Справа № 159/3780/20 Провадження №11-кп/802/569/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на вирок Любешівського районного суду Волинської області від 10 жовтня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ківерці, Волинської області, українця, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , з середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, неодруженого, раніше неодноразово судимого, останній раз: 01.10.2019 року вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області за ч.2 ст. 185 КК України до покарання у виді арешту на строк 5 місяців, відбув покарання повністю,

засуджено за ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України та призначено йому покарання у виді позбавленням волі на строк 10 (десять) років.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до вступу вироку в законну силу залишено раніше обраний - у виді тримання під вартою, однак на строк, який не може перевищувати 60 днів з дня ухвалення вироку.

Строк відбування покарання обвинуваченому ухвалено обчислювати з моменту його затримання - 12.05.2020 року.

Вироком також вирішено питання про процесуальні витрати за проведення експертизи, речові докази та арешт майна.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за те, що він 12.05.2020 року близько 14 год 30 хв, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння та знаходячись у будинку АДРЕСА_2 , під час конфлікту з ОСОБА_9 , який раптово виник на грунті особистих неприязних відносин, керуючись метою умисного протиправного позбавлення життя іншої людини, усвідомлюючи значення та суспільну небезпеку своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, умисно наніс останньому один удар ножем в шию, яка виконує життєво важливі функції. В подальшому ОСОБА_7 усвідомлюючи характер та значення своїх дій, маючи можливість надати першу медичну допомогу, зателефонувати в медичний заклад або покликати на допомогу, цього не зробив. Тобто, виконав всі дії, які він вважав необхідними для доведення злочину до кінця, усвідомлюючи, що від отриманих поранень потерпілий може померти і бажаючи цього, залишив вказану особу та пішов у невідомому напрямку.

Внаслідок злочинних дій ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_9 було заподіяно тілесні ушкодження у вигляді колото-різаної рани верхньої третини шиї зліва із пошкодженням загальної сонної артерії і зовнішньої яремної вени, однак ОСОБА_7 не довів прямого умислу до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки своєчасно надана потерпілому лікарями медична допомога запобігла настанню його смерті.

В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 вважає оскаржуваний вирок незаконним, необґрунтованим та не вмотивованим, оскільки він суперечить фактичним обставинам справи та грубо порушує норми матеріального та процесуального права. Звертає увагу суду, що доводи суду першої інстанції є надуманими і ґрунтуються лише на припущеннях, докази дослідженні судом упереджено, не в повному обсязі. Зазначає, що не погоджується із кваліфікацією інкримінованого йому злочину, оскільки потерпілий ОСОБА_9 добровільно поїхав з ними відпочивати, вони всі були в стані сильного алкогольного сп`яніння. Вказує, що конфлікт між ним та потерпілим виник раптово в процесі гри в карти через словесні образи. А тому, він лише перекинув потерпілого через стіл й більше ніяких ударів йому не завдавав. На думку обвинуваченого, потерпілий під час його падіння випадково порізав шию пляшкою, що потерпілий ОСОБА_9 підтвердив в суді першої інстанції. Чому потерпілий на стадії досудового розслідування давав інші показання йому йому не відомо. Вказує, що його показання підтверджуються й показаннями інших свідків. Звідки органи досудового розслідування взяли ніж, йому також невідомо. Таким чином, на думку обвинуваченого місцевий суд припустився помилки при кваліфікації його дій, оскільки вони містять склад злочину, передбачений ч.1 ст. 121 КК України, а не ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України. Посилаючись на вищевказані обставини, обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції або змінити йому правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 у поданій апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати, а кримінальне щодо ОСОБА_7 за ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України закрити за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Вважає, що оскаржуваний вирок є необґрунтованим та незаконним через невідповідність висновків суду викладених у ньому, фактичним обставинам кримінального провадження. Вказує, що в ході розгляду кримінального провадження судом першої інстанції, стороною обвинувачення поза розумним сумнівом не доведено належними та допустимими доказами, які мають істотне значення для справи та отримані з дотриманням норм чинного законодавства України подію, склад, спосіб та умисел на вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України. Звертає увагу суду на те, що всі докази, які подані стороною обвинувачення, не підтверджують винність обвинуваченого ОСОБА_7 у скоєнні закінченого замаху на умисне вбивство. Зокрема під час дослідження цих доказів строна захисту більш детально звертала увагу на недопустимість даних доказів та відсутність прямих доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_7 . Такі докази, як внесення відомостей до ЄРДР та заява-повідомлення, протокол огляду місця події від 12.05.2020 року, протоколи огляду речей підтверджують лише реєстрацію кримінального провадження та з них вбачається де потерпілий ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження, але жодним чином не підтверджують винуватості ОСОБА_7 у закінченому замаху на умисне вбивство. Звертає увагу суду на показання потерпілого ОСОБА_9 в судовому засіданні, який не заперечував, що перебував в стані алкогольного сп`яніння та фактично не бачив предмету від якого йому були заподіяні тілесні ушкодження. Однак потерпілий ствердив, що пляшка наливки розбилась, оскільки вона була у внутрішній кишені його куртки. Від вказаного удару він відхилився назад. Про наявність ножа у ОСОБА_7 потерпілий не вказував. Фактично лише через рік після події 26.03.2021 року за участю потерпілого ОСОБА_9 був проведений слідчий експеримент за адресою АДРЕСА_2 з відеозаписом процесуальної дії, однак моменту нанесення навмисного удару ножем обвинуваченим ОСОБА_7 потерпілий не стверджував. А тому показання потерпілого не можуть бути належним та допустимим доказом обвинувачення ОСОБА_7 у навмисному нанесенні одного удару ножем у шию потерпілого. Звертає увагу на показання свідків, які були присутніми на місці події, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які вказали що розпивали алкоголь за адресою в АДРЕСА_2 . Свідок ОСОБА_10 підтвердив купівлю алкоголю і обставини, що свідки і потерпілий понапивалися і грали карти. За обставини штовханини- бійки, яка відбулася, повідомив, що моменту отримання тілесних ушкоджень потерпілим він не бачив. Свідок ОСОБА_11 в той час був п`яний і вже спав. Вважає, що існують реальні сумніви щодо доведеності вини ОСОБА_7 .

Апеляційні скарги розглядається за відсутності потерпілого ОСОБА_9 , з огляду на положення ст. 405 КПК України, не перешкоджає їх розгляду. При цьому береться до уваги те, що 14.08.2023 року на електронну адресу Волинського апеляційного суду від останнього надійшла письмова заява, в якій потерпілий просить розгляд апеляційних скарг сторони захисту проводити у його відсутності, оскільки прибути на їх розгляд немає можливості у зв`язку з сімейними обставинами.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційних скарг, думку обвинуваченого та його захисника, які подані апеляційні скарги підтримали в повному обсязі, прокурора, яка вважає скарги безпідставними та просила залишити їх без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права та з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_7 вимог і положень зазначених законів дотримався.

Ухвалюючи обвинувальний вирок щодо ОСОБА_7 за ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України, місцевий суд проаналізував зібрані у кримінальному провадженні докази для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.

Висновки суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, вказаних у вироку, стверджуються зібраними в кримінальному провадженні та належним чином перевіреними в судовому засіданні доказами, яким місцевий суд надав правильну юридичну оцінку, вірно кваліфікувавши його дії за ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України, а саме, як закінчений замах на умисне вбивство потерпілого.

Водночас, колегія суддів вважає посилання сторони захисту в апеляційних скаргах про недоведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення, необґрунтованими, з огляду на те, що вони повністю спростовуються сукупністю наявних в матеріалах кримінального провадження доказів, які були досліджені судом першої інстанції.

Як встановлено в ході судового розгляду провадження місцевим судом, і з цим погоджується апеляційний суд, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення за викладених у вироку обставин повністю підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , експерта ОСОБА_13 , та даними, які містяться у письмових та речових доказах.

