490/2236/23 24.05.2023
н/п 1-кп/490/601/2023
Центральний районний суд міста Миколаєва
Справа № 490/2236/23
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року місто Миколаїв

Центральний районний суд міста Миколаєва у складі судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду угоду про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000357 від 26.07.2022, стосовно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Рокитне Рокитнівського р-ну Рівненської обл., громадянина України, не одруженого, раніше не судимого, з неповною вищою освітою, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця строкової військової служби, проходить військову службу на посаді стрільця відділення охорони взводу охорони НОМЕР_4 роти охорони військової частини НОМЕР_1 у військовому званні «солдат»,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 413 Кримінального кодексу України,

за участю: прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника - адвоката ОСОБА_5 ,

встановив:

ОСОБА_3 07.10.2020 призвано на строкову військову службу ІНФОРМАЦІЯ_2 та направлено для її проходження до військової частини НОМЕР_2 .

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 08.10.2020 № 222 ОСОБА_3 призначено на посаду курсанта військової частини НОМЕР_2 , зараховано до списків особового складу частини, поставлено на всі види забезпечення.

Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 12.11.2020 № 325 ОСОБА_3 призначено на посаду стрільця відділення охорони взводу охорони НОМЕР_4 роти охорони військової частини НОМЕР_1 , зараховано до списків особового складу, поставлено на всі види забезпечення.

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», початком проходження військової служби для громадян, призваних на строкову військову службу, є день відправлення у військову частину з обласного збірного пункту.

З 07.10.2020, тобто з моменту відправлення ОСОБА_3 у військову частину НОМЕР_2 з обласного збірного пункту, він набув статусу військовослужбовця - особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня розпочав виконання військового обов`язку - проходження військової служби.

Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Згідно ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Статтею 1 Закону України «Про оборону України» надається визначення терміну воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

З моменту видання Президентом України Указу «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 на території України почав діяти воєнний стан, який триває дотепер.

Згідно п.п. 1-3 ч. 4 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять); на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби; поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Про запроваджений в країні воєнний стан та порядок проходження військової служби ОСОБА_3 достеменно було відомо і до часу втрати ввірених йому для службового користування стрілецької зброї та бойових припасів останній дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього завдання.

Згідно положень ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі. Військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів.

Відповідно до ст. 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (далі - Статуту), необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців певні обов`язки, зокрема, знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно.

Згідно ст. 16 Статуту, кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.

Проходячи військову службу, солдат ОСОБА_3 , відповідно до вимог ст.ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст.ст. 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 2-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, повинен був свято і беззаперечно дотримуватися Конституції України і законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, берегти військову честь і поважати гідність інших людей, не допускати негідних вчинків, виконувати свої службові обов`язки, які визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою та дотримуватися вимог статутів Збройних Сил України.

Згідно з положеннями ст.ст. 1, 3, 7 Закону України «Про правовий режим майна в Збройних Силах України» від 21.09.1999 № 1075-XIV військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать, зокрема, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, технічне майно, майно зв`язку тощо. З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною воно набуває статусу військового майна. Особи, винні у порушенні вимог цього Закону, притягаються до відповідальності згідно із законом.

Пунктом 13 «Положення про порядок обліку, збереження, списання і використання майна військового майна у Збройних Силах України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.08.2000 № 1225, визначено, що військове майно зберігається з дотриманням вимог, передбачених документацією заводів-виробників. Умови зберігання цього майна повинні забезпечувати збереження його належного якісного (технічного) стану, виключати можливість втрати.

Згідно з вимогами Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03.10.2019 № 160-IX, встановлено, що військовослужбовці зобов`язані бережливо ставитися до довірених їм озброєння, техніки та іншого військового майна, вживати заходів до запобігання шкоди. Особи, які посягають на державну власність, недбало ставляться до озброєння, техніки та іншого військового майна, притягаються до матеріальної відповідальності. Притягнення до матеріальної відповідальності не звільняє від дисциплінарної, цивільно-правової, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

ОСОБА_3 25.02.2022 приблизно о 04:00 отримав автомат АКС-74 № НОМЕР_3 та 120 набоїв до нього, про що зроблено відмітку в книзі видачі зброї та боєприпасів НОМЕР_4 роти охорони військової частини НОМЕР_1 .

26.02.2022 близько 08:00, більш точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, солдат ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем строкової військової служби та проходячи військову службу на посаді стрільця відділення охорони взводу охорони НОМЕР_4 роти охорони військової частини НОМЕР_1 , в порушення вимог ст.ст. 2, 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст.ст. 1, 3, 7 Закону України «Про правовий режим майна в Збройних Силах України», п. 13 «Положення про порядок обліку, збереження, списання і використання майна військового майна у Збройних Силах України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.08.2000 № 1225, діючи із кримінальною протиправною недбалістю, в умовах воєнного стану, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , внаслідок порушення правил зберігання, втратив ввірені для службового користування зброю та бойові припаси, а саме автомат АК-74 № НОМЕР_3 та 120 набоїв до нього, чим спричинив шкоду державі в особі військової частини НОМЕР_1 у розмірі 3631,38 грн.

Таким чином, своїми протиправними діями ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 413 КК України, а саме: втрата ввірених для службового користування зброї, бойових припасів внаслідок порушення правил їх зберігання, вчинена в умовах воєнного стану.

Між ОСОБА_3 , за участю захисника - адвоката ОСОБА_5 , та прокурором ОСОБА_4 24.02.2023 було укладено угоду про визнання винуватості.

За змістом вказаної угоди, ОСОБА_3 під час досудового розслідування беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 413 КК України, щиро розкаявся, не оспорює фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення.

Сторонами угоди узгоджено ОСОБА_3 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 413 КК України, із застосуванням приписів ст. 69 КК України, у виді штрафу в розмірі 1 400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 23 800,00 грн.

Прокурор просив затвердити угоду.

Представник потерпілої особи, відповідно до ч. 4 ст. 469 КПК України, надав письмову згоду прокурору на укладання угоди про визнання винуватості. У подальшому надав заяву про розгляд кримінального провадження у його відсутність; просив угоду затвердити та призначити покарання узгоджене сторонами угоди.

ОСОБА_3 вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 413 КК України, визнав повністю та беззастережно, просив суд про затвердження угоди; зазначив, що цілком розуміє вимоги угоди, його рішення є добровільним та не прийнято під примусом чи обіцянок.

Захисник - адвокат ОСОБА_5 зазначив, що ОСОБА_3 повністю розуміє вимоги угоди та наслідки, угода відповідає вимогам КПК і може бути затверджена.

Розглядаючи питання про затвердження угоди, суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно з ч. 4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів.

Правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 413 КК України є нетяжким злочином, отже угоду про визнання винуватості може бути укладено.

Суд з`ясував обставини, що дозволяють впевнитися в тому, що ОСОБА_3 усвідомлює характер обвинувачення та вид покарання, яке буде до нього застосовано.

Суд установив, що ОСОБА_3 цілком розуміє положення ст. 474 КПК України. Укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді. Умови угоди не суперечать вимогам Кримінального процесуального кодексу України та Кримінального кодексу України, інтересам суспільства, а кримінальне провадження свідчить про наявність фактичних підстав для визнання винуватості.

ОСОБА_3 розуміє узгоджене покарання за вчинення кримінального правопорушення та погоджується на його призначення.

Згідно зі ст. 65 КК України, у випадку затвердження вироком угоди про визнання винуватості, суд призначає покарання, узгоджене сторонами угоди.

Ураховуючи вищевикладене, за наслідками розгляду угоди в підготовчому судовому засіданні, а також з урахуванням даних про особу ОСОБА_3 , який раніше не судимий, має неповну вищу освіту, проходить військову службу, за місцем проходження військової служби характеризується позитивно, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, враховуючи наявність обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, - з`явлення із зізнанням, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданої шкоди, відсутності обставин, що обтяжують покарання, з дотриманням принципу індивідуалізації покарання, суд дійшов до висновку про наявність підстав для затвердження угоди про визнання винуватості, та призначення ОСОБА_3 узгодженої сторонами міри покарання, із застосуванням приписів ст. 69 КК України, а саме перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч. 3 ст. 413 КК України, у виді штрафу, яка є достатньою для виправлення та перевиховання і відповідає загальним засадам призначення покарання.

Цивільний позов у справі не заявлено; процесуальних витрат та речових доказів у справі немає.

Запобіжний захід до ОСОБА_3 не застосовано.

Керуючись ст. ст. 69, 75, 76, ч. 3 ст. 413 КК України, ст. ст. 314, ст.ст. 373 - 374, 376, 474, 475 КПК України, суд

ухвалив:

- затвердити угоду про визнання винуватості від 24.02.2023, укладену між прокурором Миколаївської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону ОСОБА_4 та підозрюваним ОСОБА_3 , за участю захисника - адвоката ОСОБА_5 , у кримінальному провадженні № 0000357;

- визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 413 КК України, та призначити узгоджене сторонами угоди покарання із застосуванням приписів ст. 69 КК України у виді штрафу розміром 1 400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 23 800,00 грн. (двадцять три тисячі вісімсот грн. 00 коп.).

Запобіжний захід до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не застосовано.

Роз`яснити сторонам угоди, що у разі невиконання угоди про визнання винуватості прокурор має право звернутися до суду, який затвердив таку угоду, з клопотанням про скасування вироку. Клопотання про скасування вироку, яким затверджена угода, може бути подано протягом встановлених законом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення відповідного кримінального правопорушення.

Вирок може бути оскаржений до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду на підставі угоди між обвинуваченим і прокурором про визнання винуватості може бути оскаржений з підстав, передбачених ч. 4 ст. 394 КПК України: обвинуваченим (його захисником) виключно з підстав призначення судом покарання суворішого ніж узгоджене сторонами угоди, ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання, невиконання судом вимог, встановлених частинами 4, 6, 7 ст. 474 КПК України, у тому числі не роз`яснення йому наслідків укладення угоди; прокурором виключно з підстав: призначення покарання менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди, затвердження судом угоди у провадженні, в якому, згідно з ч. 4ст. 469 КПК України, угода не може бути укладена.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а у разі оскарження, після перегляду справи судом апеляційної інстанції, якщо вирок не буде скасовано.

Копія вироку може бути отримана всіма учасниками судового провадження в Центральному районному суді м. Миколаєва. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1