ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/9426/14-к Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/649/23 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2023 року м. Запоріжжя

Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

представника потерпілої - адвоката ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 серпня 2022 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання про розподіл процесуальних витрат, -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 серпня 2022 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника потерпілої ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 про розподіл процесуальних витрат у кримінальній справі № 334/9426/14-к за обвинувальним актом відносно ОСОБА_8 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Відмовляючи у задоволенні клопотання, суд першої інстанції зазначив, що в межах кримінального провадження № 0003377 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, ОСОБА_8 було звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, його винуватість доведена не була, тому стягнення з нього грошових коштів на користь потерпілої особи суперечить засадам презумпції невинуватості та доведеності вини.

В апеляційній скарзі представник потерпілої - адвокат ОСОБА_7 не погоджується з оскаржуваною ухвалою, вважає її незаконною та необґрунтованою.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що Великою Палатою Верховного Суду в Постанові від 17 червня 2020 року по справі № 598/1781/17 (провадження № 13-47кс20) зроблено висновок, що на користь потерпілого з обвинуваченого стягуються процесуальні витрати, понесені останнім у зв`язку з розглядом справи.

Причому КПК України не обмежує процесуальну форму вирішення цього виключно обвинувальним вироком.

Тобто суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Звертає увагу, що здійснюючи повторний розгляд вказаного клопотання після призначення судом апеляційної інстанції нового розгляду, суд першої інстанції взагалі не врахував як мотиви апеляційного суду, так і вищевказану Постанову Верховного Суду.

До того ж, закриваючи провадження по справі в ухвалі Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 травня 2021 року, суд зазначив, що підстави закриття кримінального провадження не є реабілітуючими для обвинуваченого.

Зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 119 КПК України у разі зменшення розміру належних до оплати процесуальних витрат чи звільнення від їх оплати повністю або частково відповідні витрати компенсуються за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Тобто, якщо на думку суду першої інстанції, обвинувачений звільняється від оплати процесуальних витрат повністю, то такі витрати мають бути компенсовані потерпілому за рахунок Державного бюджету України.

Просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою стягнути з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_6 понесені процесуальні витрати на правову допомогу в розмірі 16500 гривень, а також витрати на правову допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Від представника ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 на адресу апеляційного суду надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких він вказує, що ухвалу суду першої інстанції вважає законною та обґрунтованою, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу залишити без змін.

До судового засідання апеляційного суду, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду його апеляційної скарги, прокурор не з`явився, поважні причини неявки апеляційному суду не повідомив, із заявою про відкладення розгляду апеляційної скарги на адресу апеляційного суду не звернувся, у зв`язку із чим, враховуючи приписи ч. 4 ст. 405 КПК України, його неявка не перешкоджає розгляду апеляційної скарги по суті.

Заслухавши доповідь судді по справі, потерпілої та її представника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, захисника ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та вважав, що стягнення процесуальних витрат у разі застосування ст. 49 КК України не передбачено чинним законодавством, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі та провівши судові дебати, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 фактично не погодився з судовим рішенням в частині розподілу процесуальних витрат та вважав, що незважаючи на відсутність обвинувального вироку по кримінальному провадженню за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, витрати на правову допомогу все одно підлягали стягненню з нього.

Колегія суддів не погоджується з такими доводами апелянта і вважає їх необґрунтованими та такими, що не узгоджуються з нормами КПК України, з огляду на наступне.

Процесуальні витрати - це передбачені кримінальним процесуальним законом затрати, які виникають та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, понесені органами досудового розслідування, прокуратури і суду та іншими учасниками кримінального провадження.

При цьому питання розподілу таких витрат повинно вирішуватися індивідуально у кожному кримінальному провадженні з урахуванням всіх обставин їх виникнення, підстав завершення кримінального провадження та судового розгляду.

Так, положення, які стосуються процесуальних витрат, регламентовані главою 8 КПК України.

Приписами ст. 118 КПК України встановлено, що процесуальні витрати складаються з: 1) витрат на правову допомогу; 2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; 3) витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; 4) витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 120 КПК України витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.

З аналізу положень ч. 1 ст. 124, ч. 1 ст. 126, п. 13 ч. 1 ст. 368, ч. 4 ст. 374 КПК України, які регулюють питання розподілу та стягнення процесуальних витрат, слідує, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. При цьому суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

Виходячи з викладеного, стягнення процесуальних витрат з обвинуваченого можливе за наявності таких підстав: 1) визнання особи винною у вчиненні злочину (обвинувальний вирок суду); 2) залучення потерпілим представника у кримінальному провадженні; 3) факт понесення потерпілим процесуальних витрат (документально підтверджені витрати).

Разом з цим, кримінальним процесуальним законом прямо не передбачено стягнення процесуальних витрат з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Так, у розділі ІХ КК України визначено правові підстави та порядок звільнення особи від кримінальної відповідальності, однією з яких є закінчення строків давності, визначених у ст. 49 КК України.

При цьому звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України є безумовним, оскільки приводом для нього є саме закінчення передбачених законом України про кримінальну відповідальність строків, наданих державі для доведення вини особи у вчиненні кримінального правопорушення та притягнення її до кримінальної відповідальності у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку.

Особа звільняється судом від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності незалежно від наявності чи відсутності факту примирення з потерпілим, відшкодування шкоди, щирого каяття тощо, тобто, по суті, від особи взагалі не вимагається визнання своєї винуватості шляхом здійснення будь-яких активних дій.

Крім того, згода особи на звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності й відповідно закриття кримінального провадження відносно неї на цій підставі не є тотожною визнанню особою своєї вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, і жодним чином не може підтверджувати винуватість особи, оскільки суперечитиме засадам презумпції невинуватості та доведеності вини.

У такому випадку, наявність факту понесення потерпілим процесуальних витрат, пов`язаних із залученням представника, не може бути приводом для стягнення з особи, кримінальне провадження відносно якої закрито у зв`язку зі звільненням її від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, таких витрат.

У даному кримінальному провадженні суд першої інстанції звільнив ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, кримінальне провадження щодо нього закрито, тому відповідно до приписів ч. 2 ст. 120, ч. 1 ст. 124 КПК України витрати на правову допомогу в розмірі 16500 гривень не підлягають стягненню з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_6 .

Вказане узгоджується з висновком Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеним у постанові від 12 вересня 2022 року (справа № 203/241/17, провадження № 51-4251кмо21), в якому зазначено, що якщо особа звільняється від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, процесуальні витрати не стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на цій підставі.

У свою чергу, посилання апелянта на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17 червня 2020 року (справа № 598/1781/17, провадження № 13-47кс20) є не релевантним, оскільки у вказаному висновку зазначено, що суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Тобто Великою Палатою Верховного Суду вказано на необхідність вирішення питання щодо процесуальних витрат у різних за процесуальною формою судових рішеннях, однак не визначено які саме витрати необхідно стягувати з особи, кримінальне провадження відносно якої закрито у зв`язку зі звільненням її від кримінальної відповідальності.

Як вказано у цьому висновку Великої Палати Верховного Суду, вирішення питання про розподіл процесуальних витрат полягає у висновку суду про стягнення або про відмову у стягненні певної грошової суми, яка є процесуальними витратами у розумінні КПК України.

За таких обставин, у постанові від 17 червня 2020 року Велика Палата Верховного Суду фактично зробила висновок лише про те, що при ухваленні рішення, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, суд не може залишити без розгляду питання про розподіл процесуальних витрат.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив обставини по справі, що стосуються вирішення питання про розподіл процесуальних витрат у кримінальній справі № 334/9426/14-к за обвинувальним актом відносно ОСОБА_8 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, тому судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України,колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19 серпня 2022 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання про розподіл процесуальних витрат, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Дата документу Справа № 334/9426/14-к