Так показання потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_10 , знайшли своє підтвердження безпосередньо під час судового розгляду і повністю відповідають наданим поясненням під час проведення слідчого експерименту за участі вказаних осіб, згідно з протоколами проведення слідчого експерименту від 26.03.2021 року з відеофіксацією вказаної процесуальної дії (Том 3 а.с.143-151), відповідно до яких детально відображено обставини, які відбувались під час подій 12.05.2020 року за участі ОСОБА_7 . Зокрема, підтверджено обставини часу, місця події, обстановки в житловому будинку, де відбулась подія, кількості осіб, їх розташування один відносно одного, механізму нанесення удару обвинуваченим потерпілому. Крім того, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , кожен зокрема, впізнали ОСОБА_7 , як особу на ім`я ОСОБА_14 (прізвисько « ОСОБА_15 ») за загальними рисами обличчя та залисинами, та як особу, яка 12.05.2020 року нанесла удар ріжучим предметом ОСОБА_9 відповідно до протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 14.05.2020 року (Том 1 а.с.170-175).

З пояснень потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_10 , встановлено, що поведінка обвинуваченого ОСОБА_7 набула інтенсивно агресивного характеру після того як потерпілий, маючи при собі пляшку алкогольного напою, не погодився її вийняти для спільного споживання, у зв`язку із чим виникла суперечка. Обвинувачений різким рухом лівої руки потягнув до себе потерпілого, при чому останній вдарився об стіл, пляшка розбилась. Обвинувачений не зупинив своїх злочинних дій та правою рукою наніс потерпілому ножове поранення в шию. З медичної документації потерпілого ОСОБА_9 , яка була надана експерту на проведення судово-медичної експертизи, а саме: карти стаціонарного хворого Ковельської ЦРЛ № 4359 ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вбачається, що останній перебував на стаціонарному лікуванні з 12.05.2020 року у відділенні анестезіології з ліжками для інтенсивної терапії та хірургічному відділенні ЦРЛ Ковельського МТМО, внаслідок отриманого ножового поранення із активною кровотечею з показом до оперативного втручання. Потерпілий був прооперований 12.05.2020 року о 17 годині 15 хвилин. Згідно з протоколом операції № 414 Діагноз: різано-колота рана верхньої третини шиї зліва з пошкодженням загальної сонної артерії та зовнішньої яремної вени. При цьому, потерпілий ОСОБА_9 був розміщений лівою передньо-боковою поверхнею тіла до травмуючого предмета відповідно до висновку експерта від 03.07.2020 року №162 (Том 1 а.с.166-169).

Раневий канал, отриманий потерпілим ОСОБА_9 , проходить зліва направо, спереду назад, зверху вниз, що відповідає напрямку нанесення удару, яке утворилося від дії плаского колючо-ріжучого предмета типу клинка ножа з лезом і обушком згідно висновку експерта від 17.07.2020 року №37-Мк (Том 1 а.с.230-238). Відповідно, локалізація поранення відбулася в життєво важливий орган шию. Зазначене відповідає показанням, які були надані в судовому засіданні свідком ОСОБА_10 та потерпілим ОСОБА_9 з приводу розташування останнього та обвинуваченого один відносно іншого в момент заподіяння удару. А також спрямування обвинуваченим ОСОБА_7 удару потерпілому, який в своїх показаннях вказав, що перед тим, як відчув печіння в області шиї, бачив, як обвинувачений замахнувся правою рукою.

Крім того, на ножі з дерев`яною ручкою, оздобленою різьбою, уламках скляної пляшки, уламках рюмки, марлевих тампонах зі змивами речовини бурого кольору, які були вилучені при огляді місця події згідно з протоколом огляду місця події від 12.05.2020 року (Том 1 а.с.120), та штанах підозрюваного ОСОБА_7 , які останній добровільно видав (Том 1 а.с.207, 208) виявлено кров групи «В» з ізогемаглютиніном анти-«А» системи «АВО». Оскільки потерпілий ОСОБА_9 та підозрюваний ОСОБА_7 відповідно висновку експерта від 03.07.2020 року №32 (Том 1 а.с.212-218), володіють однаковою групою крові «В» з ізогемаглютиніном анти-«А» системи «АВО», беручи до уваги висновок експерта від 15.05.2020 року №118 (Том 2 а.с.39-40), відповідно до якого у ОСОБА_7 не було пошкоджень шкірного покриву, окрім саден на тілі, які утворились на передодні події, та не могли утворитись за обставин 12.05.2020 року, колегія суддів першої інстанції дійшла висновку, що виявлена кров належить саме потерпілому ОСОБА_9 , з чим повністю погоджується апеляційний суд.

