Справа № 694/2009/22 Провадження №1-кп/694/210/22
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24.11.2022 року м. Звенигородка
Звенигородський районний суд Черкаської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
секретар судового засідання ОСОБА_2
за участю сторін кримінального провадження:
обвинуваченого ОСОБА_4
законного представника ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Звенигородка кримінальне провадження за обвинуваченням:
ОСОБА_4 , 08.11 2016 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння за попередньою змовою із ОСОБА_4 , кримінальне провадження відносно якого закрите в зв`язку зі смертю, близько 10 години в с. Хлипнівка Звенигородського району Черкаської області, з метою викрадення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів, переконавшись та вважаючи, що за їхніми злочинними діями ніхто не спостерігає таємно проник на огороджену територію будинковолодіння АДРЕСА_2 який належить ОСОБА_7 , звідки таємно шляхом вільного доступу із приміщення сараю викрав велосипед марки «Салют» вартістю 700 гривень, оприскувач марки «Кварц» вартістю 210 гривень, електричний кабель довжиною 10 метрів вартістю 180 гривень, електричний кабель довжиною 50 метрів вартістю 800 гривень, два велосипедних колеса вартістю 340 гривень, 11 металевих гайкових ключів вартістю 230 гривень, двоє металевих щипців вартістю 70 гривень, металеві ножиці вартістю 30 гривень, дві металеві стамески вартістю 54 гривні, металевий розвідний трубний ключ вартістю 150 гривень, металеві ножиці по металу вартістю 80 гривень, три металевих зубила вартістю 150 гривень, 8 металевих викруток вартістю 247 гривень, чотири металевих лома вартістю 485 гривень, дві монтировки вартістю 250 гривень, металеву дворучну пилу вартістю 95 гривень, металеві кусачки вартістю 180 гривень, після чого з місця вчинення злочину зник, чим наніс ОСОБА_7 матеріальних збитків на загальну суму 4251 (чотири тисячі двісті п`ятдесят одну) гривню.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений свою винуватість у вчинені злочину, передбаченого ст.185 ч.3 КК України, визнав повністю, пояснив, що дійсно вчинив крадіжку вказаного майна за обставин, що викладені вище, щиро кається.
Потерпілий ОСОБА_7 в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, згідно якої просив здійснювати судовий розгляд за його відсутності, претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого не має.
Окрім повного визнання обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні злочину, його винуватість у встановленому судом обсязі повністю підтверджується доказами, які були досліджені судом в судовому засіданні.
Свідок ОСОБА_8 , вказав що ОСОБА_4 та ОСОБА_9 були винні йому гроші та в рахунок боргу запропонували взяти металобрухт. При цьому попросили під`їхати автомобілем по
АДРЕСА_2 , після того брати ОСОБА_10 загрузили до багажнику металеві вироби серед яких був велосипед, колеса до нього металеві ломи та інші інструменти. Після того як металеві вироби загрузили до багажнику він поїхав за місцем свого проживання. Через деякий час за місцем проживання приїхали працівники поліції та вилучені вироби які поклали до машини брати ОСОБА_10 , з їх слів йому стало відомо що вказані речі були викрадені з домоволодіння ОСОБА_11 .
Крім того, під час судового розгляду прокурором за згодою інших учасників судового розгляду надані письмові докази, які безпосередньо досліджені судом та у повній мірі підтверджують обставини вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, а саме:
- дані протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 08.11.2016, в якому ОСОБА_7 виклав обставини вчинення крадіжки його майна.
- дані протоколу огляду місця події від 08.11.2016 року в ході якого було зафіксовано та оглянуте місце вчинення крадіжки майна ОСОБА_7 ,з приміщення сараю що розташований на території домоволодіння по АДРЕСА_2 08.11.2016;
- дані протоколу огляду місця події від 08.11.2016 року в ході якого було оглянуто автомобіль ВАЗ 2107 та вилучено з нього викрадені речі;
- дані протоколів огляду предмету від 11.11.2016, яким оглянуто предмети які були вилучені з автомобіля ОСОБА_8 ;
Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши всі досліджені в судовому засіданні докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, знайшла своє повне підтвердження в судовому засіданні та підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами.
Суд вважає винуватість ОСОБА_4 доведеною в межах пред`явленого обвинувачення та кваліфікує його дії за ст. 185 ч.3 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднана з проникненням у сховище за попередньою змовою з групою осіб.
Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 444 від 29.11.2016 року, ОСОБА_12 на період час, до якого відноситься скоєння інкримінованого йому правопорушення, хронічними психічними захворюваннями, недоумством не страждав, у нього не відмічалися прояви тимчасового розладу психічної діяльності або інший хворобливий стан психіки, а він виявляв прояви легкої розумової відсталості з помірновираженими емоційно-вольовими розладами, ускладненої психічними і поведінковими розладами в наслідок вживання алкоголю із синдромом залежності, з нерізковираженими проявами алкогольної деградації особистості, що позбавляло його повною мірою на час скоєння інкримінованого правопорушення усвідомлювати свої дії і керувати ними (підпадає під дію ст.. 20 КК України). ОСОБА_4 потребує застосування примусових заходів медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.
Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує вимоги ч.2 ст.61 Конституції України , згідно якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів засудженим.
Обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_4 , у відповідності зі ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття.
Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_4 , відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.
Обвинувачений покаявся у вчиненому і характер його поведінки після вчинення кримінального правопорушення свідчить про це. Зокрема, він повністю визнав вину, не
оспорюючи фактичних обставин у справі, осудив свою поведінку.
Разом з тим, згідно правової позиції Європейського суду з прав людини викладеної у п.18 справи "G.v.France", п.39 "Halilovicv. BosniaandHerzegovina", почуття неповноцінності й безсилля, яке є типовим для особи, що страждає на психічні розлади, вимагає підвищеної уваги в контексті питання щодо дотримання вимог Конвенції.
Відповідно до cт. 20 КК України особа, визнана судом обмежено осудною, тобто та, яка під час вчинення злочину через наявний у неї психічний розлад не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та (або) керувати ними, підлягає кримінальній відповідальності; визнання особи обмежено осудною враховується судом при призначенні покарання і може бути підставою для застосування примусових заходів медичного характеру.
Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 03.06.2005 року № 7 Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування неосудність та обмежена осудність є юридичними категоріями, а тому визнання особи неосудною (ч. 2 ст. 19 КК України ) чи обмежено осудною (ч. 1 ст. 20 КК України ) належить виключно до компетенції суду.
Разом з тим, слід враховувати, що примусові заходи медичного характеру мають застосовуватися лише за наявності у справі обґрунтованого висновку експертів-психіатрів про те, що особа страждає на психічну хворобу чи має інший психічний розлад, які зумовлюють її неосудність або обмежену осудність і викликають потребу в застосуванні щодо неї таких заходів.
При цьому, зазначені заходи, перелік яких визначений ст.94 КК України , можуть застосовуватися до осіб, які вчинили суспільно небезпечні діяння у стані неосудності (обмеженої осудності) або вчинили злочини в стані осудності чи обмеженої осудності, але до постановлення вироку або під час відбування покарання захворіли на психічну хворобу, що позбавляє їх можливості усвідомлювати свої дії (бездіяльність) чи керувати ними.
Зі змісту висновку судово-психіатричного експерта № 444 від 29.11.2016 року вбачається, що ОСОБА_4 виявляє легку розумову відсталість з поведінковими порушеннями, розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю з шкідливими наслідками, синдром залежності; у період вчинення інкримінованого діяння ОСОБА_4 за психічним станом не був здатний повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними (підпадає під дію ст. 20 КК України); в період інкримінованого правопорушення ОСОБА_4 в стані будь-якого тимчасового розладу психічної діяльності не перебував; ОСОБА_4 потребує застосування примусових заходів медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.
Отже, наявний у обвинуваченого на час скоєння злочину ступінь розумової відсталості є не настільки вираженим, обмежував, але не позбавляв його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними (тобто підпадає під дію ст.20 КК України обмежена осудність ).
Згідно рекомендацій постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 3 червня 2005 року Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування , надання в примусовому порядку амбулаторної психіатричної допомоги застосовується щодо осіб, які мають психічні розлади, наявність яких сама і є критерієм обмеженої осудності (ч. 1 ст. 20 , ч. 2 ст. 94 КК України ). Своєрідність зазначеної психіатричної допомоги полягає в тому, що вона надається обмежено осудним у примусовому порядку одночасно з відбуванням покарання, призначеного за вироком суду.
Відповідно до пункту 8 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду така допомога може надаватися таким особам незалежно від виду призначеного їм покарання, якщо воно пов`язане з позбавленням волі, та здійснення зазначеного примусового заходу медичного характеру покладається на медичну службу кримінально-виконавчих установ, а якщо не пов`язане - на психіатричні заклади охорони здоров`я за місцем проживання засуджених.
На підставі вищевказаного висновку судово-психіатричної експертизи суд вважає, що обвинувачений є обмежено осудним та потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.
Вказане кореспондується з вимогами ч. 2 ст. 504 КПК України , згідно якої досудове
розслідування щодо осіб, які підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення у стані обмеженої осудності, здійснюється слідчим згідно із загальними правилами, передбаченими цим Кодексом. Суд, ухвалюючи вирок, може врахувати стан обмеженої осудності як підставу для застосування примусових заходів медичного характеру.
При обранні виду та міри покарання обвинуваченому, суд враховує характер і ступінь тяжкості скоєного ним злочину, пом`якшуючі та відсутність обтяжуючих покарання обставин, і вважає, що обвинуваченому слід призначити покарання у виді позбавлення волі, однак, враховуючи обставини справи, відомості про особу обвинуваченого, зазначені вище, суд, відповідно до вимог ст. 75 КК України, вважає можливим звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він на протязі визначеного судом іспитового строку не скоїть нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки, та із застосуванням відповідно до ч.2 ст. 20 , п.1 ч.1 ст. 94 КК України відносно нього примусових заходів медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги за місцем мешкання обвинуваченого.
Саме таке покарання, на думку суду, слугуватиме не тільки справедливою карою за вчинений злочин, але й буде запобігати вчиненню обвинуваченим нових злочинів, внесе корективи в його соціально-психологічні властивості, нейтралізує негативні настанови та змусить додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність, позбавить можливості вчиняти нові злочини і буде необхідним для попередження нових кримінальних правопорушень.
Під час досудового розслідування та судового розгляду запобіжний захід щодо ОСОБА_4 не застосовувався.
Цивільний позов у справі не заявлено.
Судові витрати відсутні.
Долю речових доказів вирішити в порядкуст.100 КПК України.
Керуючись ст.19,92,93,94, ч.3 ст.185 КК України, ст.124,369-372,512,513,516 КПК України, -
Визнати ОСОБА_4 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.
На підставі ст..75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік.
Відповідно до пунктів 1,2 частини 1 ст.76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 під час іспитового строку періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Іспитовий строк обчислювати з дня проголошення вироку.
Застосувати до ОСОБА_4 примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку за місцем його проживання.
Судові витрати відсутні.
Речові докази: відсутні.
Вирок може бути оскаржений до Черкаського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі його оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо його не буде скасовано.

Суддя ОСОБА_1