Справа№487/4080/23
Провадження №1-кс/487/2799/23
УХВАЛА

Іменем України

15.08.2023 року м. Миколаїв

Слідчий суддя Заводського районного суду міста Миколаєва ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

підозрюваного ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві клопотання слідчого третього слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 0000003 про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Херсон, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживає: АДРЕСА_2 , раніше судимий,

- підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Слідчий третього слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі ОСОБА_6 звернувся до суду із клопотанням про продовження строку тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_4 .

У клопотанні зазначено наступне.

Третім слідчим відділом (з дислокацією у м. Херсоні) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000003 від 04.05.2023 за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що відповідно до наказу начальника військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України) №419-ОС від 12.08.2021 року молодшого сержанта ОСОБА_4 призначено на посаду інспектора 3 комендантської групи комендантського відділення НОМЕР_2 прикордонного загону ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з ст. 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.

Відповідно до ст. ст. 19, 68 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів», правоохоронні органи - це органи прокуратури, Національної поліції, служби безпеки, Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, Національне антикорупційне бюро України, органи охорони державного кордону, Бюро економічної безпеки України, органи і установи виконання покарань, слідчі ізолятори, органи державного фінансового контролю, рибоохорони, державної лісової охорони, інші органи, які здійснюють правозастосовні або правоохоронні функції.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», Державна прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення.

Статтею 2 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» передбачено основні функції Державної прикордонної служби України, зокрема, охорона державного кордону України на суші, морі, річках, озерах та інших водоймах з метою недопущення незаконної зміни проходження його лінії, забезпечення дотримання режиму державного кордону та прикордонного режиму; участь у заходах, спрямованих на боротьбу з тероризмом, а також припинення діяльності незаконних воєнізованих або збройних формувань (груп), організованих груп та злочинних організацій, що порушили порядок перетинання державного кордону України.

Згідно з ч. 1 ст. 14 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» до особового складу Державної прикордонної служби України входять військовослужбовці та працівники Державної прикордонної служби України.

Таким чином, військовослужбовець військової служби за контрактом, молодший сержант ОСОБА_4 є працівником правоохоронного органу.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Так, будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, молодший сержант ОСОБА_4 , відповідно до вимог ст. ст. 2, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України, бути дисциплінованим, беззастережно виконувати накази командирів, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків та виконувати завдання, пов`язані із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.

24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, що підписаний 26 червня 1945 року та яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі - ООН).

До складу ООН входять України, російська федерація та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Статуту ООН, всі Члени вказаної організації утримуються в їхніх міжнародних відносинах від загрози силою або її застосування, як проти територіальної недоторканості або політичної незалежності будь-якої держави, такі будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.

Декларації Генеральної Асамблеї ООН від 9 грудня 1981 року № 36/103 про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та, зокрема, резолюціями від 21 грудня 1965 року № 2131 (XX), від 16.12.1970

№ 2734 (XXV), від 14.12.1974 № 3314 (XXIX), що містять Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету, а також Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН та Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, що містить визначення агресії, установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якою причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Вказаними документами, а також вимогами п. п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривною діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Окрім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили чи погрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання спорів та невтручання у внутрішні справи держав, мирного врегулювання спорів та невтручання у внутрішні справи держав закріплені також в Заключному Акті наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 року, який підписаний СРСР, правонаступником якого є російська федерація.

24.08.1991 Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено «Акт проголошення незалежності України», яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16.07.1990 вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах. Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і російська федерація.

Положеннями статей 1 та 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою, унітарною державою, суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Статтями 132, 133 Конституції України визначено, що територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території, поєднання централізації і децентралізації у здійсненні державної влади, збалансованості і соціально-економічного розвитку регіонів, з урахуванням їх історичних, економічних, екологічних, географічних і демографічних особливостей, етнічних і культурних традицій. Систему адміністративно-територіального устрою України складають Автономна Республіка Крим, області, зокрема, Херсонська область, а також райони, міста, райони у містах, селища і села.

У відповідності до вимог ст. ст. 72, 73 Конституції України, питання про зміну території України вирішуються виключно всеукраїнським референдумом, який призначається Верховною Радою України або Президентом України відповідно до їхніх повноважень, встановлених Конституцією. Всеукраїнський референдум проголошується за народною ініціативою на вимогу не менш як трьох мільйонів громадян України, які мають право голосу, за умови, що підписи щодо призначення референдуму зібрано не менш як у двох третинах областей і не менш як по сто тисяч підписів у кожній області.

Однак, всупереч вищенаведеним приписам, а також іншим нормам міжнародного гуманітарного права, невстановлені на цей час досудовим розслідуванням представники влади російської федерації (далі - рф), спланували, підготували і розв`язали агресивну війну та воєнний конфлікт проти України, спрямованого на порушення суверенітету і територіальної цілісності України, зміну меж її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України, а саме віддали наказ на вторгнення підрозділів збройних сил рф на територію України.

В розумінні положень ст. 2 Женевської конвенції від 12 серпня 1948 року, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української Радянської Соціалістичної Республіки від 03 липня 1954 року, між державами російська федерація та України із 20 лютого 2014 року триває збройний конфлікт міжнародного характеру.

24 лютого 2022 року, військовослужбовці збройних сил рф, шляхом збройної агресії, здійснили інтенсивні ракетно-бомбові та артилерійські обстріли по військовим та цивільним об`єктам на всій території України, перетнули державний кордон України на ділянках Чернігівської, Сумської, Харківської, Луганської, Донецької, Херсонської областей та АР Крим, вторглися на територію суверенної держави Україна та здійснили часткову її окупацію, тобто розпочали відкритий міжнародний збройний конфлікт проти України, чим вчинили дії з метою зміни меж території та державного кордону України.

У зв`язку із чим, на підставі пропозицій Ради національної безпеки і оборони України, указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України №2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, з подальшим неодноразовим його продовженням та до теперішнього часу, відповідно до Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» почав діяти воєнний стан в Україні.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно положень ст. 42 IV Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатку до неї Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18.10.1907, ратифікована Україною 24.08.1991 визначено наступне: територія визнається окупованою, якщо вона фактично перебуває під владою армії супротивника. Окупація поширюється лише на ту територію, де така влада встановлена і здатна виконувати свої функції.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 №1207-VII (далі - Закон України від 15.04.2014 №1207-VII), тимчасово окупована російською федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з п. 7 ч. 11 ст. 1-1 Закону України від 15.04.2014 №1207-VII, тимчасово окупована російською федерацією територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування російської федерації та окупаційна адміністрація російської федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування російської федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації російської федерації.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України від 15.04.2014 №1207-VII для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими Кабінетом Міністрів України.

Частиною 3 ст. 1 Закону України від 15.04.2014 №1207-VII встановлено, що дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Відповідно до розділу ІІ наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22.12.2022 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією» зазначено, що з 01.03.2022 по 11.11.2022 територія Херсонської міської територіальної громади була тимчасово окупованою російською федерацією територією України.

Так, з метою встановлення і зміцнення окупаційної влади на територіях населених пунктів Херсонської області, у тому числі м. Херсон контролювались та утримувались російськими військами, представниками російської федерації з числа своїх громадян та місцевого населення Херсонської області були сформовані підрозділи силового блоку, які виконують функції правоохоронних органів, тим самим вчиняють діяння на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній економічній чи інформаційній безпеці України.

Одним із таких силових блоків, створеного на території Херсонської міської територіальної громади, зокрема м. Херсону, є так звана «ИК «Северная исправительная колония (№ 90)» Управления службы исполнения наказаний по Херсонской области» з виконанням відповідних правоохоронних функцій, в підпорядкуванні окупаційної адміністрації російської федерації.

Водночас, молодший сержант ОСОБА_4 , як громадянин України, який згідно із ст. 65 Конституції України має обов`язок здійснювати захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який у відповідності до частин 2, 3 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», може бути реалізований шляхом проходження військової служби виключно у Збройних силах України, інших утворених відповідно до Законів України військових формуваннях, а також правоохоронних органах спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями, маючи достатній рівень освіти, спеціальних знань і життєвого досвіду для розуміння факту захоплення та подальшого утримання російською федерацію частини території України, а саме м. Херсону, вирішив зайняти посаду в незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території України.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 , в порушення вимог ст. ст. 1, 2, 17, 19, 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 1, 2, 19 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», ст. ст. 2, 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України та всупереч Військовій присязі, у липні 2022 року, точної дати досудовим розслідуванням не встановлено, з власної ініціативи, добровільно зайняв посаду «оперуполномоченого оперативного отдела» у незаконному правоохоронному органі «ИК «Северная исправительная колония (№ 90)» Управления службы исполнения наказаний по Херсонской области», створеному на тимчасово окупованій території України у м. Херсоні.

Таким чином, дії ОСОБА_4 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 7 ст. 111-1 КК України - добровільне зайняття громадянином України посади в незаконних правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованій території.

У клопотанні слідчий зазначає про тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_4 , обгрунтованість підозри у вчиненні кримінального правопорушення, наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3, 4, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, необхідністю проведення слідчих та процесуальних дій.

В судовому засіданні слідчий клопотання підтримав.

Підозрюваний ОСОБА_4 та його захисник у судовому засіданні заперечували проти задоволення клопотання.

Заслухавши думку сторін кримінального провадження, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя приходить до наступного.

Відповідно до ч.4 ст. 199 КПК України слідчий суддя зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у ч. 3 ст. 199 КПК України, виправдовують подальше тримання підозрюваного під вартою.

Клопотання про продовження строку тримання під вартою є обґрунтованими.

Як видно з матеріалів клопотання, Третім слідчим відділом (з дислокацією у м. Херсоні) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000003 від 04.05.2023 за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України.

Обґрунтованість підозри ОСОБА_4 підтверджується доказами, доданими до клопотання, зокрема; протоколами допиту свідків; протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками; протоколом допиту підозрюваного.

Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 22.06.2023 року відносно ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід тримання під вартою до 18.08.2023 року включно.

09.08.2023 керівником Херсонської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону строк досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000003 продовжено до трьох місяців.

Вивченням відомостей про особу ОСОБА_4 встановлено, що він є працівником Державної прикордонної служби України, раніше судимий.

Враховуючи обставини кримінального провадження, обґрунтованість підозри, відомості про особу підозрюваного, тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, у вчиненні якого він підозрюється, слідчий суддя приходить до висновку, що прокурором доведено наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3 ч.1 ст. 177 КПК України у вигляді можливості підозрюваним: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на свідків.

Слідчий суддя приходить до висновку, що на даній стадії кримінального провадження зазначеним ризикам неможливо запобігти шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Крім того, у кримінальному провадженні є необхідність проведення слідчих та процесуальних дій, завершення яких потребують додаткового часу та не можуть бути виконані до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою, а саме: провести тимчасовий доступ до оригіналів документів особової справи ОСОБА_4 , які перебувають у володінні НОМЕР_2 прикордонного загону ІНФОРМАЦІЯ_2 ; детально оглянути та проаналізувати документи та носії інформації, що отримані в порядку здійснення тимчасового доступу до речей та документів; отримати висновок за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи; витребувати за місцем проходження підозрюваним військової служби відомостей про прийняття ним Військової присяги на вірність Українському народові; скласти обвинувальний акт, реєстр матеріалів кримінального провадження, направити кримінальне провадження в порядку ст. 291 КПК України для затвердження обвинувального акту та направлення кримінального провадження для розгляду в суді.

Враховуючи викладене, слідчий суддя приходить до висновку, що на даний час тримання під вартою ОСОБА_4 є виправданим та клопотання підлягає задоволенню, як обґрунтоване.

Керуючись ст.ст. 176-178, 182-183, 193-197, 199, 309, 392-395 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

Клопотання слідчого задовольнити.

Продовжити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк тримання під вартою до 20.09.2023 включно.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення, а підозрюваним з дня отримання її копії. Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1