Справа № 466/289/17 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/412/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2023 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові, в режимі відеоконференції з ДУ «Львівська УВП №19», кримінальне провадження №0000047 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 09.03.2023, відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, громадянина України, раніше судимого: вироком від 21.07.2015 року Бориспільського районного суду Київської області за ч.2 ст.185 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки, на підставі ст.75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з випробувальним терміном 2 роки з покладенням обов`язків; востаннє вироком Сихівського районного суду м.Львова від 07.12.2021 за ч.2 ст.15-ч.2 ст.185, 71 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 1 рік 7 місяців, з 23.02.2022 року відбував покарання за цим вироком в ЛВК №30 та згідно ухвали суду від 05.07.2022 року етапований в СІЗО № 19 для продовження розгляду кримінального провадження №0000047, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 - ч.2 ст.185 КК України

за участю:

прокурора - ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_6

захисника- адвоката ОСОБА_7 ,

встановила:

Обвинувачений та його захисник подали апеляційні скарги на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 09.03.2023, яким ОСОБА_6 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15- ч.2 ст.185 КК України та призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі.

На підставі ст.71 КК України ОСОБА_6 до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22.06.2015 року та призначено ОСОБА_6 покарання у виді 3 років 5 місяців позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань за цим вироком, приєднано невідбуту частину покарання за вироком Сихівського районного суду м.Львова від 07.12.2021 року та остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі.

Зараховано у строк покарання термін перебування в місцях попереднього ув`язнення з 23.05.2015 до 29.05.2015 року.

Відповідно положень ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону України №838-VIII) зараховано строк попереднього ув`язнення: з 05.01.2017 до 10.01.2017 в строк відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_6 рахується з 08.09.2021.

До набрання вироком законної сили застосовано до обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Вирішено питання з речовими доказами в порядку ст. 100 КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_6 просить врахувати йому час відбуття покарання за іншими вироками, зокрема він був взятий під варту 14.02.2018 Галицьким районним судом та засуджений на 1 рік позбавлення волі, та був звільнений 14.02.2019 по закінченню відбування покарання. Цього при винесені вироку 09.03.2023 не було враховано. По даній справі він перебуває під вартою, яка у провадженні з 05.01.2017 року, і цей строк підлягає зарахуванню йому в строк відбування покарання по ч.5 ст. 72 КК України.

Апелянт наполягає, що працівники поліції які його затримували, 05.01.2017, а в подальшому були свідками по справі, мали можливість припинити злочин, а вони чекали поки він, ОСОБА_6 , щось зробить. Крім того працівники поліції в машину поклали речі, які в подальшому були визнані речовими доказами. Ці речі вилучалися та були оформлені протокол про огляд місця події. Такі дії працівників поліції є незаконними, вчинені без ухвали слідчого судді, а тому речові докази є неналежними доказами. Покази в суді працівники поліції дали зовсім інші.

Адвокат ОСОБА_7 оскаржив вирок суду першої інстанції, в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , та просить вирок скасувати та закрити кримінальне провадження, оскільки не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді та вичерпані всі можливості їх отримати.

Апелянт свої вимоги мотивує тим, що через невідповідність висновків суду викладених у вироку фактичним обставинам справи, через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону України про кримінальну відповідальність є підстави для закриття кримінального провадження.

