УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2023 року

м. Київ

справа № 522/2734/22

провадження № 51-3952ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 15 червня 2023 року щодо останнього,

встановив:

Зі змісту оскарженого судового рішення вбачається, що вироком Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2022 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання у виді обмеження волі з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік з покладенням обов`язків відповідно до ст. 76 цього Кодексу.

Також вирішено долю речових доказів у кримінальному провадженні.

За вироком суду,15 січня 2022 року у денний час ОСОБА_5 через Інтернет додаток служби таксі «Індрайвер» отримав замовлення від ОСОБА_6 для доставки особистих речей. В цей час у ОСОБА_5 з корисливих мотивів виник злочинний намір, направлений на заволодіння чужим майном шляхом обману.

Реалізуючи свій злочинний намір, направлений на заволодіння чужим майном, 15 січня 2022 року приблизно о 15:10, ОСОБА_5 приїхавши на своєму автомобілі марки «MAZDA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , за адресою: м. Одеса, вул. Пішонівська, 22/1, запропонував ОСОБА_6 передати навушники «Air Pods Pro» моделі MWP22 вартістю 6640 грн та чохол від навушників вартістю 150 грн для подальшої доставки їх за адресою: м. Одеса, вул. Сахарова, 3Д.

Не підозрюючи про злочинний намір ОСОБА_7 , ОСОБА_6 передала належні їй навушники «Air Pods Pro» моделі MWP22 вартістю 6 640 гривень та чохол від навушників вартістю 150 гривень для подальшої доставки їх за адресою: АДРЕСА_2 .

Ввівши ОСОБА_6 в оману, ОСОБА_5 , не маючи наміру доставити майно за адресою: АДРЕСА_2 , з місця вчинення кримінального проступку скрився, майном розпорядився на власний розсуд, спричинивши потерпілій матеріальну шкоду у розмірі 6 790 гривень.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 15 червня 2023 року апеляційні скарги захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 , а також обвинуваченого ОСОБА_5 залишено без задоволення, вирок Приморського районного суд м. Одеси від 14 грудня 2022 року - без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погоджуючись з оскарженою ухвалою Одеського апеляційного суду від 15 червня 2023 року, захисник ОСОБА_4 звернувся до суду з касаційною скаргою, яку ухвалою Верховного Суду від 03 липня 2023 року залишено без руху через її невідповідність приписам п. 4 ч. 2 ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), а також вказано, що недоліки касаційної скарги, пов`язані з її змістом, можуть бути усунуті шляхом подання нової касаційної скарги.

На виконання ухвали Верховного Суду від 03 липня 2023 року, захисник ОСОБА_4 подав доповнення до попередньої касаційної скарги, які колегія суддів розглядає як нову касаційну скаргу, з огляду на невідповідність попередньої касаційної скарги вимогам п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК.

У новій касаційній скарзі захисник просить ухвалу Одеського апеляційного суду від 15 червня 2023 року скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

В обґрунтування своїх вимог зазначає про недотримання судом апеляційної інстанції приписів ч. 3 ст. 404 КПК щодо вирішення клопотання сторони захисту про повторне дослідження доказів у кримінальному провадженні. Зокрема стверджує, що апеляційний суд повторно не дослідив показання засудженого, потерпілої та двох свідків, чим допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Також у змісті касаційної скарги наведені твердження щодо застосування до засудженого недозволених методів.

Мотиви Суду

Перевіривши касаційну скаргу захисника та долучену до неї копію судового рішення, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

З огляду на наведене положення процесуального закону суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповнота судового розгляду, перевірка доказів на предмет їх належності та достовірності не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку. Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд керується фактичними обставинами, встановленими місцевим та апеляційним судами, і перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин.

Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги (ч. 1 ст. 404 КПК).

Згідно з положеннями ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, за наслідками перегляду в межах і в порядку, визначених приписами статей 404, 405 КПК, крім іншого, мають бути зазначені узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, наводяться мотиви, що спростовують її доводи.

Зазначені вимоги кримінального процесуального закону апеляційним судом дотримані.

Доводи захисника про недотримання апеляційним судом положень ч. 3 ст. 404 КПК є безпідставними.

Лише в тій ситуації, коли суд апеляційної інстанції вбачає, що доводи в апеляційній скарзі сторони захисту щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження виглядають обґрунтованими та потребують перевірки, він таку перевірку здійснює шляхом повторного дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, із дотриманням вимог ст. 404 КПК.

За приписами ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Уцьому випадку таких обставин апеляційний суд не встановив, повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. При апеляційному перегляді у суду не виникає обов`язку досліджувати докази з дотриманням засади безпосередності, якщо він на відміну від суду першої інстанції, по іншому не тлумачить докази, досліджені в суді першої інстанції.

Як убачається з оскарженого судового рішення, апеляційний суд за наслідками судового розгляду погодився з оцінкою доказів судом першої інстанції, а тому підстав для безпосереднього дослідження доказів у нього не було.

У частині 2 ст. 23 КПК зазначено, що не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах та документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду. Але якщо суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а апеляційний суд погодився з ними, останній не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції. Розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося в місцевому суді, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України. Незгода сторони захисту з оцінкою показань свідків та письмових доказів у справі не є підставою для повторного дослідження цих доказів.

З відомостей, які містяться у Єдиному державному реєстрі судових рішень, вбачається, що ухвалою Одеського апеляційного суду від 15 червня 2023 року клопотання захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 , про повторне дослідження усіх письмових доказів у кримінальному провадженні №0000044, під час розгляду апеляційних скарг захисника ОСОБА_4 та обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Приморського районного суд м. Одеси від 14 грудня 2022 року розглянуто, проте у його задоволенні відмовлено.

Мотивуючи своє рішення, суд констатував, що під час апеляційного розгляду захисник не навів конкретних обставин, які б свідчили про неповноту дослідження судом письмових доказів, або що усі письмові докази були досліджені судом з порушеннями та зазначив, що незгода сторони кримінального провадження з висновками, зробленими на підставі дослідженого доказу, не може бути безумовною підставою для його дослідження за відсутності обставин, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК.

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду, а розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилось у місцевому суді, оскільки це суперечить основним засадам кримінального провадження, про що суд апеляційної інстанції і зазначив.

Відмова в задоволенні клопотання щодо повторного дослідження доказів у цьому провадженні свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність обґрунтованих підстав щодо необхідності таких дій, з чого вбачається, що відповідні доводи захисника про недотримання судом апеляційної інстанції приписів ч. 3 ст. 404 КПК не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону.

Твердження захисника в касаційній скарзі щодо застосування до засудженого недозволених методів є формальним та не містить жодного обґрунтування в їх підтвердження.

Відповідно до приписів ст. 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», рішення Європейського суду з прав людини є обов`язковими для виконання Україною. Зазначені норми знайшли своє втілення в частині 5 ст. 9 КПК де визначено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахування практики Європейського суду з прав людини.

Виходячи із положень ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), за обставин, коли особа висуває небезпідставну скаргу на жорстоке поводження з нею, а саме застосування недозволених методів під час проведення слідства та дізнання, у поєднанні із загальним обов`язком держави за статтею 1 Конвенції, слід провести ефективне офіційне розслідування. Як визначив Європейський суд з прав людини у справі «Вергельський проти України» (п. 97 рішення від 12 березня 2009 року) та у справі «Яременко проти України» (п. 57 рішення від 12 червня 2008 року), в тих справах, коли особа висуває небезпідставну скаргу про те, що вона була піддана поганому поводженню зі сторони суб`єктів владних повноважень в порушення ст. 3 Конвенції, це положення, якщо його тлумачити у світлі загального обов`язку держави відповідно до ст. 1 Конвенції, вимагає за своїм змістом, щоб було проведено ефективне офіційне розслідування.

Верховний Суд, зокрема, у постановах від 29 жовтня 2019 року (справа № 515/2020/16-к, провадження № 51-2904км18), від 01 грудня 2021 року (справа № 303/6992/19, провадження № 51-4833км20), від 02 грудня 2021 року (справа № 480/100/17, провадження № 51-8346км18) неодноразово зазначав, що для того, щоб у компетентних органів виник обов`язок провести розслідування за заявою про застосування методів, які порушують ст. 3 Конвенції, така заява має бути своєчасною і небезпідставною, тобто містити у своєму змісті конкретні обставини такого поводження і мати певне підтвердження цим обставинам або інформацію, яка дає можливість перевірити, чи має заява певні підстави. Хоча доведення обґрунтованості заяви про погане поводження не може покладати на заявника надмірний тягар доведення, однак якщо вона не є своєчасною і за відсутності інформації, яка дає можливість її перевірити, заява про погане поводження не може бути визнана небезпідставною і не створює обов`язку проведення розслідування такої заяви.

Доводи захисника не можна вважати обґрунтованими, оскільки в касаційній скарзі не йдеться про здійснення дій чи звернень за захистом своїх прав до уповноважених органів з приводу застосованого, за твердженнями сторони захисту, протиправного впливу. Твердження захисника не відповідають критеріям своєчасної і небезпідставної заяви в контексті приписів ст. 3 Конвенції.

Колегія суддів доходить висновку, що з долученої копії оскарженої ухвали суду апеляційної інстанції не вбачається порушень цим судом вимог закону, передбачених статтями 404, 405 та 419 КПК, під час перегляду вироку місцевого суду він цих положень дотримався, дав належну оцінку доводам, викладеним у апеляційних скаргах захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 , а також обвинуваченого ОСОБА_5 , та із зазначенням належних мотивів постановленого рішення залишив вирок суду першої інстанції без змін, де навів переконливі відповіді на всі доводи сторони захисту.

В частині оцінки дотримання судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 КПК, колегія суддів також враховує, що приписи пункту 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які зобов`язують суд обґрунтовувати своє рішення, не можна тлумачити як такі, що вимагають детальної відповіді на кожен аргумент, а питання про те, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання належного обґрунтування може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У цьому кримінальному провадженні відповідні стандарти вмотивування судового рішення судом апеляційної інстанції дотримано.

Здійснивши перегляд в межах, визначених ст. 404 КПК, і в порядку, встановленому ст. 405 цього Кодексу, свій висновок апеляційний суд зробив на підставі аналізу та належної правової оцінки дотримання місцевим судом правил, встановлених статтями 23, 86, 94 вказаного Кодексу, дійшов обґрунтованого висновку про повноту, всебічність та об`єктивність дослідження обставин кримінального провадження місцевим судом.

В апеляційних скаргах сторони захисту, відповідно до змісту оскарженого судового рішення, зазначалось про те, що: у судовому провадженні стороною обвинувачення не доведена вина ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення; допит потерпілої було проведено з порушенням положень КПК, оскільки проведено у режимі відеоконференції за допомогою непередбачених цим Кодексом засобів; до показань свідка ОСОБА_8 необхідно ставитися критично, оскільки вона є зацікавленою особою; показання свідка ОСОБА_9 є суперечливими та не узгоджуються з матеріалами справи. Крім того, під час апеляційного розгляду захисник просив повторно дослідити усі письмові докази.

Про невірно відображений зміст оскарженого судового рішення в частині викладення доводів апеляційних скарг в касаційній скарзі не йдеться.

Відповідаючи на доводи апеляційних скарг, суд констатував, що вони фактично дублюють доводи, що зазначалися стороною захисту під час розгляду провадження в суді першої інстанції і яким суд дав відповідну оцінку.

Як убачається зі змісту доданої до касаційної скарги ухвали Одеського апеляційного суду від 15 червня 2023 року, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК, зроблено на підставі з`ясування обставин, що належать до предмета доказування, які підтверджено дослідженими у судовому засіданні доказами, оціненими відповідно до правил ст. 94 КПК, та з дотриманням вимог цього Кодексу.

Так, винуватість засудженого ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального проступку була встановлена на підставі належних, допустимих та достовірних доказів, безпосередньо досліджених судом першої інстанції, зокрема: показань обвинуваченого ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , а також інших письмових доказів та документів: протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 19 січня 2022 року, протоколів пред`явлення особи для впізнання від 26 січня 2022 року та від 31 січня 2022 року, протоколу огляду предмета від 26 січня 2022 року.

Апеляційний суд звернув увагу на те, що потерпіла ОСОБА_6 у судовому засіданні чітко вказувала, що обвинувачений саме та особа, якій вона передала навушники. При цьому, зазначене підтверджується показаннями свідка-очевидця ОСОБА_10 , який, будучи допитаним у судовому засіданні суду першої інстанції, розповів про обставини безпосереднього спостереження ним у січні 2022 року, коли він працював двірником на вул. Пішонівській в м. Одесі. Пам`ятає, що бачив, як до одного з будинків, біля яких він працював, під`їхало таксі червоного кольору, і дівчина передала водію таксі якийсь предмет. Що було в руках дівчини, він не знав. Обвинуваченого ОСОБА_5 запам`ятав, так як той проїжджав біля нього.

Свідок ОСОБА_8 , при допиті у судовому засіданні суду першої інстанції, пояснила, що 15 січня 2022 року за домовленістю із ОСОБА_6 викликала на її адресу таксі, так як потерпіла мала передати їй навушники. Під час розмови, таксист повідомив відомості про назву, колір та державний номер автомобіля, запитав про кількість пасажирів, позаяк у нього 2-х дверний автомобіль, а ОСОБА_8 повідомила, що буде передаватись товар, а саме - навушники. Через деякий час ОСОБА_6 написала їй повідомлення, що передала подарунок. Відповідно до додатку водій почав рух з місця прийому замовлення, проте, не передавши ОСОБА_8 навушники, через 15 хвилин вказав, що замовлення виконано. Після чого, водій заблокував її та ОСОБА_6 , не відповідав на повідомлення.

Суд апеляційної інстанції не встановив суперечливості між показаннями вищевказаних свідків або неузгодженості їх з матеріалами кримінального провадження. Проявів упередженості щодо обвинуваченого з боку органів досудового розслідування, а саме створення фіктивних доказів, як убачається зі змісту оскарженого судового рішення, апеляційним судом також не виявлено.

Крім того, суд апеляційної інстанції перевірив доводи апеляційних скарг, які стосувалися оцінки показань потерпілої на предмет їх допустимості через недотримання приписів КПК, оскільки, за доводами сторони захисту, цей допит проведено у режимі відеоконференції за допомогою засобів, не передбачених КПК, та дійшов висновку про їх безпідставність. Зокрема зазначив, що саме по собі проведення процесуальних дій у режимі відеоконференції під час судового провадження не суперечить вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, нормам національного законодавства (ст. 336 КПК), та є прийнятною формою участі в судовому розгляді, яке не свідчить про порушення принципів його справедливості і публічності.

Свій висновок суд апеляційної інстанції зробив спираючись, серед іншого, на положення, відображені в рішенні Ради суддів України № 9, та з урахуванням введеного в Україні воєнного стану й визначеними Законом України «Про правовий режим воєнного стану» особливостями діяльності судів в умовах воєнного стану.

З матеріалів справи апеляційним судом встановлено, що в місцевому суді допит потерпілої дійсно було проведено в режимі відеоконференції, однак обставини, за яких потерпіла брала участь дистанційно у судовому засіданні жодним чином не ставили захист у невигідне положення в порівнянні з іншими учасниками судового розгляду і це не спричинило порушення права на справедливий суд. Разом із тим, за змістом ухвали, дані технічного запису свідчать, що допит потерпілої ОСОБА_6 у судовому засіданні відбувся з дотриманням вимог ст. 353 КПК. Крім того, допит потерпілої проходив під контролем суду, а сторона захисту не була позбавлена можливості скористатися як правом ставити питання потерпілій, так і висловлювати свій протест з метою зняти питання до потерпілої, а також правом на її перехресний допит.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження, як зазначив апеляційний суд, встановлено, що допит потерпілої у режимі відеоконференції не вплинув на ефективність участі сторони захисту у судовому процесі і жодним чином не перешкодив реалізувати обвинуваченому свої права, у тому числі право на допит потерпілої.

Таким чином, зі змісту оскарженої ухвали апеляційного суду не вбачається недотримання приписів ст. 404 КПК, а отже доводи касаційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Доводи сторони захисту, де захисник відстоює власну версію подій на підставі особистої оцінки доказів на предмет їх достовірності, відмінної від тієї, що надана судами попередніх інстанцій, не можуть бути предметом касаційного розгляду за приписами ст. 433 КПК.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає безумовних підстав для скасування чи зміни оскарженого судового рішення з мотивів, зазначених у касаційній скарзі захисника, та вважає, що у відкритті провадження за його касаційною скаргою необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргоюзахисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 15 червня 2023 року щодо останнього.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3