Справа № 464/1801/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/278/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2023 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Головуючого - судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні Франківської окружної прокуратури м. Львова ОСОБА_9 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 17 лютого 2023 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, раніше неодноразово судимого, востаннє: 03.11.2022 року Франківським районним судом м. Львова за ч.2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, згідно ч.4 ст. 70 КК України остаточне покарання у виді позбавлення волі 2 роки 6 місяців, покарання не відбуте, судимість не погашена, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15 - ч. 4 ст. 185 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

оскарженим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15 - ч.4 ст.185 КК України та призначено покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

На підставі ч.ч. 1, 4 ст. 70 КК України шляхом часткового складання покарань, призначених за вироком Франківського районного суду м. Львова від 03.11.2022, та покарання за цим вироком, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання обвинуваченому ухвалено рахувати з моменту його фактичного затримання, а саме з 11 травня 2022 року.

Вирішено питання речових доказів.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 , достовірно знаючи про те, що в Україні введено та діє правовий режим воєнного стану, 11.05.2022 близько 11.50 год., перебуваючи в приміщенні магазину «Сім23», що за адресою: м. Львів, просп. Червоної Калини, 109, що належить ТОВ «Клевер Сторс», маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, в умовах воєнного стану, повторно, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, переконавшись, що за його діями ніхто із сторонніх осіб не спостерігає, шляхом вільного доступу з торгівельних прилавків таємно намагався викрасти майно ТОВ Клевер Сторс, а саме: плитки шоколаду «Мілка Монделіс» з карамельно арахісовою начинкою та повітряним рисом, вагою 276 г., вартістю 101.00 грн. без ПДВ , кожна, в кількості 3 одиниць, на загальну суму 303.00 грн., після чого помістив товар під куртку та намагався вийти з приміщення магазину, при цьому ОСОБА_7 виконав всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, однак був виявлений та затриманий працівниками магазину. Своїми умисними діями ОСОБА_7 намагався спричинити матеріальну шкоду ТОВ «Клевер Сторс» на загальну суму 303.00 грн. без ПДВ.

Не погоджуючись із оскарженим вироком суду, прокурор у кримінальному провадженні подав апеляційну скаргу, у якій просить вирок Сихівського районного суду м. Львова від 17.02.2023 р. щодо ОСОБА_7 скасувати через м`якість. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 - ч.4 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. На підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Франківського районного суду м. Львова від 03.11.2022 більш суворим за цим вироком призначити остаточно покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій обвинуваченого, вирок підлягає скасуванню через м`якість.

Суд першої інстанції не врахував у повній мірі і не надав об`єктивної та всебічної оцінки всім обставинам, які мають значення для призначення особі покарання, а саме ступеню тяжкості, обставинам вчинення злочину і даним про особу обвинуваченого, та не навів належних і достатніх обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а відтак рішення про застосування ст. 69 КК України не можна визнати обґрунтованим.

Зокрема, судом не надано належної оцінки тому, що ОСОБА_7 неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних злочинів проти власності, протягом короткого періоду після звільнення з місць позбавлення волі за злочин проти власності, повторно скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 15 - ч. 4 ст. 185 КК України - що відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів. У вироку немає даних про наявність у ОСОБА_7 , який є працездатною особою, законних джерел, не враховано висновки досудової доповіді, складеної відповідно до ч. 1 ст. 314-1 КПК України органом з питань пробації, згідно з якою визначено високий ризик повторного вчинення кримінального правопорушення та високий ризик його небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб. Таким чином, судом не вказано, яким чином наведені ним пом`якшуючі покарання обставини разом з даними про особу ОСОБА_7 , виходячи з індивідуальних особливостей вчинення кримінального правопорушення та категорії посягання на охоронювані права і свободи осіб, істотно знижують ступінь його тяжкості, а також перебувають в такому співвідношенні одна з одною, щоб можна було впевнено стверджувати про доцільність призначення йому покарання нижче від найнижчої межі.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення прокурора на підтримку поданої апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти апеляційних вимог, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому, законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що дані вимоги закону судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку щодо ОСОБА_7 дотримано.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15 - ч. 4 ст. 185 КК України, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними у справі та перевіреними належним чином в судовому засіданні доказами, є обґрунтованим та в апеляційному порядку учасниками кримінального провадження не оскаржується.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Щодо призначеного судом першої інстанції покарання ОСОБА_7 за ч.2 ст. 15 - ч. 4 ст. 185 КК України, то слід зазначити наступне.

Статтею 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Крім того, призначене особі покарання має бути необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

У відповідності до позиції, висловленої у постанові Верховного суду від 17 жовтня 2019 року у справі № № 205/7091/16-к (№ 51 - 1532 км 19), поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Колегія суддів не погоджується із доводами прокурора про безпідставність застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 положень ст. 69 КК України.

Так, відповідно до статті 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням даних про особу винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Як вбачається із матеріалів справи, обвинувачений ОСОБА_7 щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, відшкодував заподіяну шкоду; вчинив вказане кримінальне правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих обставин, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину. Окрім того, відсутні обставини, які б обтяжували вину обвинуваченого ОСОБА_7 .

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що до обвинуваченого ОСОБА_7 можливо застосувати положення ст.69 КК України та призначити покарання нижче найнижчої межі, ніж це передбачено санкцією ч.4 ст. 185 КК України, з дотриманням положень Загальної частини КК України, у виді 2- х років позбавлення волі.

Таке покарання буде необхідне і достатнє для виправлення та запобігання вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 нових злочинів.

Таким чином, доводи прокурора, викладені у апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не заслуговують на увагу.

Суд першої інстанції належно та повно оцінив і перевірив усі зібрані по справі докази, конкретні обставини справи та дані про особу обвинуваченого.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б могли слугувати причиною скасування чи зміни вироку, колегією суддів не встановлено. Відтак вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні Франківської окружної прокуратури м. Львова ОСОБА_9 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405,407, 419, КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

вирок Сихівського районного суду м. Львова від 17 лютого 2023 року щодо ОСОБА_7 за ч.2 ст. 15 - ч. 4 ст. 185 КК України залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні Франківської окружної прокуратури м. Львова ОСОБА_9 без задоволення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а особою, що перебуває під вартою - у той самий строк з дня отримання копії такого рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4