Апелянт покликається, що обшук майна власника має проводити на підставі ухвали слідчого судді (ст. 234 ч. 2 КПК України) Однак слідчий за відповідною ухвалою про проведення обшуку до суду не звертався. Істотним порушенням прав людини, у відповідності до вимог п.1 ч.2 ст.87 КПК України, є нездійснення слідчим дій, які потребують дозволу суду, а без такого дозволу є порушення його суттєвих умов. Огляд місця події провели без дозволу суду відтак суд не може вважати належним та допустимим доказом ті докази, які отриманні з порушенням вимог законодавства. Свідки поліцейські підтвердили в суді, що ними здійснювалося спостереження за особою, речами та місцем події, тобто вчинялися негласні слідчі дії, передбачені ст. 269 КПК України. Однак таке спостереження можливе за особою лише за ухвалою слідчого судді. Така ухвала в матеріалах справи відсутня.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 05 січня 2017 року близько 10:45 год. знаходячись на перехресті вулиць Джерельна та Водна у м.Львові, неподалік ТЦ «Антей», маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, за допомогою заздалегідь заготовленого пристрою, відсканував сигнал сигналізації автомобіля «Сузукі Гранд Вітара» д.н.з. НОМЕР_1 , який належить потерпілому ОСОБА_9 , після чого відчинивши замки дверей автомобіля, проник в салон вказаного автомобіля звідки таємно викрав належне потерпілому ОСОБА_9 речі, а саме: сумку для ноутбука вартістю 500 грн., в якій знаходилися два записники вартістю по 100 грн. кожен, чоловічу сумку із тканини /барсетку/ в якій знаходилися грошові кошти в сумі 1652 грн., мобільний телефон марки «Нокія-8» вартістю 1500 грн., паспорт громадянина України, посвідчення водія, пенсійне посвідчення, посвідчення ветерана МВС на ім`я ОСОБА_9 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Однак злочин до кінця не довів та не зміг розпорядитись викраденим майном з причин, незалежних від його волі, оскільки був затриманий неподалік місця вчинення кримінального правопорушення на вул. Водна у м.Львові працівниками поліції.

Заслухавши доповідача, міркування обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвокат ОСОБА_7 про задоволення поданих ними апеляційних скарг, думку прокурора про заперечення апеляційних вимог обвинуваченого та захисника, вивчивши матеріали кримінального провадження, переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного у вироку суду кримінального правопорушення відповідає фактичним обставинам справи

Суд першої інстанції вірно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.2 ст. 15 - ч. 2 ст. 185 КК України, як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинену повторно.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

При цьому, відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами; покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Відповідно до положень ст. 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», - особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів; більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів; у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Зважується, крім того, на висновки з приводу пропорційності покарання тяжкості правопорушення, висловлені ЄСПЛ в своїх рішеннях, зокрема, у рішеннях по справах Souring v. UK, Shvydka v. Ukraine, Tammer v. Estonia, - за змістом яких захід, що застосовується до порушника має бути пропорційним переслідуваній меті, засудження та покарання порушника не мають бути непропорційними законній меті і підстави, якими керуються національні суди, мають були відповідними і достатніми для виправдання такого втручання.

У суді апеляційної інстанції встановлено, що судом першої інстанції були належним чином досліджені обставини справи, які знаходяться в матеріалах кримінального провадження, їм надано ретельну оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення підтверджено дослідженими в судовому засіданні доказами та свідченнями свідків, потерпілого, зокрема:

- заявою ОСОБА_9 від 05.01.2017 щодо вжиття заходів викрадення його речей з автомобіля «Сузукі Гранд Вітара» д.н.з. НОМЕР_1 05.01.2017 на вул.Джерельна, 37 у м.Львові, а саме: сумки для ноутбука вартістю 500 грн., двох записників вартістю по 100 грн. кожен, сумки із грошовими коштами в сумі 1652 грн., мобільного телефона марки «Нокія -8» вартістю 1500 грн., паспорта громадянина України, посвідчення водія, пенсійного посвідчення, посвідчення ветерана МВС на ім`я ОСОБА_9 , свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу /том 1.арк.спр.59/;

- рапортом з якого вбачається, що за адресою: м.Львів, вул.Джерельна-Водна в ході відпрацювання території Шевченківського району м.Львова на предмет виявлення, попередження та розкриття злочинів майнового характеру помічено невідому особу, який підійшов до автомобіля «Сузукі Гранд Вітара» д.н.з. НОМЕР_1 відчинив його, сів на заднє сидіння, пробувши в салоні вказаного автомобіля декілька секунд, вийшов з автомобіля з двома сумками та був затриманий працівниками поліції;

- протоколом затримання особи підозрюваної у вчиненні кримінального правоворушення - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 05.01.2017 о 11:00год /том 1 арк.спр.73-75/;

- протоколом огляду місця події від 05.01.2017, а саме автомобіля марки «Тойота Авенсіс» д.н.з. НОМЕР_2 за адресою: вул.Водна, 3 м.Львів, під час якого виявлено та вилучено: сумку для ноутбука, два записники, сумка чорна (барсетка) в середині якої були: паспорт громадянина України, посвідчення водія, пенсійне посвідчення, посвідчення ветерана МВС на ім`я ОСОБА_9 , свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, мобільний телефон марки «Нокія -8», грошові кошти в сумі 1652 грн., предмет ззовні схожий до сигналізаційного брелка /том 1 арк.спр.62-70/;

- протоколом від 05.01.2017 огляду речей, які вилучені під час огляду місця події на вул. Водна,3 у м.Львові 05.01.2017 /том 1 арк.спр.71/;

- протоколом огляду речей від 16.01.2017 а саме предмет ззовні схожого на автомобільний брелок для сигналізації автомобіля / том.1 арк.спр.76/;

- показаннями потерпілого ОСОБА_9 , який повідомив суду, що він є власником транспортного засобу марки «Сузукі Гранд Вітара» д.н.з. НОМЕР_1 . 05.01.2017 він зранку близько 10:00 год. припаркував свій автомобіль в районі ТЦ «Антей», що на вулиці Джерельна у м.Львові. В магазині придбав канцелярські речі і поклав їх в автомобіль. Оскільки йому потрібно було зайти за адресою вул.Джерельна, 33 на кілька хвилин, він залишив в автомобілі барсетку, у якій знаходились грошові кошти, документи та мобільний телефон, також в автомобілі була сумка для ноутбука. Коли повернувся з магазину, до нього підійшли працівники поліції, які повідомили, що невідома особа шляхом сканування сигналізаціїї його автомобіля, відкрила замки автомобіля та проникла всередину, звідки намагалась викрасти його майно, однак була затримана працівниками поліції. Із його автомобіля було викрадено: сумку для ноутбука вартістю 500 грн., два записники вартістю по 100 грн. кожен, барсетку, у якій були грошові кошти в сумі 1652 грн., мобільний телефон марки «Нокія -8» вартістю 1500грн., паспорт громадянина України, посвідчення водія, пенсійне посвідчення, посвідчення ветерана МВС на ім`я ОСОБА_9 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Коли він намагався відкрити автомобіль за допомогою ключа, то автоматика не спрацьовувала, була виведена з ладу і в подальшому він змушений був її ремонтувати. На даний час все викрадене йому повернуто, матеріальних претензій до обвинуваченого не має.

Апеляційні вимоги сторони захисту були предметом розгляду в суді першої інстанції і у вироку стосовно цього зазначено наступне.

Стороною захисту заявлено клопотання про визнання недопустимими у кримінальному провадженні наступних доказів, наданих стороною обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15- ч.2 ст.185 КК України, а саме: протоколу огляду місця події від 05.01.2017 року, та наступні протокол огляду речей від 05.01.2017 і 16.01.2017 року, посилаючись, що вказані докази отримані в порушенні порядку, встановленому КПК України, а саме без дозволу слідчого судді.

Суд першої інстанції вважав, що відсутні підстави для визнання вищевказаного доказу недопустимим, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Відповідно до положень ч.1 ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Протокол огляду місця події від 05 січня 2017 року, на думку сторони захисту, є недопустимим доказом, посилаючись на те, що в порушення вимог ст. 214, 223, 233, 234, 237 КПК України, огляд автомобіля марки Тойота Авенсіс» д.н.з. НОМЕР_2 проведено без ухвали слідчого судді.

Однак судом першої інстанції встановлено, що огляд місця події проводився у відповідності до вимог закону, зокрема, ч.1 ст.237 КПК України, якою передбачено, що з метою фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів.

З наведених та досліджених в суді доказів вбачається, що 05.01.2017 року за адресою АДРЕСА_3 проводився саме огляд місця вчинення злочину, де і був затриманий обвинувачений з викраденим, а не огляд чи обшук житла або іншого володіння, як на це вказує захисник обвинуваченого.

Така позиція суду ґрунтується на висновках, викладених у постанові Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 01.02.2018, провадження № 51-230км18, щодо недопустимості протоколу огляду місця події як доказу через відсутність дозволу слідчого судді на огляд житла. Таку позицію касаційна судова інстанція визнала неспроможною, вказавши у постанові, що ця слідча дія проведена у відповідності до вимог закону, оскільки проводився огляд місця події, тобто огляд місця вчинення злочину, а не огляд житла, чи іншого володіння особи.

Судом відхилено вказані доводи захисту та сформульовано висновок, що виходячи із аналізу кримінальних процесуальних норм, які містяться у ч.1 ст. 233, ч. 2 ст. 234 та ч. 2 ст.237 КПК України, огляд житла чи іншого володіння особи може бути проведено за добровільною згодою особи, яка ним володіє, за умови, що були наявні процесуальні гарантії, які захищали здатність особи висловлювати свою справжню думку при наданні такої згоди.

У матеріалах справи міститься заява ОСОБА_6 на проведення огляду транспортного засобу (т.1 а.с.61). При цьому в судовому засіданні ні сам обвинувачений, ні його захисник не ставили під сумнів добровільність згоди володільця автомобіля на його огляд.

Відтак апеляційні вимоги адвоката ОСОБА_7 є безпідставними.

Судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 обрано покарання в межах санкції статті обвинувачення. Призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції врахував характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення, дані про особу засудженого, про те, що він є особою молодого віку, у лікарів нарколога і психіатра на обліку не перебуває, неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності в т.ч і за тяжкі злочини, та вчинив новий злочин під час іспитового терміну через незначний проміжок часу після постановлення вироку, на шлях виправлення не став, а тому виправлення та перевиховання особи можливе тільки в ізоляції від суспільства.Обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 не встановлено.

При призначенні покарання суд врахує, що за вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22.06.2015 року ОСОБА_6 визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України та призначено йому покарання у виді трьох років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі, з випробуванням, встановивши іспитовий строк терміном в 2 (два) роки, з покладенням на нього, відповідно до ст.76 КК України обов`язків.

Ухвалою від 24.04.2018 Галицького районного суду м.Львова ОСОБА_6 звільнено від покарання за вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 22.06.2015 року. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Львівської області від 26.04.2018 ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 24.04.2018 скасовано.

Також, вироком Сихівського районного суду м.Львова від 07.12.2021 ОСОБА_6 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні, передбаченому ч.2 ст.15, ч.2 ст.185, 71 КК України (злочин вчинено 01.09.2021 року) та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк один рік сім місяців. Строк відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з 08 вересня 2021 року.

У даній справі ухвалою суду від 06.01.2017 року ОСОБА_6 обрано запобіжний захід тримання під вартою. 10.01.2017 року ОСОБА_6 звільнений з Львівської установи виконання покарань УДПтСУ у Львівській області № 19 після внесення застави. Затриманий ОСОБА_6 відповідно ст.208 КПК України 05.01.2017 року о 11.00 год.

Ухвалою суду від 21.12.2017 заставу в розмірі 32 000 грн., внесену ОСОБА_10 для забезпечення виконання підозрюваним ОСОБА_6 обов`язків, передбачених КПК України - звернуто в дохід держави.

Відповідно положень ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону України №838-VIII) зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Відповідно до правового обгрунтування Великою Палатою Верховного Суду України 29 серпня 2018 року у ході розгляду справи №663/537/17 щодо застосування ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року №838-VIII відносно вдосконалення зарахування судами строку попереднього ув`язнення в строк покарання, якщо особа вчинила злочин в період з 24 грудня 2015 року до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону N 838-УІІІ (пряма дія Закону N 838-УІІІ).

Отже, ОСОБА_6 судом першої інстанції було зараховано строк попереднього ув`язнення: з 05.01.2017 до 10.01.2017 року в строк відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

У подальшому ОСОБА_6 був взятий під варту 08.09.2021 року коли була діюча редакція ч.5 ст. 72 КК України щодо зарахування в строк відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Відповідно апеляційні вимоги обвинуваченого ОСОБА_6 не знайшли підтвердження в суді апеляційної інстанції і задоволенню не підлягають.

На думку колегії суддів призначене обвинуваченому ОСОБА_11 покарання відповідає вимогам ст.65 КК України є виваженим, достатнім та необхідним для виправлення та перевиховання обвинуваченого, а також для попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, а тому відповідає принципам призначення покарання й меті покарання.

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства при розгляді даного кримінального провадження в суді першої інстанції, які б вплинули на правильність прийнятого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Ураховуючи зазначене вище, колегія суддів вважає, що оскаржуваний вирок є законним, обґрунтованим, призначене покарання відповідає особі обвинуваченого, а відтак підстав для скасування чи зміни судового рішення не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 424 КПК України, колегія суддів,-

постановила :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 09.03.2023, відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 - ч.2 ст.185 КК України - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим, який утримується під вартою, в той же строк з моменту отримання копії рішення.

Головуючий:

Судді: