Справа №463/3470/23
Провадження №1-кс/463/3045/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2023 року Личаківський районний суд м. Львова

Слідчий суддя ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши клопотання представника Львівської міської ради ОСОБА_3 про скасування арешту майна -

ВСТАНОВИВ:

Представник Львівської міської ради як власника майна звернувся до слідчого судді із клопотанням про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 13.04.2017 на нерухоме майно, а саме приміщення загальною площею 38,9 кв.м., яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 31.

Клопотання мотивує тим, що ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова на вказане майно було накладено арешт. Постановою Львівського апеляційного суду від 31 серпня 2020 року апеляційні скарги Львівської міської ради та прокуратури Львівської області були задоволені, а рішення Личаківського районного суду міста Львова від 04.02.2019 року скасовано та ухвалене нове про задоволення позову. Витребувано на користь Львівської міської ради вказане вище нежитлове приміщення. На даний час неправомірно відчужене приміщення повернуто законному власнику, а відтак пропала необхідність у вказаному арешту

В судове засідання представник позивача не прибув з невідомих для суду причин, хоча повідомлявся про час та місце розгляду вказаного клопотання належним чином. Однак від нього на адресу суду надійшла заява, в якій він просить слухати справу без його участі. Просить клопотання задоволити.

Слідчий в судове засідання не з`явився, хоча про дату, місце та час розгляду скарги повідомлявся належним чином. Його неявка не перешкоджає розгляду клопотання.

Вивчивши клопотання, вважаю, що таке підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності до ч.1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

В судовому засіданні встановлено, що ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 13.04.2017 було накладено арешт на нерухоме майно, а саме приміщення загальною площею 38,9 кв.м., яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 31.

Постановою Львівського апеляційного суду від 31 серпня 2020 року апеляційні скарги Львівської міської ради та прокуратури Львівської області були задоволені, а рішення Личаківського районного суду міста Львова від 04.02.2019 року скасовано та ухвалене нове про задоволення позову. Витребувано на користь Львівської міської ради вказане вище нежитлове приміщення

За змістом частини 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно п.7 ч.2 ст. 131 КПК України арешт майна являється заходом забезпечення кримінального провадження, який у відповідності до вимог ч. 1 ст. 132 КПК України застосовується на підставі ухвали слідчого судді.

За правилами п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Накладаючи арешт на вище перелічене майно слідчий суддя виходив з того, що вказане майно може мати доказове значення у даному кримінальному проваджені.

Частиною 1 ст. 174 КПК України передбачено, що арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Крім того, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах "Іммобіліаре Саффі проти Італії" [ВП], заява N 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та "Вістіньш і Перепьолкінс проти Латвії" [ВП], заява N 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

Суд також наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).

Крім того Суд нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Зрештою, Суд зауважив, що арешт активів під час кримінального провадження це, в принципі, захід, який є тимчасовим обмеженням їх використання та не передбачає передачі права власності. Ця аргументація призвела до того, що Суд розглядає арешт як міру контролю за використанням майна (див., із відповідними змінами, вищезазначене рішення «Forminster Enterprises Limited проти Чехії» (Forminster Enterprises Limited v. the Czech Republic), заява № 38238/04, рішення від 9 жовтня 2008 року, пункт 63, та «Iordachescu проти Румунії» (Iordachescu v. Romania) (ухв.) заява № 32889/09, пункти 37 та 38, рішення від 23 травня 2017 року.

У справі «CREDIT EUROPE LEASING IFN S. A. v. Romania» (заява № 38072/11, рішення від 21.07.2020) ЄСПЛ визнав порушення державною вимог статті 1 Першого протоколу до Конвенції в тому числі через тривалість арешту активів, який був накладений в межах кримінального провадження. Суд підсумував, що у цій справі не було досягнуто справедливого балансу між загальним інтересом суспільства та інтересами компанії-заявника, оскільки на останню було покладено надмірний тягар.

Повертаючись до обставин справи яка розглядається слідчий суддя погоджується з доводами заявника про покладення на нього непомірного тягаря і відсутність справедливого балансу між його інтересами та інтересами кримінального провадження.

Таким чином, окрім необґрунтованості, в подальшому застосуванні арешту майна відпала потреба, що додатково підтверджує необхідність задоволення клопотання представника ЛМР ОСОБА_3 .

Керуючись ст.ст. 170, 174, 237, 303, 306, 307, 309, 372, 376 КПК України, слідчий суддя,

УХВАЛИВ:

Клопотання представника Львівської міської ради ОСОБА_3 про скасування арешту майна задовольнити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 13.04.2017 на нерухоме майно, а саме приміщення загальною площею 38,9 кв.м., яке розташоване за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 31

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1