Провадження № 1-кп/161/1318/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Луцьк 21 серпня 2023 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченої - ОСОБА_4 ,

захисника - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0001337, що надійшов з Волинської обласної прокуратури 16.08.2023 з угодою про визнання винуватості відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с.Христофорівка Баштанського району Миколаївської області, мешканки АДРЕСА_1 , українки, гр.України, з середньою освітою, заміжньої, на утриманні троє малолітніх дітей і одна неповнолітня дитина, працевлаштована не офіційно, не судимої,

- у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.436-2, ч.1 ст.111-1 КК України,

В С Т А Н О В И В :

Згідно обвинувального акту ОСОБА_4 вчинила кримінальні правопорушення за наступних обставин.

Так, відповідно до ст.1-2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Відповідно до статей 132 - 134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.

Крім того, 31.05.1997, відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі, Україна та російська федерація уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією (ратифікований Законом України від 14.01.1998 №13/98-ВР та Федеральним Законом російської федерації від 02.03.1999 № 42-ФЗ). Відповідно до статей 2-3 зазначеного Договору, Російська Федерація (далі рф) зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та рф про українсько-російський державний кордон від 28.01.2003 (ратифікований рф 22.04.2004), територія Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.

Незважаючи на вищевикладене, 21.02.2022 рф визнано так звані «донецьку народну республіку» та «луганську народну республіку» незалежними державами, попередньо впроваджуючи в період 2013-2022 років, із застосуванням засобів масової інформації, ідеї єдиного російського народу та відсутності української нації, вчиняючи неоголошені та приховані вторгнення на територію України підрозділів збройних сил та інших силових відомств рф, організовуючи та підтримуючи терористичну діяльність, направлену на окупацію Донецької та Луганської областей та порушення територіальної цілісності України.

Частиною 2 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII констатовано, що тимчасова окупація території України розпочалася 20.02.2014.

Відтак, з огляду на викладене, між державами рф та Україна з 20.02.2014 триває збройний конфлікт міжнародного характеру.

Надалі «президент» рф оголосив 24.02.2022 про рішення розпочати так звану військову операцію в Україні.

Після цього, збройними силами рф, які діяли за наказом керівництва рф і збройних сил рф, здійснено пуск крилатих та балістичних ракет по аеродромах, військовим штабам і складам Збройних сил України, а також підрозділами збройних сил та інших військових формувань рф 24.02.2022 здійснено вторгнення на територію суверенної держави Україна через державний кордон України, який проходить територіями Автономної Республіки Крим, Запорізької, Донецької, Луганської, Харківської, Херсонської, Миколаївської, Сумської, Чернігівської та інших областей, а також збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, окупувавши у такий спосіб частину вказаної території, організували проведення псевдо-референдумів та прийняття незаконних, з огляду на норми міжнародних актів, рішень щодо включення окупованих територій Донецької, Запорізької, Луганської та Херсонської областей до складу суб`єктів рф, чим вчинили дії з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що продовжується по теперішній час і призводить до загибелі значної кількості людей та інших тяжких наслідків. Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022, у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України, дія якого продовжена на даний час.

У зв`язку із веденням агресивної війни з боку рф проти України, 01.03.2022 Херсонська міська територіальна громада та місто Херсон захоплено збройними формуваннями держави-агресора.

Відтак, Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22.12.2022 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасом окупованих російською федерацією», Херсонська міська територіальна громада внесена до переліку територіальних громад тимчасом окупованих рф з 01.03.2022 та являлася окупованою до 11.11.2022.

Так, ОСОБА_4 на початку квітня 2022 року, більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено, у денний час доби, перебуваючи на вулиці Дрофєєва міста Херсон, у ході розвитку подій, пов`язаних з військовою агресією рф, будучи громадянкою України, сповідуючи ідеї військово-політичного керівництва рф щодо політичної, ідеологічної, національної нетерпимості та ненависті до української нації та державності, підтримуючи антиукраїнські рухи, спрямовані на відокремлення від України частини її території та населення, відстоюючи стійку проросійську позицію, маючи достатній рівень освіти, спеціальних знань і життєвого досвіду для усвідомлення фактів збройного конфлікту, викликаного російською військовою агресією, а відтак усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, маючи на меті продемонструвати власну прихильність до ідей так званого «російського світу» і створення уяви про проросійські настрої в інших осіб, які проживають на тимчасово окупованій території України, надала інтерв`ю для російського телеканалу «NewsFront», в ході якого використовувала текстові фрагменти наступного змісту (мова оригіналу): «Сегодня был обстрел, горисполком, облэнерго, все было обстреляно. Зачем Вы стреляете по нам? Мы мирный народ, мы никого не трогаем. У меня четверо детей, почему Вы стреляете по мирному населению, которое не может выехать с Украины и остается в Херсоне. Стреляли с Николаева. Николает посылает на нас. Почему? Не понятно», тим самим проводячи пропаганду, спрямовану на публічне заперечення здійснення збройної агресії рф проти України, формуючи при цьому серед населення неправдиве усвідомлення воєнних дій рф на території України та їх наслідки.

