Справа № 953/1984/23
н/п 1-кп/953/770/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" березня 2023 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченої ОСОБА_4 ,

захисників адвокатів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження №0002245 від 05.07.2022 за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Харкова, громадянки України, із вищою освітою, вдови, на утриманні неповнолітніх дітей немає, депутатки Шевченківської селищної ради Ку*янського району Харківської області VIII скликання, не судимої, зареєстрованої: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою АДРЕСА_2

з кваліфікацією кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.111-1, ч.1 ст. 111-2 КК України,-

встановив:

До суду надійшов обвинувальний акт із додатками по кримінальному провадженню №0002245 від 05.07.2022 за обвинуваченням ОСОБА_4 , з кваліфікацією кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.111-1, ч.1 ст. 111-2 КК України.

Прокурор під час підготовчого судового засідання заявив клопотання про продовження застосування до обвинуваченої запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення застави.

В обґрунтування клопотання вказував те, що ОСОБА_4 обвинувачується в тому, що діючи умисно та свідомо, перебуваючи на тимчасово окупованій території смт. Шевченкове Куп`янського району Харківської області, з 07.06.2022 та не пізніше 08.09.2022, добровільно надала представникам держави-агресора Рф та їх формуванням, які базувались за місцем ведення господарської діяльності очолюваних ОСОБА_4 сільськогосподарських підприємств за адресою: АДРЕСА_3 , матеріальні ресурси у формі інвентарю та приміщень для здійснення ремонту і обслуговування військової техніки, яка в подальшому збройними формуваннями держави-агресора Рф використовувалась для ведення агресивної війни проти України, з кваліфікацією органом досудового розслідування за ч.1 ст. 111-2 КК України.

Крім того, згідно обвинувального акту, ОСОБА_4 , перебуваючи на тимчасово окупованих територіях Харківської області у серпні 2022 року у смт. Шевченкове Куп*янського району Харківської області, організувала реалізацію на територію держави - агресора РФ 250 тон насіння соняшнику, належного очолюваним нею підприємствам, з подальшим його вивезенням в с. Уразове Білгородської області Рф, з кваліфікацією органом досудового розслідування за ч. 4 ст. 111-1 КК України.

Прокурор, посилаючись на існування ризиків, передбачених п.п.1,3,4 ч.1 ст. 177 КПК України просить продовжити обвинуваченій ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави на підставі абз. 8 ч.4 ст. 183 КПК України.

Обвинувачена та її захисники проти продовження строку запобіжного заходу заперечували.

Обвинувачена просила змінити запобіжний захід на заставу та врахувати, що вона сама повернулася до України, а тому ризики є недоведеними, просить врахувати її вік та захворювання.

Захисники в судовому засіданні заперечували проти клопотання прокурора, з посиланням на рішення ЄСПЧ, вказуючи, що ризики не доведені, обвинувачена не переховувалася та переховуватися від органу досудового розслідування та суду не має наміру, має міцні соціальні зв`язки.

Суд, заслухавши думку учасників підготовчого судового розгляду, приходить до наступних висновків:

Згідно наданого до суду обвинувального акту ОСОБА_4 обвинувачується за вчинення особливо тяжкого злочину за ч.1 ст. 111-2 КК України та нетяжкого за ч.4 ст. 111-1 КК України, за що передбачена відповідальність у вигляді позбавлення волі до 12 років та до 5 років позбавлення волі, та судом враховані обставини скоєння кримінального правопорушення, що викладені у обвинувальному акті, в період дії воєнного часу, вивчені дані про особу обвинуваченої.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду, перешкоджати кримінальному провадженню, незаконно впливати на потерпілих, свідків, тощо, вчинити інше кримінальне правопорушення, а підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити такі дії: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Суд в даному підготовчому судовому засіданні враховує наявність ризиків, передбачених п.1,3,4 ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченій переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що остання з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого їй особливо тяжкого кримінального правопорушення може вдатися до відповідних дій, а враховуючи тяжкість передбаченого покарання може виїхати межі країни з метою уникнення відповідальності за злочини.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченої переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні чи перешкодити кримінальному провадженню іншим чином, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що ОСОБА_4 з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого кримінального правопорушення може вдатися до відповідних дій.

Згідно відомостей, що надані суду, ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення у сфері злочинів проти основ національної безпеки України, вчиненого до того ж в умовах воєнного стану, є депутатом місцевої ради, тривалий час є приватним підприємцем в Харківській області, керує великими підприємством у Куп*янському районі Харківської області, а свідки по справі згідно клопотання прокурора є підлеглими обвинуваченої, за даними, викладеними у клопотання ОСОБА_4 в 2022 році вчиняла дії, направлені на перереєстрацію належних їй підприємств в Міністерстві юстиції України, вчиняла дії щодо зміни власників, засновників підприємств, що також свідчить про наявність ризиків, передбачених п.1,3,4 ст.177 КПК України, в даному кримінальному провадженні.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків слід враховувати встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК).

За таких обставин, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Вищезазначене дає підстави обґрунтовано припускати ймовірну можливість незаконного впливу зі сторони обвинуваченої на свідків, враховуючі обставини вчинення кримінального правопорушення та особу обвинуваченої.

Наявність даних ризиків була встановлена під час досудового розслідування, підтверджено судом апеляційної інстанції під час перегляду ухвал слідчих суддів, та суд зазначає, що достовірних даних на підтвердження того, що ці встановлені ризики зменшились або зникли під час підготовчого судового засідання суду не надано.

Також, вивченням особи ОСОБА_4 згідно обвинувального акту встановлено, що вона раніше не судима, з вищою освітою, є вдовою, на утриманні дітей або інших осіб не має, на обліках у лікарня нарколога та психіатра не перебуває, є депутаткою Шевченківської селищної ради Ку*янського району Харківської області VIII скликання, проживає та зареєстрована в Харківській області, ФО-П.

Порядок розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу відповідає вимогам п.п. 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практиці Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Згідно п. 48 рішення "Чеботарь проти Молдови" № 3561/06 від 13.11.2007 р. Європейський Суд з прав людини зазначив "Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності ст. 5, 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення ні в момент арешту, ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, в кінцевому рахунку, пред`явленні обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду.

Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання". (рішення у справі "Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства" від 30 серпня 1990 року, п.32, Series A, №182 та Мюррей проти Сполученого Королівства" від 28 жовтня 1994 року, п.55, Series A, № 300-A).

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та характеру дій, які інкримінуються обвинуваченій за ч.1 ст. 111-2, ч.4 ст. 111-1 КК України та наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, суд приходить до висновку про необхідність продовження запобіжного заходу за тих обставин та ризиків, які викладені вище.

Під час розгляду клопотання судом вивчалась можливість застосування відносно ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу для запобігання вищезазначених ризиків.

Однак, враховуючи існування даних ризиків, та з метою їх запобігання, а також забезпечення виконання обвинуваченою покладених на неї процесуальних обов`язків та оцінюючи сукупність обставин, а саме: тяжкість покарання, що загрожує їй в разі визнання винуватою у кримінальному правопорушення, у вчиненні яких вона обвинувачуються, враховуючі всі наявні дані по особистості, суд приходить до висновку, що застосування більш м`яких запобіжних заходів є неможливим і продовжує відносно ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Суд зазначає, що при вирішенні питання міри запобіжного заходу суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого,а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, забезпечення яких вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів (рішення по справі «Ілійков проти Болгарії»).

І судом при вирішенні даного питання врахований строк перебування обвинуваченої під вартою під час досудового розслідування, однак зазначені обставини та відсутність даних про неможливість перебування її в умовах тримання під вартою станом на теперішній час в умовах воєнного стану не спростовують висновків суду з даного питання.

Зазначаю, що будь-яких даних щодо неможливості перебування ОСОБА_4 в умовах тримання під вартою, або дані про стан її здоров*я з врахуванням віку, стороною захисту надано не було.

В розумінні практики Європейського суду з прав людини тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Таким чином, приймаючи до уваги вищевикладене, наданий до суду обвинувальний акт, суд приходить до висновку про наявність ризиків, передбачених п.п.1,3,4 ч.1 ст.177 КПК України, оцінюючи сукупність обставин, передбачених ст.178 КПК України, всі представлені дані по особистості обвинуваченої, приймаючи до уваги практику Європейського суду з прав людини, наявність суспільного інтересу в умовах воєнного стану, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, приходить до висновку, що застосування більш м`яких запобіжних заходів, крім тримання під вартою, не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченої, а тому продовжує запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 за клопотанням прокурора, відмовивши в задоволенні клопотання захисту про зміну запобіжного захисту.

Згідно з вимогами абз. 8 ч. 4 ст. 183 КПК України, під час дії воєнного стану суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини передбаченні ст.ст. 177 та 178 КПК України, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ст.ст. 109 - 114-1, 258 - 258-5, 260, 261, 437 - 442 КК України.

Суд при постановленні даної ухвали, керуючись ч. 4 ст. 183 КПК України, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, про які зазначено вище, не визначає розмір застави у даному кримінальному провадженні при продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання його під вартою, оскільки останній пред*явлено обвинувачення за ч.1 ст. 111-2, ч.4 ст. 111-1 КК України, а враховуючі суспільний інтерес в даному кримінальному провадженні, дані по особі ОСОБА_4 , відсутність даних про неможливість перебування в умовах тримання під вартою або за станом здоров*я чи за віком, що дає право суду не застосовувати до підозрюваної інших запобіжних заходів в період дії воєнного стану та не визначати розмір застави.

З приводу належної підсудності розгляду даної справи в Київському районному суді м. Харкова, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 4 ч.3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право направити обвинувальний акт до відповідного суду для визначення підсудності у випадку встановлення непідсудності кримінального провадження.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-1 від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який наразі продовжено до 20.05.2023 року.

25 серпня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо удосконалення окремих положень досудового розслідування в умовах воєнного стану» від 27 липня 2022 року № 2462-ІХ (далі - Закон № 2462-ІХ), яким абзац 1 ч. 9 ст. 615 КПК викладено у наступній редакції: «Під час дії воєнного стану обвинувальні акти, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності скеровуються та розглядаються судами, у межах територіальної юрисдикції яких вчинено кримінальне правопорушення, а в разі неможливості з об`єктивних причин здійснювати відповідним судом правосуддя - судом, у межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування, що закінчив досудове розслідування, або іншим судом, визначеним у порядку, передбаченому законодавством».

За загальним правилом визначення територіальної підсудності кримінальне провадження здійснюється в тому суді, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення або вчинено більш тяжке правопорушення. Тобто основною юридичною ознакою для визначення територіальної підсудності є місце вчинення кримінального правопорушення, яке згідно з п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК належить до обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Причому «місце вчинення кримінального правопорушення» в контексті ч. 1 ст. 32 КПК розглядається лише як ознака, що дозволяє визначити підсудність кримінального провадження, - це одиниця адміністративно-територіального устрою, на підставі якої побудована судова система в цілому.

Водночас положеннями ч. 1 ст. 32 КПК передбачено, зокрема, що якщо місце вчинення кримінального правопорушення встановити неможливо, кримінальне провадження здійснюється судом, у межах територіальної юрисдикції якого закінчено досудове розслідування.

Частиною 1 статті 412 КПК України передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 412 КПК України судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо, зокрема, порушено правила підсудності.

Згідно ч.7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону №2112-IX від 03.03.2022) у разі неможливості здійснення правосуддя судом з об`єктивних причин під час воєнного або надзвичайного стану, у зв`язку зі стихійним лихом, військовими діями, заходами щодо боротьби з тероризмом або іншими надзвичайними обставинами може бути змінено територіальну підсудність судових справ, що розглядаються в такому суді, за рішенням Вищої ради правосуддя, що ухвалюється за поданням Голови Верховного Суду, шляхом її передачі до суду, який найбільш територіально наближений до суду, який не може здійснювати правосуддя, або іншого визначеного суду. У разі неможливості здійснення Вищою радою правосуддя такого повноваження воно здійснюється за розпорядженням Голови Верховного Суду. Відповідне рішення є також підставою для передачі усіх справ, які перебували на розгляді суду, територіальна підсудність якого змінюється.

Досудове розслідування у кримінальному провадженні проводилось слідчими УСБУ в Харківській області, який розташований в межах територіальної юрисдикції Київського районного суду м. Харкова, і після його завершення обвинувальний акт у кримінальному провадженні був скерований та надійшов на розгляд саме до Київського районного суду м. Харкова. Судовий розгляд у провадженні не розпочато.

Як вбачається з обвинувального акту, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 111-1, ч.1 ст. 111-2 КК України за місцем проведення господарської діяльності у взаємодії з окупаційною адміністрацією держави-агресора на території смт. Шевченкове Куп*янського району Харківської області, що територіально відноситься до юрисдикції Шевченківського районного суду Харківської області.

Згідно з розпорядженням Голови Верховного Суду «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Донецької, Харківської та Херсонської областей) № 11/0/9-22 від 18 березня 2022 року, територіальну підсудність судових справ Шевченківського районного суду Харківської області. від 14.03.2022 № 7/0/9-22 визначено на розгляд Диканського районного суду Полтавської області

Отже, на час направлення обвинувального акта стосовно ОСОБА_4 до суду діяла ч. 9 ст. 615 КПК в редакції Закону № 2462-IX, тому він скеровується та розглядається судом, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення, тобто до Шевченківського районного суду Харківської області.

Разом з тим, враховуючи розпорядження Голови Верховного Суду від 14.03.2022 № 7/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», яким територіальна підсудність вказаного суду була змінена на Диканський районний суд Полтавської області, обвинувальний акт повинен був бути скерований до Диканського районного суду Полтавської області.

Обвинувальний акт у цьому провадженні надійшов до Київського районного суду м. Харкова 20.03.2023 року, тобто після розпорядженням Голови Верховного Суду «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Донецької, Харківської та Херсонської областей) » № 7/0/9-22 від 14 березня 2022 року.

За правилами ч. 1 ст. 5 КПК процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 34 КПК питання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого в межах юрисдикції різних апеляційних судів, а також про направлення провадження з одного суду апеляційної інстанції до іншого вирішується колегією суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду за поданням суду апеляційної інстанції або за клопотанням сторін чи потерпілого не пізніше п`яти днів з дня внесення такого подання чи клопотання, про що постановляється вмотивована ухвала.

Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність направлення обвинувального акту відносно ОСОБА_4 , яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.111-1, ч.1 ст. 111-2 КК України, до Харківського апеляційного суду для подальшого направлення подання про ініціювання питання перед Касаційним кримінальним судом Верховного Суду про направлення даного кримінального провадження з Київського районного суду м. Харкова до Диканського районного суду Полтавської області в межах юрисдикції різних апеляційних судів.

Вказане також узгоджується із висновками Касаційного кримінального суду Верховного Суду викладеними в ухвалі від 23.01.2023 року (справа № 624/2109/22, від 19.01.2023 року, справи № 642/1582/22, №642/1661/22), а враховуючи більше навантаження в Київському районному суді м. Харкова буде і більш раціональним та ефективним щодо строків розгляду даного кримінального провадження.

Керуючись ст. ст. 32, 34, 91, 176, 177, 178, 194, 314, 315, 615 КПК України, суд, -

постановив:

Клопотання прокурора задовольнити.

Міру запобіжного заходу відносно обвинуваченої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжити у вигляді тримання під вартою в ДУ «Харківський слідчий ізолятор», строком на 60 днів, тобто до 21 травня 2023 року.

Кримінальне провадження №0002245 від 05.07.2022 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з кваліфікацією кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст.111-1, ч.1 ст. 111-2 КК України - направити до Харківського апеляційного суду для ініціювання питання перед Касаційним кримінальним судом Верховного Суду про направлення даного кримінального провадження за підсудністю з Київського районного суду м. Харкова до Диканського районного суду Полтавської області в межах юрисдикції різних апеляційних судів.

Копію ухвали вручити учасникам судового процесу та направити уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

На ухвалу в частині міри запобіжного заходу може бути подана апеляційна скарга до Харківського апеляційного суду через Київський районний суд м. Харкова протягом 5 днів з дня її проголошення, а особою, яка перебуває під вартою, в той же строк з моменту вручення їй копії ухвали.

Головуючий суддя ОСОБА_1