Разом з тим, підсумками висновку експерта № 37-МК судової медико-криміналістичної експертизи речових доказів визначено, що тілесне ушкодження потерпілому було спричинено ножем № 7 (з дерев`яною ручкою, оздобленою різьбою), підтвердженням чому є дані судово-імунулогічного дослідження за висновком №32, з якого встановлено, що лише на вказаному ножі виявлено сліди крові, які належать людині, та виявлена кров може належати потерпілому (Том 1 а.с.230-238, а.с.212-218).

Також, під час дослідження речових доказів свідок ОСОБА_10 , в помешканні якого відбулась подія злочину, впізнав вказане знаряддя ніж, який був знаряддям злочину, як такий, що йому належить та перебував на момент подій 12.05.2020 року в приміщенні його житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 . При цьому пояснив, що добре знає цей ніж, оскільки придбав його як сувенір під час перебування в Данії.

Колегією суддів суду першої інстанції під час судового розгляду було перевірено можливість нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 іншими особами, які на момент події перебували в будинку за адресою: АДРЕСА_2 , а саме ОСОБА_11 та особою на прізвисько « ОСОБА_16 ». Однак вказане не знайшло свого підтвердження, оскільки з наданих пояснень потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 з`ясовано, що, зокрема, ОСОБА_11 на момент виникнення суперечки відпочивав в сусідній кімнаті, а «Коста» спав в кінці стола, будучи в стані сильного алкогольного сп`яніння, що в поєднанні з іншими доказами виключають можливість нанесення удару вказаними особами.

Враховуючи пояснення потерпілого ОСОБА_9 , які узгоджуються з іншими вищеперерахованими доказами та поясненнями свідків, що є чіткими та послідовними, у їх взаємозв`язку, суд першої інстанції, перевіривши обставини на предмет їх відповідності, дійшов до вірного висновку, що у потерпілого не було підстав обмовляти обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні щодо нього протиправних дій, оскільки будь-яких обставин, які б доводили їх тривалі неприязні відносини, що могли би призвести до цього, під час розгляду судом встановлено не було, так як вказані особи до обставин події не були знайомими між собою.

З врахуванням вищевикладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції, оцінивши зібрані під час досудового розслідування та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, обґрунтовано дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України, а саме: як закінчений замах на умисне вбивство потерпілого, повністю доведена в ході судового розгляду належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст.85, 86 КПК України.

При цьому, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що його дії слід кваліфікувати за ч.1 ст.121 КК України, а не за ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України, до уваги судом не приймаються з врахуванням наступного.

Відповідно до ч.1 ст.115 КК України умисним убивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Умисне вбивство слід відрізняти від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого. Визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю. Питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Склад злочину, передбачений ст.121 КК України, належить до особливих (складних) злочинів і виділений законодавцем в окремий вид необережного заподіяння смерті, тому що за своєю суттю, природою речей заподіяння смерті відбувається єдиним засобом - завданням тілесних ушкоджень.

Умисне тяжке тілесне ушкодження (стаття 121 КК України) є злочином із матеріальним складом і змішаною формою вини.

Так, із системного аналізу закону випливає, що при відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим. Для з`ясування змісту та спрямованості умислу особи при дослідженні доказів їм необхідно виходити з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Характерною ознакою прямого умислу є також бажання настання злочинного наслідку, що був задуманий, щодо матеріальних злочинів, і бажання вчинення злочинного діяння - щодо формальних злочинів. У такого роду бажанні знаходить своє вираження вольова ознака умислу як його найважливіша і відмінна риса. Наявністю бажання настання злочинного наслідку при вчиненні злочину з матеріальним складом прямий умисел відрізняється від інших форм і видів вини. Бажання, як вольове начало, перебуває в нерозривній єдності із свідомістю особи, яка діяла з прямим умислом, і її здатністю передбачити наслідки свого діяння.

Згідно з ч.1 ст.15 КК України, замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння, безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо вони були включені в ціль її діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.