Вона ж, на початку квітня 2022 року, більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено, у денний час доби, перебуваючи на вулиці Дорофєєва міста Херсон, усвідомлюючи здійснення відкритої російської агресії, яка розпочалась 24.02.2022 повномасштабним російським військовим вторгненням на територію України, метою якого є повалення конституційного ладу, територіальної цілісності та захоплення території України, сповідуючи ідеї військово-політичного керівництва рф щодо політичної, ідеологічної, національної нетерпимості та ненависті до української нації та державності, відстоюючи стійку проросійську позицію, перебуваючи на тимчасово окупованій території міста Херсон, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, маючи єдиний злочинний намір, що охоплює заздалегідь поставлену загальну мету, спрямовану на підтримку дій держави-агресора проти України, включаючи роздмухування такої мотивації в інших осіб, які проживають на тимчасово окупованій території України, маючи вільний вибір прийняття рішень щодо своїх дій та поведінки, в ході інтерв`ю для російського телеканалу «NewsFront», використовуючи текстові фрагменти наступного змісту (мова оригіналу): «С ними общаемся, дружим и все. Мы не боимся. Херсон как бы, мы живем в нем. Чего бояться? От приходим к нашим друзям.», охарактеризувала військовослужбовців окупаційних військ рф у позитивному ракурсі, возвеличувала та глорифікувала їх як благодійників, що роздають допомогу нужденним.

Таким чином, ОСОБА_4 своїми умисними діями, які виразились у публічному заперечені здійснення збройної агресії проти України, вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 111-1 КК України. Своїми умисними діями, які виразились у глорифікації представників збройних формувань російської федерації, вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 436-2 КК України.

Під час досудового провадження між прокурором та підозрюваною (в присутності захисника), зокрема, 11.08.2023 укладено угоду про визнання винуватості. Згідно з угодою погоджена кваліфікація кримінальних правопорушень за ч.1 ст.436-2, ч.1 ст.111-1 КК України. Сторони погоджуються на об`єм визнання вини обвинуваченою, яка повністю визнала свою винуватість, не оспорював фактичних обставин справи; наявність ряду пом`якшуючих обставин, що істотно знижують ступінь небезпеки вчинених кримінальних правопорушень, якими є щире каяття, активне сприяння у розкритті кримінальних правопорушень та обтяжуючих обставин, якими є вчинення злочину з використанням умов воєнного стану; відсутність тяжких наслідків вчинення злочинів, вчинення їх особою, яка раніше не судима, має постійне місце проживання, заміжня на утриманні четверо неповнолітніх дітей. Сторонами узгоджено, що при затвердженні угоди ОСОБА_4 буде призначене покарання за ч.1 ст.111-1 КК України у виді позбавлення права обіймати посади в органах державної влади та місцевого самоврядуваннястроком на 10 (десять) років; за ч. 1 ст. 436-2 КК України у виді 2 (двох) років позбавлення волі. На підставі ст.ст. 70, 72 КК України, остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки та у виді позбавлення права обіймати посади в органах державної влади та місцевого самоврядуванняна строком на 10 років. На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням (строк якого буде визначено судом), з покладенням обов`язків, визначених судом, передбачених ст. 76 КК України.

Зазначеною угодою передбачені наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, встановлені ст. 473 КПК України та наслідки її невиконання.

Розглядаючи питання про затвердження угоди, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинувачем про визнання винуватості.

Згідно ч.4 ст.469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів; особливо тяжких злочинів, віднесених до підслідності Національного антикорупційного бюро України за умови викриття підозрюваним чи обвинуваченим іншої особи у вчиненні злочину, віднесеного до підслідності Національного антикорупційного бюро України, якщо інформація щодо вчинення такою особою злочину буде підтверджена доказами; особливо тяжких злочинів, вчинених за попередньою змовою групою осіб, організованою групою чи злочинною організацією або терористичною групою за умови викриття підозрюваним, який не є організатором такої групи або організації, злочинних дій інших учасників групи чи інших, вчинених групою або організацією злочинів, якщо повідомлена інформація буде підтверджена доказами.

Встановлено, що кримінальні правопорушення, у вчиненні яких обвинувачена ОСОБА_4 визнала себе винною, згідно ст. 12 КК України, віднесені до категорії кримінального проступку та нетяжких злочинів.

Судом встановлено, що обвинувачена ОСОБА_4 цілком розуміє положення ч.4 ст. 474 КПК України, усвідомлює свої права, наслідки укладення та затвердження угоди, укладення угоди про визнання винуватості є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді. Угода укладена в присутності захисника.

Разом з тим встановлено, що умови угоди не суперечать вимогам Кримінального процесуального Кодексу та Кримінального Кодексу України, зокрема, вимогам ст.ст.65, 75 КК України, інтересам суспільства, а кримінальне провадження свідчить про наявність фактичних підстав для визнання винуватості.

Обвинувачена ОСОБА_4 погоджується на призначення узгодженого покарання.

Суд, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, зважаючи, що узгоджене сторонами покарання, відповідає загальним правилам призначення покарань, дійшов висновку про наявність підстав для затвердження угоди про визнання винуватості між прокурором та підозрюваною ОСОБА_4 .

При визначенні іспитового строку, згідно ст.75 КК України, суд враховує, що ОСОБА_4 вину визнала повністю, у вчиненому щиро розкаялася, заміжня, має на утриманні четверо дітей (троє з яких малолітні, а одна неповнолітня), раніше не судима, до кримінальної відповідальності не притягувалась, вчинені нею кримінальні правопорушення, згідно ст.12 КК України, відповідно, відносяться до категорії кримінального проступку та нетяжких злочинів, одночасно враховуючи суспільно небезпечність вчиненого та наявність обтяжуючої обставини, тому визначає іспитовий строк терміном на 2 роки.

Конфіскація майна, як додаткове покарання, передбачене санкцією ч.2 ст.436-2 КК України, обвинуваченій ОСОБА_4 судом, у відповідності до ст.77 КК України, не призначається, оскільки остання звільняється від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням.

Речові докази, згідно ст.100 КПК України, залишити законному володільцеві.

Судові витрати, згідно ст.124 КПК України, що підтверджені документально, покласти на обвинувачену ОСОБА_4 .

Арешт, накладений на майно (ухвала слідчого судді від 04.08.2023), відповідно до ч.4 ст.174 КПК України, - скасувати.

Керуючись ст.ст. 373, 374, 472-476 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Угоду про визнання винуватості від 11.08.2023 у кримінальному провадженні №0001337, укладену між прокурором відділу Волинської обласної прокуратури ОСОБА_3 та підозрюваною ОСОБА_4 - затвердити.

ОСОБА_4 визнати винуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.436-2, ч.1 ст.111-1 КК України, призначивши покарання:

-за ч.1 ст.436-2 КК України - 2 (два) роки позбавлення волі;

-за ч.1 ст.111-1КК України - позбавлення права обіймати посади в органах державної влади та місцевого самоврядуваннястроком на 10 (десять) років.

На підставі ч.1 ст.70, 72 КК України призначити остаточне покарання ОСОБА_4 - 2 (два) роки позбавлення волі та покарання у виді - позбавлення права обіймати посади в органах державної влади та місцевого самоврядуваннястроком на 10 (десять) років.

На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнити обвинувачену ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо вона протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нових кримінальних правопорушень і виконає покладені на неї обов`язки:

-періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

Речові докази:

-мобільний телефон марки «Redmi» з IMEI НОМЕР_1 , ІМЕІ НОМЕР_2 з вставленою сім-картою оператора мобільного зв`язку «Lifecell» з номером НОМЕР_3 , що передані на відповідальне зберігання власнику - залишити за належністю законному володільцеві ОСОБА_4 .

Стягнути з обвинуваченої ОСОБА_4 в доход держави 7169 (сім тисяч сто шістдесят дев`ять) грн 08 (вісім) коп. судових витрат у справі за проведення судової лінгвістично семантико-текстуальної експертизи.

Арешт, накладений на майно, згідно ухвали слідчого судді від 04.08.2023 - скасувати.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Луцький міськрайонний суд.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок на підставі угоди може бути оскаржений у порядку, передбаченому цим Кодексом, з підстав, передбачених статтею 394 цього Кодексу.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку після проголошення негайно вручити обвинуваченій та прокурору.

Суддя Луцького міськрайонного суду ОСОБА_1