УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2023 року

м. Київ

справа № 754/16512/21

провадження № 51-2725ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду

від 22 березня 2023 року в кримінальному провадженні № 0004192 щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Високопілля Валківського району Харківської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу 30 листопада 2017 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК

із застосуванням ст. 71 цього Кодексу

до покарання у виді позбавлення волі на строк

4 роки 6 місяців,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2

ст. 289 КК України.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 30 листопада 2022 року

ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.

Згідно з вироком суду ОСОБА_4 засуджено за те, що він 08 червня 2020 року приблизно о 10:00, перебуваючи на АДРЕСА_2 , отримавши

під приводом працевлаштування водієм-кур`єром до ФОП « ОСОБА_5 »

для використання в роботі належний ОСОБА_5 транспортний засіб, а саме мопед марки «Yamaha Gear», д.н.з. НОМЕР_1 , без згоди власника завів його двигун та поїхав з місця вчинення кримінального правопорушення, тим самим повторно незаконно заволодів транспортним засобом, завдавши ОСОБА_5 матеріальної шкоди на суму 7 210 грн.

Київський апеляційний суд ухвалою від 22 березня 2023 року апеляційну

скаргу першого заступника керівника Київської міської прокуратури залишив

без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Києва від 30 листопада

2022 року щодо ОСОБА_4 - без змін.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Прокурор у касаційній скарзі, посилаючись на істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд апеляційної інстанції в порушення приписів ст. 419 КПК не надав обґрунтованих відповідей на доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення щодо безпідставного незастосування до засудженого ОСОБА_4 додаткового покарання у виді конфіскації майна, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість. Зазначає, що судом апеляційної інстанції не враховано того, що ОСОБА_4 неодноразово судимий за вчинення злочинів проти власності

і менше, ніж через 3 місяці після відбуття покарання за попереднім вироком знову вчинив тяжкий злочин з корисливих мотивів. За таких обставин не призначення ОСОБА_4 додаткового покарання у виді конфіскації майна вважає таким,

що суперечить меті та загальним засадам призначення покарання.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК, правильність кваліфікації його дій, вид та розмір основного покарання у касаційній скарзі прокурора не оспорюються.

Доводи сторони обвинувачення щодо істотного порушення кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і

не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Так, санкцією ч. 2 ст. 289 КК передбачено покарання за вчинення вказаного кримінального правопорушення у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років

з конфіскацією майна або без такої.

Відповідно до положень ст. 59 цього Кодексу покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Конфіскація майна встановлюється

за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених

в Особливій частині Кримінального кодексу.

Як убачається зі змісту оскарженої ухвали, суд апеляційної інстанції, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 за апеляційною скаргою сторони обвинувачення, доводи якої є аналогічними доводам касаційної скарги прокурора, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.

При цьому апеляційний суд обґрунтовано зазначив про те, що судом першої інстанції під час призначення ОСОБА_4 покарання вимоги закону України про кримінальну відповідальність не порушені, покарання призначено у виді та в межах санкції ч. 2

ст. 289 КК з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, даних про його особу, який раніше судимий, не працював, характеризується посередньо, а також обставини, що пом`якшує покарання, - щирого каяття, та відсутності обтяжуючих покарання обставин.

З огляду на наведене та всупереч апеляційним твердженням прокурора, колегія суддів апеляційного суду вказала на те, що призначене ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі.

Звернула увагу колегія суддів апеляційного суду і на те, що прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, під час судових дебатів орієнтував суд саме на призначення обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення строком на п`ять років без конфіскації майна.

Слушно зазначив апеляційний суд і про те, що за санкцією ч. 2 ст. 289 КК додаткове покарання у виді конфіскації майна є факультативним, а не обов`язковим і, зважаючи на конкретні обставини справи та з урахуванням вищезазначених фактів і даних

про особу ОСОБА_4 , колегія суддів апеляційного суду обґрунтовано погодилась

з висновком суду першої інстанції щодо призначення останньому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна, вважаючи, що саме таке покарання за своїм видом і розміром є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, з чим погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Отже, постановлене у кримінальному провадженні судове рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, його зміст відповідає вимогам статей 370, 374,

419 КПК, у ньому наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався під час його постановлення.

Таким чином, Суд не вбачає підстав для скасування оскарженого судового рішення внаслідок істотного порушення кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, та не вважає призначене покарання без конфіскації майна явно несправедливим через його м`якість.

В касаційній скарзі прокурора не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої м`якості призначеного засудженому ОСОБА_4 покарання та необхідності застосування до нього додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для зміни або скасування судових рішень, у касаційній скарзі прокурора не наведено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданої копії судового рішення убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити прокурору, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 22 березня 2023 року щодо засудженого ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3