ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 615/413/17 Номер провадження 11-кп/814/367/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія ч.2 ст. 365 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем - ОСОБА_5 ,

за участі прокурора - ОСОБА_6 ,

потерпілого - ОСОБА_7 ,

захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000041за апеляційною скаргою прокурора відділу прокуратури Харківської області ОСОБА_6 на вирок Валківського районного суду Харківської області від 11 листопада 2019 року,

встановила:

Цим вироком

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, громадянина України, українця, поліцейського взводу №2 роти №1 батальйону поліції особливого призначення ГУНП в Харківській області, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , не судимого,

визнано невинуватим та виправдано за ч.2 ст. 365 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю висунутого обвинувачення.

З вироку суду вбачається, що органом досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачується в тому, що він, будучи, відповідно до наказу т.в.о. начальника Головного управління Національної поліції в Харківській області №559 о/с від 07.11.2015, призначеним на посаду командира відділення батальйону поліції особливого призначення (м. Харків) Головного управління Національної поліції в Харківській області, маючи спеціальне звання старшого сержанта поліції, являючись співробітником правоохоронного органу та виконуючи повноваження представника влади, усвідомлював відсутність законних підстав для застосування заходів фізичного впливу та суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачав та бажав настання суспільно небезпечних наслідків, порушив норми ст. ст. 21, 68 Конституції України, якими передбачено, що права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними, що кожний зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права, свободи, честь і гідність інших людей, також порушив службові обов`язки та ст. ст. 2, 43, 44 Закону України «Про Національну поліцію», де зазначено, що поліцейським заходом примусу - є застосування фізичного впливу (сили), порядок, межі та підстави застосування такого впливу, так як жодна з підстав не мала місця в даному правопорушенні, ОСОБА_9 явно перевищив надані йому повноваження.

Як зазначено в обвинувальному акті, 25.11.2016 приблизно о 14 годині 45 хвилин, коли ОСОБА_9 перебуваючи на посту «ДАІ» у м. Валки Харківської області, з метою демонстрації своєї переваги, бажаючи не допустити розмови адвоката ОСОБА_7 з ОСОБА_10 , в якого тимчасово вилучено слідчим СВ Валківського відділу поліції ГУ НП в Харківській області на зазначеному посту автомобіль «Hyundai Accent», державний реєстраційний номер: НОМЕР_1 , безпідставно застосував до ОСОБА_7 фізичну силу, а саме наніс удар кулаком правої руки у ліву виличну ділянку обличчя та нижню повіку лівого ока. Внаслідок своїх незаконних дій, ОСОБА_9 завдав ОСОБА_7 фізичного болю та спричинив йому легкі тілесні ушкодження: садна на тлі синця на обличчі.

Такі дії ОСОБА_9 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 365 КК України, як перевищення службових повноважень, тобто умисне вчинення працівником правоохоронного органу дій, які явно виходять за межі наданих йому прав і повноважень, що супроводжувалися насильством, болісними діями, за відсутності ознак катування.

Виправдовуючи ОСОБА_9 у вчиненні злочину, суд першої інстанції зазначив, що надані показання потерпілого і свідка ОСОБА_11 суд не взяв до уваги, оскільки їх пов`язують договірні відносини, а тому вони зацікавлені в розгляді справи. Інші свідки заперечили застосування сили до потерпілого, а навпаки зазначали про зухвалу та нестриману поведінку ОСОБА_7 . Тому дійшов висновку, що доказів того, що тілесні ушкодження ОСОБА_7 були нанесені саме ОСОБА_9 не надано.

Суд також зазначив, що протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 16.01.2017 за участю ОСОБА_7 , та від 31.01.2017 за участю свідка ОСОБА_11 не є допустимими доказами, так як в них відсутні підписи ОСОБА_7 та ОСОБА_11 ; протоколи слідчих експериментів від 17.01.2017 за участю ОСОБА_7 та від 13.01.2017 за участю свідка ОСОБА_11 не є доказами на підтвердження завдання удару ОСОБА_9 , так як вони не містять відомостей в який саме момент це відбулось і хто зі сторонніх осіб був при цьому присутній; відеозаписом, зробленим потерпілим під час події не зафіксовано момент удару. Інші докази, як кожен окремо, так в сукупності з іншими не доводять висунутого обвинувачення.

На вирок суду прокурор подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та неповноту судового розгляду, просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_9 визнати винуватим та засудити за ч.2 ст. 365 КК України на 4 роки позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування основного покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку на 3 роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. Відповідно до ст. 54 КК України позбавити спеціального звання - старший сержант поліції.

Свою апеляційну скаргу обґрунтував тим, що ухвалюючи виправдувальний вирок суд не надав належну оцінку доказам, які маються в матеріалах провадження, показанням потерпілого та свідка ОСОБА_12 , які надали суду послідовні та стабільні пояснення, при цьому були попереджені про кримінальну відповідальність за ст. 383, ст. 384 КК України.

Вважає, що на підтвердження спричинення потерпілому тілесних ушкоджень працівником поліції вказує письмове пояснення ОСОБА_7 в день події 25.11.2016, яке він надав іншому працівнику поліції, про відсутність у нього претензій. До того ж у своїх показаннях потерпілий вказав, що надав такі пояснення для того, щоб прискорити повернення ОСОБА_11 його автомобіля де були грошові кошти.

Вина обвинуваченого також підтверджується показаннями свідка ОСОБА_13 та фотознімком тілесного ушкодження, а також іншими доказами, наданими суду.

Інші учасники провадження вирок не оскаржували.

Заслухавши доповідача, прокурора в підтримку апеляційної скарги, потерпілого, який просив задовольнити апеляційну скаргу прокурора, обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла такого висновку.

У відповідності до вимог п.2 ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Згідно зі ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її винуватість не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви стосовно доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь.

Отже, при вирішенні питання про вину обвинуваченої особи не можна виходити з припущень, а лише з належних доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умов усунення всіх суперечностей, що мають місце, та відсутності будь-яких сумнівів у тому, що вина обвинуваченої особи доведена.

Суд першої інстанції, ухвалюючи виправдувальний вирок, зробив ґрунтовний аналіз доказів, що були надані стороною обвинувачення, та дійшов правильного висновку про те, що вони не доводять, що кримінальне правопорушення вчинене ОСОБА_9 .

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч.2 ст. 365 КК України, вичерпується діями, які явно виходять за межі наданих працівнику правоохоронного органу прав чи повноважень і містять принаймні одну з ознак: супроводжуються насильством або погрозою застосування насильства, застосуванням зброї чи спеціальних засобів або болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями, за відсутності ознак катування.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про Національну поліцію» завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності; надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

У своїх показаннях ОСОБА_9 вказує, що під час виконання своїх обов`язків 25.11.2016 на місці зупинки автомобіля під керуванням ОСОБА_11 , у якого було виявлено заборонений предмет, він дійсно став на заваді ОСОБА_7 , який поводив себе зухвало, з метою перешкоджання адвокату ОСОБА_7 зривати з опечатаного автомобіля ОСОБА_11 бірок. Стверджує, що будь-якої фізичної сили до адвоката не застосував, удари потерпілому не завдавав. Тому вважає, що діяв в межах своїх повноважень.

Факт дій ОСОБА_7 , які полягали у зриванні з опечатаного автомобіля ОСОБА_11 бірок підтвердили свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 . Не заперечує цього і потерпілий ОСОБА_7 .

При цьому, усі свідки, які були на місці події вказують про зухвалу поведінку ОСОБА_7 та, окрім свідка ОСОБА_11 , автомобіль якого був опечатаний, інші присутні під час події свідки не підтверджують обставини нанесення ОСОБА_9 ударів ОСОБА_7 .

Навіть у своїх показаннях свідок ОСОБА_11 не вказує про нанесення обвинуваченим потерпілому ударів, а зазначає, що через те, що ОСОБА_9 перешкоджав ОСОБА_7 пройти, між ними відбулася штовханина, в результаті якої адвокат отримав тілесні ушкодження. При цьому свідок чітко не вказав у який момент були завдані тілесні ушкодження, а синець на обличчі ОСОБА_7 побачив лише в приміщенні відділу поліції.

До того ж свідок ОСОБА_11 не вказував, чи він бачив потерпілого коли останній приїхав на місце зупинки автомобіля, до його штовханини з ОСОБА_9 .

Не доводять спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 працівником поліції і показання свідка ОСОБА_16 , який прийняв виклик по лінії «102», так як слідчо-оперативна група повернулася через 20 хвилин після виїзду за викликом з поясненнями заявника про відсутність претензій до працівників поліції.

Не бачив будь-яких бійок чи конфліктів і свідок ОСОБА_17 , який завантажував автомобіль ОСОБА_11 для перевезення за допомогою евакуатора.

Відсутність протиправних дій з боку ОСОБА_9 підтверджується також відеозаписом, дослідженим судом в судовому засіданні, що місцевий суд детально вказав у вироку та на якому не зафіксовано ані моменту удару, ані тілесних ушкодження у потерпілого відразу після удару. На пропозицію ОСОБА_9 пройти медичний огляд, що зафіксовано відеозаписом, ОСОБА_7 не погодився.

Інші докази, зокрема показання свідка ОСОБА_13 , який не був очевидцем подій, фотографія тілесних ушкоджень, не доводять спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 саме ОСОБА_9 , а самі по собі висновки судово-медичного експерта не є доказами, які доводять вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення.

З огляду на викладене, доводи прокурора про неправильну оцінку доказів сторони обвинувачення, надану судом, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону.

Інші наявні в матеріалах кримінального провадження докази не підтверджують винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, який йому інкриміновано.

Тобто, судом першої інстанції детально досліджено всі докази, надані стороною обвинувачення, та вжито всіх можливих заходів у рамках кримінального провадження для з`ясування обставин та усунення протиріч.

В ході судового розгляду не встановлені достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_9 в суді і вичерпані можливості їх отримати. Тому висновок суду першої інстанції про недоведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення є правильним та обґрунтованим.

Істотних порушень процесуального закону, що стали б підставою для скасування вироку, місцевим судом допущено не було.

З огляду на вказане, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для скасування вироку суду щодо ОСОБА_9 , про що ставить питання прокурор, немає, а тому апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Харківської області ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Валківського районного суду Харківської області від 11 листопада 2019 року щодо ОСОБА_9 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ:

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4