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду, викладеної в постанові від 29.07.2021 (справа № 552/5595/18), за змістом ст.ст. 284 288 КПК підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах.

Отже, наявність таких умов є правовою підставою для прийняття судом рішення про звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності. Визнання підозрюваним, обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення кримінальним процесуальним законом не передбачено. Передбачений законом інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує такого звільнення з визнанням ними своєї вини у вчиненні злочину.

Апеляційний суд зауважує, що положення ст. 49 КК України, п. 1 ч.ч. 2, 8 ст. 284, ч. 3 ст. 288 КПК України за своєю суттю є імперативними та не залежать від думок учасників судового провадження, так і від розсуду суду.

Отже, у випадку встановлення усіх обставин, які є підставою для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності з цих підстав, та при наявності згоди обвинуваченого на це, незалежно від визнання ним своєї вини, суд зобов`язаний прийняти рішення про звільнення його від кримінальної відповідальності та про закриття кримінального провадження, незалежно від думок учасників судового провадження.

З урахуванням наведених вимог закону та змісту оскарженої ухвали суду вбачається, що суд першої інстанції вірно встановив наявність підстав для звільнення обвинуваченої ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності та на законних підставах прийняв рішення про необхідність закриття кримінального провадження відносно останньої.

Апеляційний суд визнає безпідставними доводи представника потерпілого щодо відсутності підстав для звільнення ОСОБА_10 від кримінальної відповідальності у зв`язку зі спливом строків давності, з посиланням на те, що обвинувачена ухилялась від суду, з огляду на таке.

Відповідно до постанови Верховного Суду України від 19.03.2015 року (справа №5-1кс15), під ухиленням від досудового слідства та суду у контексті вказаної норми закону про кримінальну відповідальність належить розуміти будь-які умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за скоєний злочин, що змушує правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання правопорушника.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2020 року (справа №598/1781/17). Крім того, в даній постанові суд касаційної інстанції висловився і щодо відкладення судових засідань за клопотаннями сторін або ж з інших причин, що за висновками ВП не є ухиленням від слідства і суду, та не може бути підставою для зупинення перебігу давності відповідно до ст. 49 КК.

Підсумовуючи зазначені висновки касаційного суду, колегія суддів звертає увагу на те, що судові засідання як в суді першої, так і апеляційної інстанції, дійсно неодноразово відкладались. При цьому причинами таких відкладень були: заяви потерпілої сторони про відкладення судового засідання, сторони захисту та прокурора, а також декілька неявок обвинуваченої. Вказані обставини вочевидь не можна вважати умисними діями обвинуваченої щодо ухилення від суду та затягування розгляду справи.

Крім того, згідно вищезазначених висновків суду касаційної інстанції, саме з моменту наявності підстав для розшук і затримання особи, яка ухиляється, вона вважається такою, що ухиляється, оскільки такі обставини встановлюються судом (в даному випадку) та знаходять своє відображення у відповідному рішенні суду, на підставі якого правоохоронні органи мають право затримати таку особу та доставити її до суду. Будь-яких інших підстав, які б надавали право правоохоронному органу право на затримання особи у зв`язку з ухиленням від суду, ніж рішення суду, діючий КПК не передбачає.

Також, апеляційний суд звертає увагу, що прокурором та представником потерпілого, у випадках неявки обвинуваченої в судові засідання місцевого суду, клопотання про розшук обвинуваченої ОСОБА_10 не заявлялись.

Що стосується питання стосовно пред`явленого цивільного позову до обвинуваченої про стягнення матеріальної шкоди, апеляційний суд зазначає наступне.

Порядок вирішення цивільного позову в кримінальному провадженні регламентований Главою 9 КПК.

Положеннями ст. 129 КПК регламентовано, що рішення про повне або часткове задоволення цивільного позову може бути винесене лише у разі визнання обвинуваченого винним у вчиненні кримінального правопорушення і ухвалення обвинувального вироку чи винесення постанови про застосування до особи примусових заходів виховного або медичного характеру.

Вирішення по суті цивільного позову при звільненні особи від кримінальної відповідальності із закриттям провадження по справі суперечить вказаним вище нормам закону.

Враховуючи системний аналіз зазначених норм КПК, цивільний позов не підлягає розгляду по суті у випадках закриття кримінального провадження, як на досудовому розслідуванні, так і в суді.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України (сплив строків давності) є безумовним і здійснюється судом незалежно від факту примирення з потерпілим, відшкодування обвинуваченим шкоди потерпілому, щирого каяття тощо.

При цьому, слід зазначити, що закриття кримінального провадження на підставі п.1 ч.2 ст. 284 КПК, тобто з нереабілітуючих підстав, не виключає можливості цивільно-правової відповідальності особи за шкоду, заподіяну нею, і не позбавляє потерпілого права звернутися до суду у порядку цивільного судочинства.

З огляду на наведене, колегія суддів звертає увагу потерпілої сторони, що закриття кримінального провадження, у разі наявності у неї претензій матеріального характеру до обвинуваченої, не позбавляє права звернутися із цивільним позовом в порядку цивільного судочинства.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 19.11.2019 року по справі №345/2618/16-к.

Порушень судом першої інстанції вимог процесуального закону, які відповідно до положень ст.ст.412, 415 КПК, слугують підставами для скасування ухвали суду та призначення нового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу директора філії Одеської дирекції АТ Укрпошта» ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Комінтернівського районного суду Одеської області від 18.01.2022 року, якою кримінальне провадження №0000937 від 28.02.2015 рокуза обвинуваченням ОСОБА_10 , у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.366, ч.2 ст.191 КК України закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4