Справа № 307/1258/18
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.09.2023 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/340/20 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 29.05.2019.

Цим вироком:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, українець, з повною загальною середньою освітою, неодружений, непрацюючий, судимий вироком Тячівського районного суду Закарпатської області від 07.10.2013 за ч. 2, 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 04 (чотири) роки 03 (три) місяці, засуджений:

- за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 05 (п`ять) років.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані з проведенням експертизи в розмірі 1001,1 грн.

Речові докази: змиви з ручки дверей та ключ від гаража, які передані для зберігання до кімнати речових доказів Тячівського ВП ГУ НП в Закарпатській області знищено; мопед марки «Ноnda Diо 35», сірого кольору, 2008 року випуску, ідентифікаційний номер рами НОМЕР_1 , який передано на зберігання володільцю ОСОБА_8 , повернуто останньому.

Згідно вироку ОСОБА_6 визнаний винним у вчинені кримінального правопорушення за таких обставин.

ОСОБА_6 01.04.2018 близько 22 год, знаходячись в АДРЕСА_2 , діючи умисно, таємно, повторно, з метою заволодіння чужим майном, з корисливих спонукань, відчинивши вхідні двері ключем, який був прив`язаний мотузкою до дверей, проник на територію подвір`я будинку АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_8 , де відчинивши ключем, що знаходився в замку гаражне приміщення, проник всередину та незаконно, всупереч волі законного власника ОСОБА_8 , заволодів транспортним засобом - мопедом марки «Ноnda Diо 35», об`єм двигуна 49,9 см3, номер рами НОМЕР_1 , вартістю 7859,5 грн, виштовхавши його за межі подвір`я, поїхав на вказаному мопеді в смт Солотвино, та користувався ним до вилучення його працівниками поліції.

-2-

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 , не оспорюючи доведеність своєї вини у пред`явленому йому обвинуваченні та кваліфікацію дій, просить вирок в частині призначеного покарання змінити, звільнити його від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст. 75, 76 КК України. В обґрунтування апеляційних вимог вказує на те, що судом при визначенні покарання належно не враховано обставини справи, ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, дані про його особу та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Висновок суду про те, що його виправлення можливе тільки в умовах ізоляції від суспільства, вважає помилковим та необґрунтованим, а призначене покарання таким, що не відповідає вимог ст. 50, 65 КК України, внаслідок надмірної суворості. Протягом, як досудового, так і судового слідства, вину у вчиненні злочину визнавав, активно сприяв у встановленні істини, щиро розкаявся, транспортний засіб повернув володільцю та відшкодував заподіяну шкоду. Вказані обставини свідчать про критичну оцінку власних дій та усвідомлення свого вчинку, а тому призначене судом покарання у виді реального позбавлення волі є недоцільним та надто суворим. Його молодий вік, позитивна характеристика по місцю проживання, наявні у справі пом`якшуючі покарання обставини, а також можливий негативний психологічний вплив на його свідомість з боку оточення, давали підстави суду першої інстанції застосувати положень ст. 75, 76 КК України, як до особи, яка критично оцінила свою поведінку і може виправитися і перевиховатися без ізоляції від суспільства.

Судове провадження розглядається за відсутності обвинуваченого, його захисника та потерпілого, неявка яких з урахуванням положень ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджає його розгляду. При цьому, враховується, що вказані особи належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги на вирок суду, а також те, що від них не надходили заяви чи клопотання про відкладення розгляду судового провадження на інший термін та відомості про поважність причин їх неявки.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора про залишення апеляційної скарги без задоволення, а вироку суду без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 задоволенню не підлягає з таких підстав.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією України принципу верховенства права. Тому суду слід неухильно додержуватись вимог про законність, обгрунтованість та вмотивованість вироку і ухвали в кримінальному провадженні.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Цих вимог кримінального процесуального закону у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 дотримано.

Як вбачається, викладені у вироку висновки про винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, а саме: незаконному заволодінні транспортним засобом, вчинене повторно, з проникненням у приміщення, за обставин, зазначених у вироку ґрунтуються на зібраних доказах, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і ніким із учасників кримінального

-3-

провадження не оскаржуються, внаслідок чого ці обставини, як і кваліфікація його діянь за ч. 2 ст. 289 КК України, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Разом з тим, посилання обвинуваченого ОСОБА_6 наведені ним в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції при призначенні йому покарання не дотримано вимог ст. 50, 65 КК України і таке є надмірно суворим, є необгрунтованим.

Зі змісту апеляційної скарги убачається, що обвинувачений фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа Довженко проти України), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Такий висновок узгоджується з позицією, висловленою в постанові Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 51-1985 км 18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к).

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини пом`якшуючи та обтяжуючі покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

За приписами ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

-4-

Як вбачається з вироку суду першої інстанції, покарання ОСОБА_6 за вчинене ним кримінальне правопорушення призначено відповідно до загальних засад призначення покарання, обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, в тому числі з урахуванням характеру та ступеню суспільної небезпечності вчиненого ним кримінального правопорушення, всіх обставин кримінального провадження і даних про його особу. Зокрема, як вбачається з вироку, суд першої інстанції при вирішенні питання про міру покарання обґрунтовано визнав обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 , щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та відшкодування заподіяної шкоди, а також не встановив обставин, що обтяжують його покарання .

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі на строк п`ять років, яке останній має відбути реально, та яке, на думку апеляційного суду, буде цілком достатнім для реальної корекції соціальної поведінки останнього та запобігання продовженню злочинної діяльності.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині призначення ОСОБА_6 покарання в мінімальних межах санкції статті кримінального закону відповідає вимогам, передбаченим ст. 50, 65, 66, 67 КК України і не може бути визнане явно несправедливим внаслідок надмірної суворості.

Що стосується апеляційних вимог обвинуваченого ОСОБА_6 щодо наявності підстав для його звільнення від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, з покладенням обов`язків передбачених ст. 76 КК України, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Бемер проти Німеччини» від 03.10.2002, Європейський Суд з прав людини зазначив, що «виконання вироку, який передбачає позбавлення свободи, призупиняють, якщо можна розраховувати, що вирок служитиме засудженому як попередження, і що він не здійснюватиме нові злочини в майбутньому, навіть без впливу, спричиненого відбуванням покарання. Роблячи такий прогноз, суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою».

При прийнятті рішення колегія суддів враховує, що обвинувачений ОСОБА_6 раніше неодноразово засуджувався за вчинення умисних злочинів, в тому числі за вчинення тяжких корисливих злочинів проти власності, за вчинення яких відбував реальну міру покарання у виді позбавлення волі, судимості які не зняті та не погашені в установленому законом порядку, і знову повторно вчинив умисний корисливий тяжкий злочин проти власності, що свідчить про його відверте небажання ставати на шлях виправлення.

Крім того, з довідки № 12-19042018/21043 складеної 19.04.2018 на вимогу ВІТ ГУ НП в Закарпатської області вбачається, що протягом 2017-2018 щодо ОСОБА_6 були направлені до суду чотири обвинувальні акти, що на переконання колегія суддів свідчить про його стійку злочинну спрямованість, а отже і суспільну небезпечність.

-5-

Вказане у своїй сукупності давало підстави суду першої інстанції прийти до висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_6 неможливе без ізоляції від суспільства, а покарання необхідно призначити у виді позбавлення волі, в межах санкції статті.

З таким висновком погоджується і колегія суддів, оскільки судом першої інстанції при винесенні вироку щодо ОСОБА_6 дотримано вимоги ст. 50, 65 КК України та призначено покарання, яке на думку колегії суддів, відповідає особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, є справедливим, необхідним і достатнім для їх виправлення та попередження нових злочинів, а також співмірним вчиненому протиправному діянню, і не може вважатися явно несправедливим внаслідок суворості.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Викладені в апеляційній скарзі доводи обвинуваченого про критичну оцінку своєї поведінки та можливий негативний вплив з боку оточення, за наведених вище даних про особу обвинуваченого, апеляційний суд відхиляє та визнає такі способом пом`якшення вини та бажанням уникнення покарання.

Апеляційні доводи обвинуваченого про зайву суворість призначеного йому покарання та пов`язане з цим прохання щодо зміни вироку, шляхом призначення йому покарання з урахуванням вимог ст. 75 КК України, на думку колегії суддів - є безпідставними. Згідно даних кримінального провадження та поданої апеляційної скарги, об`єктивно відсутні інші обставини ніж ті, що встановлені судом першої інстанції, які пом`якшують покарання, а твердження обвинуваченого щодо неналежного їх врахування повністю спростовуються висновками суду зазначеними в оскаржуваному вироку, якими належним чином обґрунтовані вид та міра покарання.

Отже, доводи обвинуваченого про призначення йому покарання з урахуванням ст. 75 КК України та зміни вироку в цій частині, з урахуванням наведених ним доводів, слід визнати безпідставними, оскільки такі доводи носять суто суб`єктивний характер і не можуть вважатися достатніми підставами для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

З огляду на викладене, при апеляційному перегляді кримінального провадження не встановлено підстав для застосування норм ст. 75 КК України.

Таким чином, призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у той спосіб, як це зазначено у вироку, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а тому відповідає вимогам ст. 50, 65 КК України, оскільки за своїм видом і розміром є справедливим, через що підстав для зміни вироку за доводами апеляційної скарги обвинуваченого про зайву суворість призначеного йому покарання, колегія суддів не вбачає.

При прийнятті рішення колегія суддів також враховує вимоги ст. 26 КПК України, зокрема, те, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та в спосіб, передбачених цим Кодексом; ст. 404 цього Кодексу в частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; те, що обвинуваченим не заявлялось жодних клопотань як в апеляційній скарзі, так і під час її розгляду, у тому числі клопотань, які би підтверджували обґрунтованість доводів апеляційної скарги.

-6-

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 29.05.2019 щодо нього,- без змін.

На ухвалу апеляційного суду безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду може бути подана касаційна скарга протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді