Справа № 309/4900/22
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

01.08.2023 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі :

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участі секретарки судових засідань ОСОБА_4 ,

та учасників судового провадження : прокурорки ОСОБА_5 та

захисниці обвинуваченого ОСОБА_6 адвокатки ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 11-кп/4806/178/23 за апеляційною скаргою, яку подала адвокатка ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И В:

Вироком Хустського районного суду Закарпатської області від 13 лютого 2023 року,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, непрацюючий, неодружений, без освіти, раніше неодноразово судимий і, зокрема вироком Козельщинського районного суду Полтавської області від 13.07.2021 за ч. 2 ст. 185 КК України із призначенням покарання у виді арешту строком на 6 місяців,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років без конфіскації майна.

Строк відбування обвинуваченим ОСОБА_6 покарання визначено рахувати з моменту його фактичного затримання у порядку, передбаченому ст. 208 КПК України, з 15 жовтня 2022 року.

Обраний відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишено без змін до вступу вироку в законну силу.

Речові докази: автомобіль марки «ВАЗ-2107», д. н. з. НОМЕР_1 , який знаходиться у власності ОСОБА_8 та переданий йому на відповідальне зберігання, - залишено за належністю.

Ухвалено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь держави витрати за проведення транспортно-товарознавчої експертизи № СЕ-19/107-22/9044-АВ від 28.10.2022 у розмірі 1321,46 грн.

Згідно вироку, ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

15 жовтня 2022 року о 13 годині 25 хвилин ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, маючи намір на повторне незаконне заволодіння транспортним засобом, знаходячись біля магазину «Амбар», який розташований по вул. Центральній у с. Сокирниця Хустського району Закарпатської області, виявивши відсутність у автомобілі марки «ВАЗ-2107», д. н. з. НОМЕР_1 , власника ОСОБА_8 , який у той час зайшов до приміщення магазину, залишивши автомобіль на деякий час відчиненим, без нагляду, зі вставленим у замку запалювання ключем, усвідомлюючи протиправність, караність та суспільну небезпечність своїх дій, не маючи відповідного дозволу на володіння чи користування вказаним автомобілем, умисно, незаконно через відчинені дверцята проник до салону, і наявним у замку запалювання ключем запустив двигун та поїхав із місця знаходження автомобіля, таким чином незаконно заволодівши транспортним засобом, ринкова вартість якого відповідно до висновку товарознавчої експертизи № СЕ-19/07-22/9044-АВ від 28.10.2022 становить 43131,00 грн.

Таким чином, своїми умисними діями обвинувачений ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 289 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно.

В апеляційній скарзі захисниця обвинуваченого ОСОБА_6 адвокатка ОСОБА_7 , не оспорюючи висновків суду першої інстанції щодо фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення та доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_6 , вказує на те, що вирок у частині призначеного покарання є незаконним внаслідок суворості. Вважає, що в суду першої інстанції були підстави для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням. Посилається на те, що суд першої інстанції не дав належної оцінки тим фактам, що обвинувачений ОСОБА_6 задовільно характеризується за місцем проживання, проживає із цивільною дружиною, має на утриманні 6 неповнолітніх дітей, на обліку у психлікарні не перебуває, щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, матеріальна та моральна шкода його діями потерпілому не завдана. Стверджує, що звільнення обвинуваченого від відбування покарання з іспитовим строком було б достатнім для виправлення та попередження вчинення обвинуваченим нових злочинів. Просить вирок суду першої інстанції у частині призначення покарання змінити, призначити обвинуваченому за ч. 2 ст. 289 КК України ОСОБА_6 покарання, яке буде співрозмірним його діянням та особі, від відбування якого звільнити з іспитовим строком.

Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, про основні доводи апеляційної скарги, пояснення: захисниці обвинуваченого ОСОБА_6 адвокатки ОСОБА_7 , яка підтримала апеляційну скаргу; прокурорки ОСОБА_5 , яка заперечила щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши зібрані у кримінальному провадженні докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Апеляційна скарга розглядається за відсутності обвинуваченого ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_8 , неявка яких, з огляду на положення ч. 4 ст. 405 КПК України, не перешкоджає її розгляду. Приймаючи рішення про розгляд апеляційної скарги за відсутності вищевказаних осіб, береться до уваги те, що: обвинувачений ОСОБА_6 та потерпілий ОСОБА_8 належним чином повідомлені про час та місце розгляду кримінального провадження; повідомлення про час та місце розгляду апеляційної скарги обвинуваченому та потерпілому направлено відповідно до вимог закону, що свідчить про те, що апеляційним судом здійснено всіх можливих заходів щодо повідомлення потерпілих про час та місце апеляційного розгляду; заяв (клопотань) про відкладення розгляду справи на інший термін від обвинуваченого та потерпілого не надходило; в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення становища обвинуваченого і апеляційним судом не приймалось рішення про обов`язковість розгляду справи за участі обвинуваченого; відповідно до ст. 28 КПК України кримінальне провадження повинно бути розглянуте і процесуальні рішення повинні бути прийняті у розумні строки; прокурорка та захисник, які брали участь під час апеляційного розгляду не заперечували щодо проведення судового засідання без участі обвинуваченого та потерпілого.

Висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_6 у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому повторно, сторонами кримінального провадження не оспорюється, а тому апеляційним судом, з огляду на положення ст. 404 КПК України, не перевіряється і визнається таким, що відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на вимогах кримінального та кримінального процесуального законів, а також наявних у матеріалах справи доказах.

Дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів також враховує те, що під час розгляду кримінального провадження суд першої інстанції, врахувавши думку учасників судового розгляду, при цьому, роз`яснивши їм права та обов`язки, а також положення ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, та обмежив вивчення фактичних обставин справи допитом обвинуваченого, дослідженням даних, що характеризують особу обвинуваченого.

Тому, відповідно до положень ст. 404 КПК України вирок переглядається у межах доводів апеляційної скарги щодо суворості призначеного покарання.

Доводи апеляційної скарги про те, що обвинуваченому ОСОБА_6 призначено занадто суворе покарання, колегія суддів відхиляє з таких підстав. При оцінці цих доводів колегія суддів бере до уваги приписи таких норм матеріального права.

Так, згідно із загальними засадами призначення покарання, визначеними статтею 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», увагу суддів звернуто на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку, і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо дотримуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Згідно п. 2 вказаної Постанови, усі питання пов`язані із призначенням покарання, мають бути належним чином мотивовані у вироку.

Поняття судової дискреції (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання вимоги вказаних вище статтей кримінального кодексу були дотримані, оскільки при призначенні покарання судом першої інстанції у достатній мірі враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, пом`якшуючі та обтяжуючі йому покарання обставини.

Так, з вироку вбачається, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання судом першої інстанції взято до уваги, що передбачене ч. 2 ст. 289 КК України кримінальне правопорушення, відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до тяжких злочинів; дані про особу обвинуваченого раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, у тому числі за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 КК України, неодружений, непрацюючий, за місцем проживання характеризується посередньо; обставини, що пом`якшують покарання визнання вини, щире каяття та відсутність претензій з боку потерпілого; обставину, що обтяжує покарання вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

Тому колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 обґрунтовано призначено за ч. 2 ст. 289 КК України покарання в межах санкції цієї статті, а саме у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років без конфіскації майна, яке є мінімальним відповідно до санкції цієї частини статті.

Разом із тим, суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги те, що ОСОБА_6 засуджений згідно вироку Козельшинського районного суду Полтавської області від 13.07.2021 за ч. 2 ст. 185 КК України із призначенням покарання у виді арешту на строк 6 місяців, однак на шлях виправлення не став, а вчинив нове кримінальне правопорушення проти безпеки руху та експлуатації транспорту.

Призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання колегія суддів вважає таким, що відповідає як характеру та ступеню вчиненого ОСОБА_6 кримінально-карного діяння, так і особі обвинуваченого, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами, сприятиме досягненню основної мети виховання обвинуваченого у дусі додержання законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для пом`якшення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, у тому числі й із застосуванням положень ст. ст. 69, 75, 76 КК України.

Тому, доводи апеляційної скарги про можливість застосування щодо обвинуваченого положень ст. 75 КК України та звільнення від відбування покарання з іспитовим строком, апеляційний суд відхиляє.

Посилання сторони захисту на те, що обвинувачений ОСОБА_6 задовільно характеризується за місцем проживання, проживає із цивільною дружиною, має на утриманні 6 неповнолітніх дітей, на обліку у психлікарні не перебуває, щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, матеріальна та моральна шкода його діями потерпілому не завдана, - апеляційний суд із урахуванням наведеного вище відхиляє як такі, що не дають підстав для застосування положень ст. 75 КК України та звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням. При цьому апеляційний суд бере до уваги те, що відповідно до довідки (а. с. 85) до складу сім`ї обвинуваченого ОСОБА_6 входить лише його бабуся, що інших доказів у підтвердження перебування на утриманні обвинуваченого інших осіб, у тому числі неповнолітніх дітей матеріали справи не містять.

Тому, доводи апеляційної скарги про те, що звільнення обвинуваченого від відбування покарання з іспитовим строком було б достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, - апеляційний суд відхиляє як такі, що не знаходять свого підтвердження та спростовуються наведеним вище.

При цьому, апеляційний суд вважає, що призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 покарання не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», а отже і відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи.

При цьому, в апеляційній скарзі не вказується й апеляційним судом не встановлено обставин чи підстав, які давали б можливість для призначення обвинуваченому ОСОБА_6 більш м`якого покарання, ніж призначене йому судом першої інстанції, чи слугували б підставами для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Разом із тим, істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на законність та обґрунтованість ухваленого у кримінальному провадженні судового рішення (вироку), та які б слугували безумовною підставою для його зміни чи скасування, у тому числі й із призначенням нового судового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції, апеляційним судом не встановлено.

Тому, апеляційна скарга, доводи якої є безпідставними та необґрунтованими, задоволенню не підлягає, а вирок як законний та обґрунтований підлягає залишенню без зміни.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу, яку подала адвокатка ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , залишити без задоволення.

Вирок Хустського районного суду Закарпатської області від 13 лютого 2023 року щодо обвинуваченого за ч. 2 ст. 289 КК України ОСОБА_6 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців із дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_6 , який тримається під вартою, - у той самий строк із моменту вручення йому копії даної ухвали.

Судді: