Київський апеляційний суд
Провадження № 11-кп/824/3450/2022 Головуючий в першій інстанції:ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 366/863/22 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія справи: ч. 1 ст. 296 КК України
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2022 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Привілля Луганської області, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не працює, має загальну середню освіту, одружений, в силу ст. 89 КК України раніше не судимий,
по обвинуваченню у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України,
за участю:
прокурора ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Іванківського районного суду Київської області від 28 липня 2022 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, та йому призначено покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік та покладено на нього обов`язки, що передбачені ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу пробації; повідомляти орган пробації про зміну місця проживання; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Судом вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком, 08 липня 2022 року приблизно о 19 годині ОСОБА_7 , знаходячись на узбіччі автодороги сполученням Київ-Овруч, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, з хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок, прагнучи показати свою зневагу до існуючих норм і правил поведінки в суспільстві, що супроводжувалось особливою зухвалістю та винятковим цинізмом, безпідставно розпочав бійку з ОСОБА_10 , застосувавши відносно нього спеціальний засіб газовий балончик «Терен-4».
В подальшому, ОСОБА_7 , продовжуючи вчиняти хуліганські дії, з особливою зухвалістю, що виразилось у насильстві із завданням тілесних ушкоджень, наніс 3 удари кулаком в область голови ОСОБА_10 , в результаті чого спричинив йому легкі тілесні ушкодження у вигляді синця та садна на обличчі.
Після цього, продовжуючи свій злочинний умисел, направлений на хуліганські дії, ОСОБА_7 з особливим цинізмом, виражаючи явну агресію та неповагу до суспільства, прагнучи самоутвердитись за рахунок приниження інших, ігноруючи існуючі в суспільстві правила поведінки, моральності, добропристойності, скориставшись неспроможністю ОСОБА_10 чинити активний опір його протиправним діям, тримаючи руки останнього, справив свої природні потреби на спину потерпілого.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичних обставин кримінального проступку, доведеності винуватості ОСОБА_7 у його вчиненні та правильності кваліфікації дій, просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, та призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 296 КК України покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.
Обґрунтовуючи такі вимоги апеляційної скарги прокурор зазначає про те, що наявним в матеріалах справи протоколом медичного огляду № 218 від 08 липня 2022 року підтверджується перебування ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння, і така передбачена п. 13 ч. 1 ст. 67 КК України обставина, що обтяжує покарання обвинуваченого, була відображена в обвинувальному акті. Однак, суд першої інстанції безпідставно не зазначив даної обставини у вироку, не навівши для цього жодних мотивів.
Крім того, призначаючи ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, суд першої інстанції не надав належної оцінки та не врахував того, що: хоча попередні судимості ОСОБА_7 і зняті та погашені відповідно до ст. 89 КК України, проте раніше він 5 разів притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення нетяжких, тяжких та особливо тяжкого умисних кримінальних правопорушення, за вчинення яких відбував покарання у виді позбавлення волі загальним строком більше, ніж 8 років, і, незважаючи на це, продовжив скоювати умисні кримінально-карані діяння, зокрема хуліганство у даній справі; дане кримінальне правопорушення ОСОБА_7 вчинив із застосуванням відносно потерпілого фізичної сили, що супроводжувалося нанесенням останньому легких тілесних ушкоджень у вигляді синця та садна на обличчі, та в подальшому, коли потерпілий не міг чинити опір, обвинувачений, ігноруючи всі існуючі в суспільстві правила поведінки, моральності і добропристойності, справив свої природні потреби на його спину.
Наведене свідчить про те, що ОСОБА_7 жодних позитивних висновків для себе не зробив, попередні покарання не сприяли його виправленню, і обвинувачений продовжує вести аморальний спосіб життя та схильний до вчинення кримінальних правопорушень, а відтак вказує на суспільну небезпечність його особи та неможливість виправлення та запобігання вчиненню нових кримінально караних діянь в умовах застосування інституту умовного звільнення від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.
Також апелянт звертає увагу на те, що у вступній частині оскаржуваного вироку суд помилково вказав про те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309, а не ч. 1 ст. 296 КК України.

Від інших учасників судового розгляду апеляційних скарг на вирок суду першої інстанції не надійшло.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора ОСОБА_8 в підтримку доводів і вимог апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважали призначене обвинуваченому покарання законним та справедливим, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 ухвалений за результатами розгляду обвинувального акта в порядку спрощеного провадження, передбаченому ст. ст. 381, 382 КПК України. У зв`язку із цим висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчинення хуліганства, тобто грубому порушенні громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю та винятковим цинізмом, за встановлених під час дізнання обставин, які ніким з учасників судового розгляду не оспорювалися і докази стосовно яких в суді першої інстанції не досліджувалися, апеляційним судом не перевіряються згідно з вимогами ч. 1 ст. 394, ч. 1 ст. 404 КПК України.

За встановлених та викладених у вироку фактичних обставин кримінального проступку, кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 296 КК України є правильною, що також ніким не заперечується.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги прокурора, в частині призначеного ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, колегія суддів враховує таке.

За приписами ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із загальними засадами призначення покарання, що регламентовані ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

За змістом даної норми закону, підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, належним чином мотивоване у вироку, про можливість її виправлення без відбування покарання. Такий висновок суду повинен ґрунтуватися на відомостях про вчинене особою кримінальне правопорушення, її посткримінальну поведінку, характеристику, спосіб життя, соціальні зв`язки, наявність чи відсутність судимостей тощо. Лише проаналізувавши всі зазначені обставини в сукупності, суд може дійти висновку про наявність підстав для звільнення особи від відбування покарання в умовах застосування положень ст. ст. 75, 76 КК України.

Наведені вище вимоги закону не були дотримані судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання та визначенні порядку його відбування.

Як вбачається з вироку, призначаючи ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 296 КК України покарання, суд вказав про врахування: ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке ст. 12 КК України віднесено до кримінального проступку; даних про особу обвинуваченого, попередня судимість якого знята та погашена в установленому законом порядку, який на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, постійного місця роботи не має.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 , суд правильно визнав щире каяття у вчиненому.

Водночас, суд помилково вказав у вироку про не встановлення обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого. Така вказівка суду суперечить встановленим в ході дізнання та викладеним у вироку за правилами ч. 2 ст. 382 КПК України фактичним обставинам кримінального проступку, які ніким з учасників судового розгляду не оспорювалися, самим ОСОБА_7 не заперечувалися та відповідно до яких під час вчинення хуліганства обвинувачений перебував у стані алкогольного сп`яніння. Ця обставина була встановлена органом дізнання на підставі протоколу № 218 медичного огляду ОСОБА_7 в КНП ІСР «Іванківська ЦРЛ» від 08 липня 2022 року (т. 1 а.п. 68-69) та обґрунтовано знайшла своє відображення в обвинувальному акті як така, що обтяжує покарання згідно з п. 13 ч. 1 ст. 67 КК України, але з незрозумілих причин помилково не була врахована судом.

Пославшись на указані вище обставини, ступінь і характер вчиненого кримінального проступку, особу обвинуваченого, наявність обставини, що пом`якшує покарання, та відсутність обставин, які б його обтяжували, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 296 КК України, а саме у виді обмеження волі на строк 2 роки.

Разом із цим, зазначивши про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, суд прийняв рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік, та покладенням на нього передбачених ст. 76 КК України обов`язків.

Проте, будь-яких мотивів в обґрунтування рішення про можливість виправлення обвинуваченого в умовах застосування звільнення від відбування покарання суд у вироку не навів.

На переконання колегії суддів, приймаючи таке рішення, суд, в порушення вимог ч. 1 ст. 75 КК України, не врахував в сукупності фактичні обставини вчиненого ОСОБА_7 кримінального проступку та всіх даних про його особу, в тому числі у загально-соціальному аспекті. Зокрема, поза увагою та оцінкою суду залишився характер грубого порушення ОСОБА_7 громадського порядку, те, що обвинувачений, безпричинно розпочавши бійку з ОСОБА_10 , застосував до нього спочатку спеціальний засіб газовий балончик, який мав при собі, потім фізичну силу та наніс декілька ударів в голову, спричинивши легкі тілесні ушкодження, і, на цьому не зупинившись, цілеспрямовано прагнучи принизити потерпілого і за цей рахунок самоутвердитись, користуючись тим, що той не може чинити йому опору, справив свої природні потреби йому на спину, що фіксувалося відеозаписом на телефоні. Наведене переконливо свідчить про зневажливе ставлення ОСОБА_7 до існуючих в суспільстві правил поведінки і норм моралі, неповагу, зухвале і цинічне відношення до оточуючих.

Окрім цього, поза належною увагою суду залишилось і те, що ОСОБА_7 раніше не судимий в силу ст. 89 КК України, не працевлаштований, на обліку у ІНФОРМАЦІЯ_2 не перебуває, будь-якою корисною для суспільства та/або держави працею не зайнятий.

З огляду на наведені встановлені у кримінальному провадженні обставини, що в сукупності підлягають врахуванню за правилами ст. 75 КК України, колегія суддів переконана, що застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 інституту умовного звільнення від відбування покарання є неправильним, суперечить принципам справедливості та співмірності покарання, не відповідає загальним засадам призначення покарання та не сприятиме досягненню його мети.

За таких підстав, оскільки колегія суддів дійшла висновку про неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, що потягнуло за собою невиправдану м`якість застосованого заходу примусу, вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 підлягає скасуванню в частині призначеного покарання в порядку п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413, ст. 414 КПК України з ухваленням апеляційним судом нового вироку за правилами п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 420 КПК України.

Призначаючи ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 296 КК України покарання, колегія суддів на виконання вимог ст. ст. 50, 65 КК України враховує: ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке ст. 12 КК України віднесено до кримінального проступку, конкретні обставини та характер його скоєння; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий в силу ст. 89 КК України (т. 1 а.п. 97-99), не працює, на обліку ІНФОРМАЦІЯ_3 не перебуває (т. 1 а.п. 94), також не знаходиться на обліках у лікарів нарколога та психіатра (т. 1 а.п. 96), одружений; щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання; вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння як обставину, що обтяжує покарання.

Оцінюючи в сукупності наведені встановлені у кримінальному провадженні обставини, що впливають на захід примусу, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 296 КК України, за якою він засуджений, у виді обмеження волі в мінімальному розмірі, як про це просить прокурор в апеляційній скарзі. На переконання апеляційного суду, саме таке покарання, яке полягатиме у триманні ОСОБА_7 в кримінально-виконавчій установі відкритого типу без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за ним нагляду з обов`язковим залученням до праці, та яке він відбуватиме реально, знаходиться у справедливому співвідношенні із тяжкістю та характером вчиненого ним кримінального правопорушення і даним про його особу, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Разом з тим, доведеність винуватості обвинуваченого прокурором в апеляційній скарзі під сумнів не ставиться, а тому підстав для скасування вироку в повному обсязі і визнання ОСОБА_7 винуватим колегія суддів не вбачає.

Таким чином, апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 підлягає задоволенню частково.

Що стосується вказівки апелянта на те, що у вступній частині оскаржуваного вироку Іванківського районного суду Київської області від 28 липня 2022 року помилково зазначено про те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, замість ч. 1 ст. 296 КК України, то воно має характер очевидної описки, яка підлягає виправленню судом першої інстанції в порядку, передбаченому ст. 379 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 418, 420 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Іванківського відділу Вишгородської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Іванківського районного суду Київської області від 28 липня 2022 року щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 296 КК України призначити покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.
Початок строку відбування ОСОБА_7 покарання обчислювати з дня прибуття і постановки засудженого на облік у виправному центрі.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

С У Д Д І:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4