БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №730/451/23
Провадження № 1-кп/730/38/2023
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2023 р. м.Борзна

Борзнянський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Борзнянського районного суду Чернігівської області в м. Борзні кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000145 від 21.03.2023 року, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у с. Верхні Ремети Берегівського району Закарпатської області, громадянина України, без освіти (не вміє читати та писати), не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Судом визнано доведеним, що 19.03.2023 року близько 23:00 години ОСОБА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи в умовах воєнного стану, що введений на території України відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який неодноразово був продовжений та на даний час діє, через незачинену задню хвіртку господарства ОСОБА_6 , що розташоване за адресою АДРЕСА_2 , потрапив на його територію та потім через незачинені вхідні двері проник всередину сарайного приміщення вказаного господарства, з якого таємно від оточуючих викрав належний ОСОБА_6 велосипед марки «Мінськ» вартістю 1399,75 грн., після чого розпорядився викраденим майном на власний розсуд, вивівши велосипед з сарайного приміщення та території господарства потерпілої на вулицю, після чого перевіз вказаний велосипед до території господарства за місцем свого фактичного проживання, що за адресою АДРЕСА_2 , де сховав велосипед у житловому будинку, чим заподіяв ОСОБА_7 матеріальної шкоди на вказану суму.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин.

Вказаних висновків суд дійшов, провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Тобто, докази - це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані - це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (постанова ККС ВС від 28.03.2019 у справі № 154/3213/16).

У той час, як процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (ч. 2 ст. 84 КПК).

Обвинувачений ОСОБА_4 , будучи допитаним у судовому засіданні, свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення визнав у повному обсязі, надав пояснення, підтвердив обставини його вчинення, викладені в установочній частині вироку, зокрема, в частині часу, місця та способу, щиро розкаявся у вчиненому. Вартість майна не оспорює. Останній також виразив готовність понести покарання за вчинене у межах своєї вини.

Так, указав, що дійсно викрав велосипед за наведеного у вироку алгоритму. 19.03.2023 року він був у стані сильного алкогольного сп`яніння, через що падав на землю, більшість подій у цей день він взагалі не пам`ятає. Пам`ятає, що він зайшов до сусідки та взяв велосипед, який повіз до себе додому. Коли до нього прийшли працівники поліції, то велосипед був у нього вдома та він його добровільно віддав працівникам поліції. Жалкує через свої дії, просить вибачення, зазначив, що у повному обсязі визнає себе винуватим у скоєному, розуміє, що вчинив неправильно, такого більше не повториться, потерпіла його пробачила. Проживає з мамою та сестрою.

На запитання прокурора додатково пояснив, що він знав, де перебуває велосипед потерпілої, оскільки часто був у неї в гостях, а саме, те, що він перебуває у неї у сараї. Вчинив злочин, бо був п`яний. Поліція вилучила велосипед на наступний день.

На запитання захисника повідомив, що дійсно знав, що у сусідки є велосипед та він знаходиться у сараї. Він взяв велосипед з сараю, проте як його брав, не пам`ятає, оскільки був п`яний. Те, що велосипед був саме в сараї, йому повідомила потерпіла.

На запитання суду пояснив, що йому відомо, що велосипед у потерпілої зазвичай перебував у сараї, оскільки він допомагає потерпілій та часто буває у неї у домогосподарстві.

В процесі судових засідань зазначав, що ознаку проникнення підтверджує частково, оскільки, через стан сп`яніння, він не пам`ятає, як викрадав майно. Після допиту потерпілої пояснив, що підтверджує, що велосипед викрав з сараю. У судових дебатах також зазначив, що погоджується з кваліфікацією та визнав, що викрав велосипед з сараю.

Незважаючи на фактичне повне визнання вини обвинуваченим та прохання до суду про проведення скороченого судового розгляду, без виклику свідків та потерпілої, в частині фактичних обставин справи, адвокат просив дослідити письмові докази у справі у повному обсязі, однак не викликати свідків та потерпілу. Пояснив, що, незважаючи на позицію обвинуваченого щодо його визнання винуватості, він має право на дослідження письмових доказів у повному обсязі, оскільки інший порядок дослідження доказів у цій справі буде порушувати права обвинуваченого.

Суд намагався додатково з`ясувати думку сторони захисту щодо запропонованої позиції щодо дослідження доказів у справі, а саме, в якій частині обвинувачення захист убачає протиріччя, суперечності чи недоведеність винуватості обвинуваченого, однак захист обмежився загальною фразою про порушення прав обвинувачення без зазначення конкретних обставин, які у сторони захисту викликають суперечності у доказуванні та які (в якій частині) підлягають додатковій перевірці.

З даного приводу в судовому засіданні прокурором підіймалося питання щодо узгодженості позиції захисту із обвинуваченим, оскільки обвинувачений підтвердив свою винуватість у повному обсязі.

У судовому засіданні сам обвинувачений неодноразово зазначив суду, що жодного тиску на нього не здійснюється, він розуміє, про що мова в судовому засіданні, він визнає свою винуватість у повному обсязі.

Вважаючи таку неоднозначну позицію сторони захисту, судом вирішено провести розгляд справи у повному обсязі за загальними правилами.

Слід звернути увагу, що без зазначення частини обвинувачення, з якою не погоджується захист, фактично захистом поставлено під сумнів усі докази, проте обвинувачений у процесі розгляду справи постійно зазначав, що це він вчинив злочин, заперечень щодо доказів в нього не було, а в дебатах останній знов зазначив, що злочин скоєно саме ним, він з цього приводу шкодує, просить лише одне не позбавляти волі.

З досліджених судом у порядку ст. 358 КПК України у судовому засіданні документів, тобто спеціально створених з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображення тощо, які суд дослідив у порядку § 3 Глави 28 Розділу IV КПК України, та показаннями потерпілої, свідків, які суд сприймав безпосередньо, в їх системному зв`язку, судовим слідством встановлено наступне.

Будучи допитаною у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 353 КПК України, потерпіла ОСОБА_6 повідомила суду, що вона підтверджує факт того, що велосипед в неї був дійсно викрадений з сараю. Вказане вона зазначила з впевненістю та підтвердила, що саме у сараї його місце зберігання. Обвинуваченого пробачила, просила не позбавляти його волі.

З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 21.03.2023 року слідує, що в ніч на 20.03.2023 року було вчинено крадіжку належного потерпілій велосипеду (а.п.26).

Як убачається з протоколу про прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 20.03.2023 року, потерпілий просив вжити заходів щодо особи, яка викрала велосипед (а.п. 31).

У відповідності до протоколу огляду місця події від 20.03.2023 року ОСОБА_4 добровільно видав велосипед та повідомив, що його викрав у потерпілої з домогосподарства.

Вартість велосипеду згідно висновку експерта становить 1399,75 гривень.

Враховуючи незрозумілу та неоднозначну позицію захисту у цій справі, суд акцентує увагу, що як під час дослідження письмових доказів у справі, так й після закінчення їх дослідження судом, захисник не задав обвинуваченому жодного запитання, як й не надав жодних пояснень чи заперечень щодо досліджених судом доказів.

Будучи допитаним у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попередженим про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_8 пояснила, що вона є старостою с. Шаповалівка, обвинуваченого знає як особу, яка на території села проживає без реєстрації. Характеризує його як добру людину, яка допомагає сусідам по господарству, однак він дуже багато вживає алкоголю, і що з цим робити, ніхто не знає. Загалом, скарг на обвинуваченого не надходило. Свідку зателефонувала потерпіла та зазначила, що в неї викрали велосипед. Потерпіла прямо вказала на обвинуваченого, який до неї приходив у домогосподарство та допомагав, оскільки потерпіла є особою похилого року, 78 років. Свідок була присутня під час вилучення велосипеду у обвинуваченого. Так, велосипед був у нього вдома та він його добровільно видав працівникам поліції. При цьому, обвинувачений пояснював, що велосипед він взяв у потерпілої в сараї.

Будучи допитаним у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попередженим про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_9 пояснив, що він був присутнім при тому, як у обвинуваченого з будинку вилучали велосипед. При цьому були присутні інші свідки, поліція, сам обвинувачений, який добровільно видав велосипед. У процесі вилучення обвинувачений постійно просив вибачення у потерпілої. Також свідок був при огляді домогосподарства потерпілої. При цій дії потерпіла показала, де саме знаходився велосипед перед викраденням, а саме: це був сарай. Сумнівів у потерпілої, що велосипед було викрадено саме з сараю, у потерпілої не було.

Будучи допитаним у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попередженим про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_10 пояснила, що вона знає як обвинуваченого, так й потерпілу, бо вони є сусідами. Загалом, обвинувачений є нормальною людиною, чому таке трапилося, не розуміє. Потерпіла сказала, що в неї обвинувачений забрав велосипед. Вони пішли додому до обвинуваченого та побачили там велосипед потерпілої, приїхала поліція та вилучила його у обвинуваченого. Він пояснював, що взяв його, щоб відремонтувати, однак потерпіла це заперечувала, оскільки він взяв його вночі, а також потерпіла не надавала йому дозволу брати велосипед. Обвинувачений просив у неї вибачення. Пояснюючи працівникам поліції обставини щодо місця викрадення велосипеду, потерпіла впевнено зазначала, що викрадення відбулося з сараю.

Будучи допитаним у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попередженим про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_11 пояснив, що він по сусідськи знає обвинуваченого. Вранці він побачив потерпілу, яка йшла по вулиці та плакала, зайшла до нього в сльозах та повідомила, що обвинувачений у неї вкрав велосипед, який був у неї вдома. Вона ходила до обвинуваченого, однак він їй не відчинив двері. Після цього було вирішено викликати поліцію. Коли приїхала поліція, то в обвинуваченого було вилучено велосипед. Він сам особисто його вивів з дому, однак казав, що не пам`ятає, як його вкрав. У подальшому він визнав, що це саме він його взяв, та просив у потерпілої пробачення. Поліції потерпіла зазначала, що велосипед було викрадено з сараю. Сумнівів, що злочин вчинив саме обвинувачений не було, оскільки у домогосподарстві потерпілої було вилучено шапку та ключі обвинуваченого. Сам обвинувачений казав, що це він викрав велосипед. Потерпіла його пробачила.

Тим самим, у світлі пояснень обвинуваченого та потерпілої, свідків, які кореспондуються з відомостями протоколів слідчих дій, формується загальна картина події, що викладена в обвинувальному акті.

Й хоча захистом зазначено про загальне порушення прав обвинуваченого, без конкретних посилань, судом у цій справі не було установлено порушень регламентованих ст. 87 КПК. На думку суду, зазначене адвокатом, є виключно суб`єктивною думкою останнього, оскільки жодних доказів на спростування дослідженого в судовому засіданні захистом не надано.

Як наслідок, у цій справі, цими процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК, в їх сукупності, підтверджуються обставини регламентовані ст. 91 КПК.

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачений КПК України, суду надано не було.

Частина 1 статті 87 КПК передбачає, що для визнання доказу недопустимим необхідно встановити, що при його отриманні істотно порушені права і свободи людини, гарантовані Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Підстав для визнання доказів недопустимими не установлено, оскільки судом не було встановлено як факту істотних фундаментальних порушень прав і свобод учасників провадження регламентованих ст. 87 КПК, так й будь-яких інших порушень взагалі.

Позиція захисника у цій справі залишилася пасивною, без відстоювання своєї позиції.

Як наслідок суд сприймає докази, як належні та допустимими, які у своїй сукупності доводяться обставини визначені ст. 81 КПК України, та через їх призму останні сприймаються судом, як дійсні.

Стаття (частина статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Згідно ст. 2 КК підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

При кваліфікації дій обвинуваченого Суд ураховує, що Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05.04.2018 в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Згідно пунктів 3, 4 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», які віднайшли своє відображення у позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 11 вересня 2019 року в справі № 725/2266/18, слідує, що крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 569/1111/16-к, «проникнення як кваліфікуюча ознака… передбачає, що особа потрапила у житло, інше приміщення чи сховище незаконно, тобто за відсутності права перебувати в місці, де знаходиться майно (всупереч волі законного володільця, шляхом обману, за відсутності визначених законом підстав чи на порушення встановленого законом порядку). При цьому незаконність проникнення стосується самого факту потрапляння до житла, іншого приміщення чи сховища або перебування в ньому під час вчинення розбою. Спосіб проникнення (застосування фізичних чи інтелектуальних зусиль) принципового значення для встановлення кваліфікуючої ознаки «проникнення» не має… При вирішенні питання про застосування кваліфікуючої ознаки «проникнення у житло, інше приміщення чи сховище»… вирішальне значення мають режим доступу до приміщення (вільний/обмежений) під час вчинення розбою та наявність у особи умислу на незаконне входження (потрапляння) до приміщення або незаконне перебування в ньому з метою заволодіння чужим майном».

У постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19 листопада 2018 року (справа № 205/5830/16-к) визначено, що під поняттям «сховище» розуміється певне місце або територія, які використовуються для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей, та мають будь-які засоби охорони від доступу сторонніх осіб (наприклад, огорожа, наявність охорони, сигналізація), що унеможливлюють (суттєво ускладнюють) вільне та безперешкодне потрапляння на них сторонніх осіб.

Як наслідок, відповідно до фактичних обставин цього кримінального провадження, дії обвинуваченого відповідають зазначеним критеріям, адже він розумів, що доступ до даного об`єкту суттєво ускладнений для потрапляння у нього сторонніх осіб і права перебувати там вони не мають. При цьому, суд виходить з того, що обвинувачений не мав права як заходити до домогосподарства потерпілої вцілому, так й до безпосередньо сараю у цьому господарстві.

Таким чином, суд уважає установленим факт того, що, в цьому випадку, мало місце проникнення.

Саму вартість майна установлено як дійсну, у порядку алгоритмів, окреслених ОП ККС ВС у справі № 420/1667/18 (постанова від 25.11.2019) та ККС ВС у справі № 335/6360/15-к (постанова від 16.01.2020).

Відповідно, суд, здійснивши кримінально-правову оцінку поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, через визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння, кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_4 за ч. 4 ст. 185 КК України, оскільки він вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднану з проникненням у приміщення, вчиненому в умовах воєнного стану.

У даному провадженні суд провів розгляд виключно в межах пред`явленого обвинувачення прокурором.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення чи його зміни суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, не встановлено, а також це б порушувало б права обвинуваченого.

Мотиви призначення відповідного покарання.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому, суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який, згідно зі ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжких, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

З урахуванням того, що за частиною другою статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини) .

В рішенні від 15 червня 2022 № 4-р(II)/2022 року Конституційний Суд України зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […]має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, […].

Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022)

Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.

Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (див. постанову Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 66 КК України, є щире каяття, яке полягає у визнанні у суді обставин, регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК, щодо події кримінального правопорушення, у т.ч. її час, місце, спосіб учинення та активне сприяння розкриттю злочину.

Щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23.12.2005 № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне, визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанови ККС ВС від 22.03.2018 у справі № 759/7784/15-к; від 09.10.2018 року у справі №756/4830/17-к).

Обвинувачений висловив щирий жаль з приводу учинених ним дій та осуд своєї поведінки.

Обставиною, що обтяжує покарання, є вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

Також, суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває; не судимий, його стан здоров`я, вік, те, що він має місце проживання, хоча й не зареєстрований, спосіб життя (див. дані установочної частині цього рішення), позицію сторони обвинувачення та потерпілої щодо необхідної міри покарання в т.ч. із застосуванням норм ст. 75 КК, відношення обвинуваченого до вчиненого, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме: класифікацію за ст. 12 КК, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у мінімальних межах санкції ч. 4 статті 185 КК у виді позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК та покладенням обов`язків з числа визначених ст. 76 КК, оскільки суд переконаний, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, дана міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Визнаючи тривалість іспитового строку та вид обов`язків, визначених ст. 76 КК, суд ураховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тобто визначає їх у обсязі, необхідному і достатньому для виправлення, терміном на 1 рік, в силу ч. 4 ст. 75 КК.

Дане покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винної адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, в той час, як покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами, зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду, з урахуванням того, що оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого (див. постанову ВС від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18), що власне і має місце, в цій ситуації, при застосуванні наведеного судом покарання щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення при застосуванні в т.ч. норм ст.ст. 75, 76 КК.

У той час, як призначення будь-якого іншого виду покарання без звільнення від його відбування, в цій ситуації, в ключі характеристик особи, вчинюваного злочину, поведінки після, Суд сприймає, як діяння, яке б указувало на те, що саме у цій ситуації та обставинах, при яких було вчинено злочин, воно сприймалося б як грубо непропорційне (діяння та покарання), як наслідок, сприймалося б як жорстоке поводження.

Також, оскільки обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, а також сам визнає, що саме такий стан став підставою для вчинення злочину, суд вважає за необхідне зобов`язати обвинуваченого виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою «Попередження вживання психоактивних речовин».

Враховуючи те, що відносно обвинуваченого запобіжний захід не застосовувався, а сторони провадження не заявили клопотання про застосування відносно обвинуваченого запобіжного заходу, суд не вбачає підстав для застосування запобіжного заходу до набрання вироком законної сили щодо обвинуваченого.

Інші питання, що вирішував суд.

Питання про речові докази слід вирішити відповідно до вимог ст.100 КПК України.

Процесуальні витрати підлягають стягненню з обвинуваченого згідно ст. 124 КПК України.

Цивільний позов не заявлявся.

Арешт майна у кримінальному провадженні не накладався.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст.368-371, 373-374, 376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

В силу ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з іспитовим строком на 1 (один) рік.

Згідно ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 обов`язки:

?не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

?повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання;

?періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

?працевлаштуватися або за направленням уповноваженого органу з питань пробації звернутися до органів державної служби зайнятості для реєстрації як безробітного та працевлаштуватися, якщо йому буде запропоновано відповідну посаду (роботу);

?виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою «Попередження вживання психоактивних речовин».

Речові докази по справі, які були передані потерпілому на відповідальне зберігання, - залишити у власності потерпілого (а.п. 15).

Стягнути з ОСОБА_4 судові витрати по справі вартість проведеної експертизи в сумі 200 гривень в дохід держави.

Вирок може бути оскаржений до Чернігівського апеляційного суду через Борзнянський районний суд Чернігівської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку чи ухвали суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Сторони мають право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Учасники судового провадження протягом строку апеляційного оскарження мають право заявити клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.

Суддя ОСОБА_1