ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2885/23 Справа № 199/7297/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000083 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2023 року, ухвалений щодо

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Баку Республіки Азербайджан, громадянин Азербайджану, працює водієм автотранспортних засобів у ТОВ «С.М.І.Т.», зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.

Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.

Строк покарання обвинуваченому ухвалено обчислювати з моменту його затримання на виконання вироку суду.

Окрім того, судом вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат.

Цим вироком дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.

Так, за встановлених судом фактичних обставин та викладених у вироку, ОСОБА_7 02.02.2022 близько 07:20 години, перебуваючи в трудових відносинах з ТОВ «СМІТ», керуючи технічно справним автобусом «MERCEDES-BENZ 311CDI», н.з. НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_2 належить ОСОБА_9 , здійснюючи перевезення пасажирів за маршрутом № 4 м. Дніпро, рухався в світлий час доби з необмеженою видимістю та оглядовістю проїзної частини по вологому асфальтобетонному покриттю вул. Передової, яка має по одній смузі у кожному напрямку без видимої дорожньої розмітки, з боку Донецького Шосе в напрямку вул. Вітчизняної в Амур-Нижньодніпровському районі міста Дніпра з вісьмома пасажирами в салоні. В цей же час в зустрічному з ним напрямку по проїзній частині вул. Передової, з боку вул. Вітчизняної у напрямку Донецького Шосе Амур-Нижньодніпровського району міста Дніпра, рухався вантажний автомобіль «DAF XF 105.460», н.з. НОМЕР_3 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 належить ОСОБА_10 , під керуванням водія ОСОБА_9 .

Під час зближення транспортних засобів, водій ОСОБА_7 , грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи кримінальну протиправну самовпевненість, легковажно розраховуючи на відвернення суспільно-небезпечних наслідків, допустивши крайню неуважність до дорожньої обстановки, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя та здоров`я громадян, не маючи жодних перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпечного руху, не урахував дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати рух та безпечно керувати автобусом «MERCEDES-BENZ 311CDI», н.з. НОМЕР_1 , внаслідок чого в районі домоволодіння АДРЕСА_2 , втратив контроль над керуванням автобусу «MERCEDES-BENZ 311CDI», н.з. НОМЕР_1 , внаслідок чого в стані бокового знесення виїхав на зустрічну смугу для руху, де допустив зіткнення задньою лівою частиною керованого ним автобусу із передньою лівою частиною вантажного автомобіля «DAF XF 105.460», н.з. НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_9 , який рухався у зустрічному йому напрямку.

Своїми діями ОСОБА_7 грубо порушив вимоги п.п. 1.3; 1.5; 2.3 б); 12.1 Правил дорожнього руху України. Порушення вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 знаходиться у причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої пасажир автомобіля «MERCEDES-BENZ 311CDI», н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_11 отримав тяжкі тілесні ушкодження, як небезпечні для життя у момент спричинення та знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_11 , яка настала 02.02.2022 близько 08:00 години в Дніпропетровській міській клінічній лікарні № 6, внаслідок сумісної тупої травми тіла з переломами ребер, лівої ключиці, остистих відростків грудних хребців та ушкодженням внутрішніх органів, яка у своєму перебігу ускладнилась розвитком шоку.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка їх подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не оскаржуючи правильність встановлених судом фактичних обставин справи та правову кваліфікацію своїх дій, просить вирок суду змінити в частині призначення покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок його суворості та просить застосувати до нього звільнення від відбування покарання з випробування.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що суд першої інстанції неналежним чином врахував обставини, що пом`якшують покарання, а саме те, що він у повному обсязі та беззастережно визнає свою провину у вчиненні інкримінованого злочину, щиро кається у скоєному, намагався відшкодувати шкоду потерпілій, яка з незрозумілих для нього підстав відмовилась від отримання грошових коштів, висловлює жаль у скоєному. Крім того, зазначає, що після події ДТП він надав першу невідкладну допомогу потерпілому, допоміг його транспортувати до карети швидкої допомоги і його смерть стала для нього несподіванкою.

Також зазначає, що суд першої інстанції неналежним чином врахував, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліках лікарів нарколога або психіатра не перебуває, офіційно працевлаштований водієм, де характеризується виключно з позитивної сторони, має постійне місце мешкання та на його утриманні перебуває двоє дітей, оскільки рідна мати їх залишила, а тому реальне позбавлення його волі залишить дітей без батьківського піклування.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу та з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, вирок суду змінити в частині призначення покарання та застосування до нього положення ст. 75 КК України. Разом з цим, обвинувачений не заперечував проти проведення апеляційного перегляду за відсутності його захисника, про що надав суду відповідну заяву та вказував, що буде здійснювати захист своїх інтересів самостійно.

Прокурор та потерпіла заперечували проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та просили залишити її без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину за обставин, викладених у вироку суду та правова кваліфікація його дій в апеляційній скарзі не оскаржується, а тому відповідно до ст. 404 КПК України апеляційним судом не переглядаються.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 щодо невідповідності призначеного покарання особі обвинуваченого, внаслідок його суворості, апеляційний суд дійшов висновку, що вони є безпідставними, а вирок суду в цій частині є законним, обґрунтованим, вмотивованим та ухваленим у відповідності до зазначених вище вимог закону, які суд першої інстанції виконав належним чином, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Вказане положення закону повністю кореспондується з вимогами ч. ч. 2, 3 ст. 65 КК України, відповідно до якого, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень. Підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються статтею 69 цього Кодексу.

При призначенні покарання, окрім зазначеного, враховуються також й обставини, що пом`якшують та обтяжують його, у відповідності до ст. ст. 66-67 КК України.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 за вчинений злочин, суд дотримався вказаних положень закону у повному обсязі та врахував, що останній вчинив хоча і необережний, однак тяжкий злочин, що спричинив смерть людини, раніше не судимий, офіційно працевлаштований, на диспансерному обліку у лікаря психіатра або нарколога не перебуває, за місцем роботи характеризується виключно позитивно. Також суд врахував і відсутність пом`якшуючих і обтяжуючих покарання обставини та призначив покарання, в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, при цьому, у мінімальному розмірі.

Водночас, враховуючи поведінку обвинуваченого під час досудового розслідування та судового розгляду, який фактично заперечував свою провину, не відшкодував спричинену потерпілій шкоду, суд першої інстанції не знайшов підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання та встановлення йому іспитового строку і з таким висновком погоджується також й апеляційний суд.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Як зазначалось вище, судом першої інстанції враховано дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також фактичні обставини даного кримінального провадження та наслідки від його вчинення у виді смерті людини, що у своїй сукупності, на переконання апеляційного суду свідчить про відсутність підстав для застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо ненадання судом першої інстанції належної оцінки його поведінці після вчинення злочину, його особі та соціальних зв`язків, апеляційний суд вважає їх неприйнятними, оскільки зазначені обставини були у повному обсязі враховані судом першої інстанції у зв`язку з чим суд дійшов висновку про можливість застосування мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України.

ККС ВС у своїй постанові від 01.02.2022 у справі №161/4501/19 зазначив, що щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає у розшуку майна здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.

Відтак, посилання обвинуваченого на його щире каяття спростовується його позицією під час розгляду справи судом першої інстанції, якій суд надав належну оцінку, оскільки обвинувачений фактично заперечував свою вину та намагався перекласти відповідальність на іншу особу. Також безпідставним є твердження про намагання відшкодувати збитки потерпілій, оскільки остання під час свого допиту зазначила, що з питанням відшкодування шкоди обвинувачений до неї не звертався.

Аналогічного зазначеному, суд вважає безпідставними твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про наявність на його утримання неповнолітніх дітей, оскільки жодних підтверджувальних цей факт документів останнім як до суду першої, так до суду апеляційної інстанції не надано.

Таким чином, у даному випадку, враховуючи положення ст. 4 КК України, суд першої інстанції, використовуючи свої дискреційні повноваження щодо визначення виду та розміру покарання, зробив висновок, з яким погоджується й апеляційний суд, що виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції його від суспільства у зв`язку з чим призначив покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, з позбавленням права керування транспортними засобами.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 30 жовтня 2018 року у справі №559/1037/16-к зазначила, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

У даному випадку обвинуваченим ОСОБА_7 не наведено будь-яких обставин, які б спростовували правильність висновків суду першої інстанції в цій частині та свідчили про явну диспропорцію між визначеним судом покарання обвинуваченому та фактичними обставинами справи, особі обвинуваченого та наслідками від вчинення кримінального правопорушення.

З огляду на вищевикладене, вид та розмір покарання, призначені ОСОБА_7 за вчинене кримінальне правопорушення відповідають принципам законності, невідворотності та співмірності, і є достатніми для досягнення цілей покарання, у зв`язку з чим відповідні доводи апеляційної скарги обвинуваченого є необґрунтованими та не можуть бути задоволеними.

Будь-яких інших доводів, які б свідчили про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та вказували на необхідність зміни або скасування вироку суду апеляційна скарга не містить.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для зміни або скасування оскарженого судового рішення, при розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції не встановлено.

З огляду на вищезазначене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню, а вирок суд має бути залишений без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2023 року, ухвалений щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4