Справа № 509/3513/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2023 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

потерпілої ОСОБА_4 та її представника адвоката ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

перекладачів ОСОБА_7 , До Ни Дієн

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь, матеріали кримінального провадження № 0000282 від 10.04.2023 р. за обвинуваченням ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України та цивільний позов потерпілої ОСОБА_4 до ОСОБА_8 та ОСОБА_10 про стягнення матеріальної шкоди, -

ВСТАНОВИВ :

Ухвалою суду від 04.07.2023 р. відносно обвинуваченого ОСОБА_8 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, терміном до 01.09.2023 р.

Згідно з ч. 1-4 ст. 331 КПК України - під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Клопотання про продовження запобіжного заходу необхідно розглянути до закінчення строку дії попередньої ухвали (ст. 199 КПК України), так як ухвала про застосування запобіжного заходу припиняє свою дію після закінчення строку дії ухвали про обрання запобіжного заходу (ч. 1 ст. 203 КПК України).

Прокурор у судовому засіданні, просив суд продовжити відносно обвинуваченого ОСОБА_8 строки запобіжного заходу у виді тримання під вартою, терміном 60 календарних днів, враховуючи, що останній обвинувачується у скоєнні умисного особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, а саме, у нападі з метою заволодіння майном потерпілої ОСОБА_4 , поєднаним із насильством, небезпечним для її життя чи здоров?я, як особи, яка зазнала нападу, спрямованим на заволодіння майном потерпілої в особливо великих розмірах, вчиненого за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_10 в умовах воєнного стану, санкція за який передбачає позбавлення волі від 8-ми до 15-ти років з конфіскацією майна, беручи до уваги, що він є громадянином Киргизстану, без реєстрації на території України та постійного місця проживання та роботи, доходів, а тому може у будь-який час покинути межі України задля уникнення кримінальної відповідальності, незаконно впливати на потерпілу або свідків, іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, що свідчить про ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які не зменшились і продовжують існувати на сьогодні, з чим погодилась потерпіла зі своїм представником, і проти чого заперечував обвинувачений ОСОБА_11 та його захисник з підстав недоведеності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, про які наголосив прокурор, а також з підстав існування у обвинуваченого місця проживання згідно договору оренди квартири від 29.08.2023 р. за адресою : АДРЕСА_1 , позитивну характеристику з місця неофіційної роботи (на випробувальному терміні) ФОП ОСОБА_12 (квед. 009:2010, вид діяльності : технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів) з щомісячним окладом 10000 грн., де він проходив стажування на посаді мийника автомобілів та довідку з вказаного місця роботи, а тому просили суд відмовити у задоволенні клопотання про продовження строків дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою та обрати відносно ОСОБА_8 міру запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

Суд, при розгляді клопотання про продовження відносно ОСОБА_8 строків дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою враховує, що запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканність, гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (Конвенція), а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) та звертає увагу на той факт, що тримання під вартою є винятковим видом запобіжного заходу та застосовується лише у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м?яких запобіжних заходів не зможе відвернути ризики, зазначені у ст. 177 КПК. При розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов?язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (правова позиція, викладена у п. 80 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України»-1).

Згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції - зі спливом певного часу лише наявність обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші аргументи для продовження тримання під вартою. До того ж такі підстави мають бути чітко вказані національними судами (справа «Єлоєв проти України» п. 60).

Підставами застосування запобіжного заходу є обґрунтованість підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення та наявність ризику (ризиків), перелік яких встановлено пунктами 1 - 5 ч. 1 ст. 177 КПК та не підлягає розширеному тлумаченню. Запобіжний захід застосовується з метою запобігання спробам підозрюваного, обвинуваченого (ризикам):

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-які з речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. Урахування такої обставини для прийняття рішення передбачає встановлення правдоподібності та достовірності заявлених органом досудового розслідування фактичних обставин;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому ця особа підозрюється, обвинувачується.

Тримання під вартою - є винятковим запобіжним заходом, який застосовується лише у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м?яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК (ч. 1 ст. 183 КПК). Вичерпний перелік підстав застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою визначено у ч. 2 ст. 183 КПК та розширеному тлумаченню не підлягає. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року).

Питання про розумність тримання обвинуваченого під вартою слід оцінювати в кожній справі окремо на підставі відповідних фактів та із врахуванням її особливостей. Тривале тримання під вартою може бути виправданим у конкретній справі тільки за наявності чітких ознак існування суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, закріплений у статті 5 Конвенції (див. згадане рішення у справі «Бузаджи проти Республіки Молдова» (Buzadji v. the Republic of Moldova), пункт 90 з подальшими посиланнями). Будь-яка система обов`язкового тримання під вартою per se є несумісною з пунктом 3 статті 5 Конвенції (див. рішення у справі «Ілійков проти Болгарії» (Ilijkov v. Bulgaria), заява № 33977/96, пункт 84, від 26 липня 2001 року).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ, викладена у п. 60 рішення від 6 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) - навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому слідчому судді, суду у разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК. Суду необхідно враховувати, що обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи - є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у справі «Белевитський проти росії», пункти 111 - 112 рішення від 1 березня 2007 року; п. 85 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року-2).

Судом встановлено, що ОСОБА_11 хоча і обвинувачується у скоєнні умисного особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, а саме, у нападі з метою заволодіння майном потерпілої ОСОБА_4 , поєднаним із насильством, небезпечним для її життя чи здоров?я, як особи, яка зазнала нападу, спрямованим на заволодіння майном потерпілої в особливо великих розмірах, вчиненого за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_10 в умовах воєнного стану, санкція за який передбачає позбавлення волі від 8-ми до 15-ти років з конфіскацією майна, однак вперше притягується до кримінальної відповідальності і раніше не судимий, має місце проживання згідно копії договору оренди квартири від 29.08.2023 р., укладеного між його захисником та власником житлового приміщення за адресою : АДРЕСА_1 , позитивну характеристику з місця неофіційної роботи (на випробувальному терміні) ФОП ОСОБА_12 (квед. 009:2010, вид діяльності : технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів) з щомісячним окладом 10000 грн., де він проходив стажування на посаді мийника автомобілів та довідку з вказаного місця роботи, які були надані суду його захисником, а також часткове відшкодування матеріальної шкоди потерпілій.

При обранні відносно обвинуваченого міри запобіжного заходу, суд враховує вищевказані документально підтверджені обставини, та вважає припущеннями твердження прокурора про те, що ОСОБА_11 є схильним до скоєння подібних умисних корисних злочинів, а тому, передбачаючи тяжкість покарання, яка загрожує йому у випадку визнання винним у скоєнні вказаного вище злочину, може переховуватися від суду, іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, або у будь-який незаконний спосіб вчинити психологічний чи фізичний тиск відносно потерпілої або свідків, з метою зміни їхніх показань в суді з огляду на особу обвинуваченого, а також на те, що ОСОБА_11 вперше притягується до кримінальної відповідальності, раніше не скоював будь-яких злочинів, в тому числі корисних, а також той факт, що всі можливі докази по справі вже зібрані та складений обвинувальний акт, переданий до суду, беручи до уваги часткове відшкодування матеріальної шкоди потерпілій, а також бажання ОСОБА_8 в подальшому відшкодувати матеріальну шкоду потерпілій, з приводу чого був заявлений цивільний позов.

Згідно зі змістом ст.ст. 131-132 КПК України - запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються на підставі ухвали суду.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Згідно ч. 4 ст. 186 КПК України запобіжні заходи застосовуються під час судового провадження - судом за клопотанням прокурора.

Згідно з ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов?язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до ч. 3 ст. 176 КПК України суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м?яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

У своєму рішенні ЄСПЛ у справі «Авраімов проти України» від 25 березня 2021 року констатував порушення п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, де зазначив, що існування обґрунтованої підозри, що ув?язнений вчинив злочин, є умовою sine qua non для законності тривалого тримання його чи її під вартою. Але коли національні судові органи вперше «негайно» після затримання розглядають питання про необхідність застосування до затриманого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, цієї підозри вже буде недостатньо, й органи державної влади повинні також навести інші відповідні та достатні підстави для обґрунтування тримання під вартою. Цими іншими підставами можуть бути ризик переховування, ризик чинення тиску на свідків або фальсифікації доказів, ризик змови, ризик повторного вчинення злочину або спричинення порушення громадського порядку та пов`язана з цим необхідність захисту затриманого. Ці ризики мають бути належним чином обґрунтовані, і міркування органів державної влади з цих питань не можуть бути абстрактними, загальними або стереотипними (п.57). Обрання судом заявнику запобіжного заходу у виді тримання під вартою, незважаючи на встановлення недоведеності слідчим того, що інші запобіжні заходи були б неналежними, свідчить, що вирішальним для суду стало посилання органу державної влади на положення про неможливість застосування інших запобіжних заходів, окрім тримання під вартою, який суд повторив (п.66). Зазначенй підхід застосовується ЄСПЛ, у тому числі, й при вирішенні питання щодо законності продовження строку тримання під вартою.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується; вік та стан здоров`я; міцність соціальних зв?язків в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність постійного місця роботи або навчання; репутацію; майновий стан; наявність судимостей; дотримання умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше, тощо.

Згідно з ч. 4 ст. 194 КПК України якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Обґрунтованість застосування запобіжного заходу може піддаватися судовому контролю через певні проміжки часу на предмет перевірки наявності чи відсутності ризиків, за наявності яких такий запобіжний захід було застосовано, та внаслідок виникнення інших обставин, які можуть бути підставами зміни запобіжного заходу в сторону його пом`якшення, зміни чи скасування, оскільки тривала дія запобіжного заходу без врахування конкретних обставин справи може призвести до порушення прав, свобод чи інтересів учасників кримінального провадження.

Отже, суд дійшов висновків про недостатню недоведеність ризиків, вказаних прокурором, передбачених ст. 177 КПК України відносно обвинуваченого ОСОБА_11 а в тих межах, які б давали підстави для застосування до обвинуваченого самої суворої міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою з підстав, описаних вище.

Таким чином, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_11 а строків дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою та застосувати відносно останнього міру запобіжного заходу у виді домашнього арешту у нічний час доби з урахуванням необхідності його прибуття до суду для участі в судових засіданнях, які можуть проводитися як зранку, так і в денний час доби, що дозволить обвинуваченому вчасно прибувати до суду в дати судових засідань та приймати у них участь.

Керуючись ст.ст. 177,178,181,194,331 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

1.В задоволенні клопотання прокурора про продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_11 а строків дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою відмовити ;

2.Обрати відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - запобіжний захід у виді домашнього арешту у нічний час доби ;

3.Покласти на обвинуваченого ОСОБА_8 обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме :

- прибувати до суду за першою вимогою;

- щодня, не залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 - без дозволу суду в період часу з 22:00 год. вечора до 06:00 год. ранку ;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування) ;

- утримуватися від спілкування з потерпілою та свідками у даному кримінальному провадженні ;

- здати на зберігання до відповідного територіального органу паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в?їзд в Україну ;

-носити електронний засіб контролю.

Копію ухвали направити на виконання до ВП № 1 ОРУП № 2 ГУНП в Одеській області.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_8 положення ст. 181 ч. 5 КПК України.

Встановити строк дії запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_8 у вигляді домашнього арешту у нічний час доби - до 28 жовтня 2023 р.

Контроль за виконанням ухвали суду про запобіжний захід у вигляді домашнього арешту відносно обвинуваченого ОСОБА_8 покласти на уповноважених осіб ВП № 1 ОРУП № 2 ГУНП в Одеській області, допустивши негайне виконання ухвали суду в частині контролю за її виконанням.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_1