Як встановлено місцевим судом, мотивом вчинення злочину у обвинуваченого ОСОБА_7 стала неприязнь до потерпілого ОСОБА_9 , яка раптово виникла між ними того дня внаслідок суперечки. Обвинувачений, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та вчиняючи протиправні дії, наносячи удар колючо-ріжучим предметом в ділянку шиї потерпілого, яка є життєво важливим органом, передбачав настання смерті потерпілого і внаслідок таких дій бажав та свідомо припускав настання такого наслідку, тобто діяв з прямим умислом, оскільки в подальшому не надав жодної допомоги потерпілому та залишив місце події. Однак мета - настання смерті потерпілого, не була досягнутою внаслідок своєчасної першої допомоги ОСОБА_10 , а в подальшому - наданої медичної допомоги.

Таким чином, апеляційний суд повністю погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України, як закінчений замах на умисне вбивство потерпілого є правильною.

За таких обставин, посилання обвинуваченого про перекваліфікацію його дій на ч.1 ст.121 КК України апеляційний суд розцінює як стратегію захисту, спростовану судом першої інстанції, яка є нічим іншим, як способом пом`якшення кримінальної відповідальності для винного.

Щодо міри призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно із пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

У відповідності до вимог ст.65 КК України, суд, призначаючи покарання, повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання з тим, щоб особі за вчинений нею злочин, було призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що вказані вимоги законодавства та роз`яснення Пленуму ВСУ, були повністю дотримані судом першої інстанції.

Як убачається із вироку суду, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, місцевий суд з достатньою повнотою врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та дані про його особу. При цьому, судом наведено переконливі доводи про неможливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства.

До обставин, які обтяжують покарання, суд правильно відніс вчинення злочину особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння, та рецидив злочинів, а пом`якшуючі як правильно встановлено судом відсутні.

Крім того, місцевий суд призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 врахував, що вчинений ним злочин, передбачений ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України, згідно із ст.12 цього ж Кодексу відносяться до категорії особливо тяжких, фактичні обставини справи, форму вини, обстановку вчинення злочину, дані про його особу, зокрема те, що він раніше неодноразово судимий, не одружений, не має постійного місця роботи та прибутку, за місцем проживання не обтяжений міцними соціальними зв`язками, не має утриманців, характеризується негативно.

Належним чином було враховано і думку потерпілого ОСОБА_9 , який у своїй заяві від 24.11.2020 року просив суворої міри покарання обвинуваченому.

Окрім того, процесуальна поведінка обвинуваченого ОСОБА_7 , яка протягом всього часу розгляду кримінального провадження супроводжувалась відвертим нехтуванням будь-якими нормами та правилами поведінки, систематичними порушеннями порядку судових засідань, криком, принизливими та образливими висловлюваннями в адресу учасників процесу та присутніх, у тому числі, з використанням нецензурної лексики, руйнацією майна суду, в своїй сукупності вказує на відсутність належної оцінки вчиненого, а також, що ОСОБА_7 на шлях виправлення, перевиховання та поваги до закону не став. Серед іншого, місцевим судом було враховано і висновки, які викладені в досудовій доповіді Луцького міскрайонного відділу філії державної установи «Центр пробації» в Волинській області від 08.10.2020 року, з якої вбачається висока ймовірність вчинення повторного правопорушення та неможливість здійснення впливу на поведінку ОСОБА_7 з метою виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень без цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції (Том 3 а.с.71-77).

Зважаючи на вищевикладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримуючись вимог ст.ст.50, 65 КК України обґрунтовано дійшов висновку що обвинуваченому ОСОБА_7 слід призначити покарння за встановленою межею санкції ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 років.

Призначене покарання на думку апеляційного суду, повністю відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Будь-яких порушень кримінального або кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом встановлено не було.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд не вбачає законних підстав для скасування або зміни оскаржуваного вироку з мотивів, наведених в апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисника.

Таким чином, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 слід залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_7 , без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, Волинський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Любешівського районного суду Волинської області від 10 жовтня 2022 року щодо ОСОБА_7 , - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді