Справа № 686/7336/23
Провадження № 1-кс/686/2498/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2023 року м. Хмельницький

Слідчий суддя Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали за скаргою ОСОБА_3 щодо невнесення відомостей до ЄРДР,

встановив:

ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області зі скаргою на бездіяльність уповноваженої особи Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР. В обґрунтування доводів скарги зазначено, що 06.03.2023 року ОСОБА_3 звертався до Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області з заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, однак, відомості до ЄРДР, за поданою ОСОБА_3 заявою про кримінальне правопорушення, всупереч ст. 214 КПК України, внесені не були. У скарзі ОСОБА_3 просить: зобов`язати уповноважену особу Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області негайно внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_3 від 06.03.2023 р. про кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.190 КК України.

ОСОБА_3 , який клопотав про розгляд скарги без його участі, та представник органу досудового розслідування у судове засідання не з`явились.

Згідно зі ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Зважаючи на вказане, враховуючи принцип диспозитивності, з метою забезпечення дотримання розумних строків розгляду скарги, слідчий суддя вважає за можливе здійснювати розгляд скарги за відсутності осіб, які не з`явились, на підставі наявних доказів.

Дослідивши матеріали скарги та надані матеріали перевірки, слідчий суддя приходить до наступного.

Положеннями частини 1 ст.24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, дізнавача, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Із наданих матеріалів перевірки №1269 вбачається, що дійсно 06.03.2023 р. ОСОБА_3 звертався до Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області із заявою, в якій повідомляв, що: «21.04.2015 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , телефон НОМЕР_1 (надалі Позичальник) звернувся до ОСОБА_3 з проханням надати в позику грошові кошти. Цього ж дня Позичальник отримав від ОСОБА_3 (надалі Позикодавець №1) в позику грошові кошти в сумі 2000 Євро, які зобов`язувався повернути до 21.07.2015 року. На підтвердження отримання коштів між ними 21.04.2015 року укладено письмовий договір позики грошових коштів (надалі Договір №1), що надається у додатках. Внаслідок таких дій, у сторін договору виникли правовідносини за договором позики грошових коштів. Відповідно до п.1 Договору №1, позикодавець передав у власність, а позичальник прийняв 2000 Євро, з зобов`язанням повернути таку ж суму до 21.07.2015 року. Місцем повернення позики є місце проживання позикодавця. Вище зазначене грошове зобов`язання ОСОБА_4 у вказаний строк не виконав, більш того, почав ухилятися від зустрічі з ОСОБА_3 та ігнорувати телефонні дзвінки. Дане є проявом невиконання зобов`язань з повернення позики, а тому зумовило для ОСОБА_3 , звернутися до суду з цивільним позовом, який, згідно ухвали суду, відкрив позовне провадження у справі №686/350/23, що надається у додатках. У своєму відзиві у справі №686/350/23 ОСОБА_4 заперечує факт отримання коштів та підписання Договору №1, втім, одночасно вказує, що мав взаємовідносини з позики з ОСОБА_3 та на сьогоднішній день у нього відсутні будь які грошові зобов`язання. Також відомо, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , 05.09.2018 року звернувся і до ОСОБА_5 , з проханням надати в позику грошові кошти. Цього ж дня ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_5 (надалі Позикодавець №2) в позику грошові кошти в сумі 10000,0 доларів США, які зобов`язувався повернути до 05.12.2018 року. На підтвердження отримання коштів між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 05.09.2018 року укладено письмовий договір позики грошових коштів (надалі Договір №2), що надається у додатках. Внаслідок таких дій у сторін договору виникли правовідносини за договором позики грошових коштів. Відповідно до п.І Договору №2, ОСОБА_5 передав у власність, а Позичальник прийняв 10000 доларів США, з зобов`язанням останнього повернути таку ж саму суму коштів та у тій же валюті до 05.12.2018 року. Місцем повернення коштів, є місце проживання ОСОБА_5 . Вище зазначене грошове зобов`язання ОСОБА_4 у вказаний строк не виконав, більш того, почав ухилятися від зустрічі з ОСОБА_5 та ігнорувати телефонні дзвінки. Дане є проявом невиконання зобов`язань з повернення позики, а тому зумовило для ОСОБА_5 звернутися до суду з цивільним позовом (в якому адвокат ОСОБА_3 є представником), згідно ухвали суду відкрито позовне провадження у справі №686/3117/23, що надається у додатках. У своєму відзиві у справі №686/3117/23, ОСОБА_4 , також, заперечує факт отримання коштів та підписання Договору №2, втім одночасно вказує, що мав взаємовідносини з позики з ОСОБА_5 та на сьогоднішній день у нього відсутні будь які грошові зобов`язання. Тому ОСОБА_3 вважає, що в діях вказаної особи міститься склад злочину, передбачений ч.1 ст.190 КК України. Відповідно до диспозиції статті 190 КК України, кримінальна відповідальність наступає у випадку заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство). Об`єктивна сторона шахрайства (злочину, передбаченого ст. 190 КК) полягає у заволодінні чужим майном або придбанні права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. З суб`єктивної сторони цей злочин вчиняється тільки з прямим умислом, тобто особа усвідомлює, що посягає на чужу власність, на яку вона не має ніякого права, передбачає заподіяння матеріальної шкоди і бажає завдати таку шкоду. У постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 11.12.2018 у справі №712/7368/13-к суд відзначив: «...Як випливає зі змісту зазначеної норми кримінального закону та правозастосовної практики, отримання майна за умови виконання якого-небудь зобов`язання належить кваліфікувати як шахрайство в тому разі, коли винна особа в момент заволодіння цим майном, мала на меті його присвоїти, а зобов`язання - не виконувати. Як шахрайство, вчинене шляхом, зловживання довірою, слід розглядати укладення договорів кредиту, позики, попередньої оплати за виконання певної роботи тощо без наміру повернути отримані кошти чи інші матеріальні цінності, виконати належно обумовлену роботу чи повернути борг. Із суб`єктивної сторони шахрайство характеризується прямим умислом і корисливим мотивом...». У постанові Верховного Суду України від 24.1 1.2016 у справі №5-250кс16 суд відзначив: «....для кваліфікації скоєного як шахрайства не має значення рівень витонченості обману, ступінь обачності або, навпаки, легковажності потерпілого. Важливо лише, щоб у конкретній ситуації потерпілий не усвідомлював факту застосування щодо нього обману (зловживання довірою), щоб обманні дії винного були ефективними в аспекті успішного заволодіння чужим майном (правом на нього)...». У постанові Верховного Суду України від 24.11.2016 у справі №5-250кс16 суд відзначив: «відмежовуючи шахрайство від цивільно-правових деліктів, треба виходити з того, що отримання майна з умовою виконання якого-небудь зобов`язання може бути кваліфіковане як шахрайство - якщо встановлено те, що особа вже в момент заволодіння цим майном мала на меті його привласнити, а зобов`язання не виконувати. При обвинуваченні особи у вчиненні шахрайства під час укладення договорів цивільно-правового характеру слід в обов`язковому порядку встановлювати умисел особи на заволодіння майном в момент його отримання...». У постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 21.11.2019 у справі №295/17062/15-к суд відзначив: «розмежування кримінально-караного злочину від цивільно- правовової угоди слід проводити не по тому, як оформлені укладені між сторонами договори, а по тому, що стало результатом цієї договірної діяльності. Якщо одна сторона, приймаючи на себе зобов`язання, не має ніяких реальних можливостей і бажання їх виконувати, мова може йти про шахрайство...» Тому, в своїй заяві ОСОБА_3 просив: внести відповідні відомості до ЄРДР; розпочати розслідування за цією заявою про кримінальне правопорушення відносно ОСОБА_4 за ч.1 ст.190 КК України; видати ОСОБА_3 пам`ятку про процесуальні права і обов`язки; повідомити його письмово про початок кримінального провадження і закінчення досудового розслідування.»

Вказана заява ОСОБА_3 від 06.03.2023 р. була зареєстрована в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал НП України» ХРУП за № 3743. Після чого, ця заява ОСОБА_3 була скерована начальнику ВП №1 Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області, де 13.03.2023 р. була зареєстрована в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал НП України» ВнП №1 ХРУП за № 5237.

Відомості до ЄРДР за цією, поданою ОСОБА_3 , заявою, датованою 06.03.2023 р., внесені не були, про що ОСОБА_3 було повідомлено листом №3956/121/122-2023 від 04.04.2023 р.

Відповідно до ч.1 ст.214 КПК України, слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування, а дізнавач - керівником органу дізнання, а в разі відсутності підрозділу дізнання - керівником органу досудового розслідування.

Згідно з ч.2 ст.214 КПК України, досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається (ч.4 ст.214 КПК України).

До Єдиного реєстру досудових розслідувань, зокрема, має бути внесено короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела; попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність (п.п.4, 5 ч.5 ст.214 КПК України).

Із цими приписами Кримінального процесуального закону кореспондуються викладені у п.2 Розділу ІІ Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженого наказом Генерального прокурора №298 від 30.06.2020 норми, згідно з якими відомості про кримінальне правопорушення, викладені у заяві, повідомленні чи виявлені з іншого джерела, повинні відповідати вимогам пункту 4, 5 частини п`ятої статті 214 КПК України, зокрема, мати короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, попередню правову кваліфікацію кримінального правопорушення, з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Аналіз змісту положень ст.214 КПК України свідчить, що повноваженням щодо оцінки відомостей, наведених у заяві чи повідомлених потерпілим, чи виявлених з іншого джерела, як таких, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наділені слідчий, дізнавач, прокурор.

Приписи ст. 214 КПК України перебувають у взаємозв`язку з ч.1 ст.2 КК України, згідно з якою, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом, і саме тому фактичні дані, які вказують на ознаки складу кримінального правопорушення, мають бути критерієм внесення його до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Відповідно до висновку, що викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 818/1526/18 у межах процедури оскарження бездіяльності слідчого щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви, слідчий суддя з`ясовує обставини та мотиви, з яких слідчий або прокурор дійшов висновку про відсутність підстав для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, чим саме обґрунтоване невнесення відповідних відомостей до ЄРДР, та вирішує питання про наявність або відсутність правових підстав для зобов`язання слідчого або прокурора внести інформацію про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

Наведене дає підстави для висновку про те, що реєстрації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення та можуть об`єктивно свідчити про вчинення особою такого кримінального правопорушення. Якщо у заяві чи повідомленні таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, що повинні бути обов`язково внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Це слугує гарантією для кожної особи від необґрунтованого обвинувачення та процесуального примусу.

Підставами вважати, що в заяві чи повідомленні містяться відомості саме про кримінальне правопорушення, є об`єктивні дані, які дійсно свідчать про наявність ознак кримінального правопорушення. Такими даними є фактичне існування доказів, що підтверджує реальність конкретної події кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення). Якщо у заявах чи повідомленнях таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, які мають бути обов`язково внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

За приписом ч.1 ст.11 КК України, кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Отже, вирішальним чинником для внесення до ЄРДР відомостей за заявою є саме наявність у цій заяві обставин, що свідчать про кримінальне правопорушення, а не вказана автором назва поданого документу.

Верховний Суд у своїй постанові від 16.05.2019 у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду (справа № 761/20985/18, провадження № 51-8007км18) вказав: «...положеннями ст. 3 КПК визначено, що кримінальне провадження це досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність. Досудове розслідування - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується, серед іншого, закриттям кримінального провадження. Якщо не було події кримінального правопорушення або в діях особи немає складу кримінального правопорушення, то за таких обставин кримінальне провадження не може бути розпочато. А якщо через помилку чи з інших причин таке провадження було розпочато, то воно негайно має бути припинено і з позиції вимог правопорядку, і з огляду дотримання інтересів всіх учасників правовідносин.....».

Отже, ініціювати процедуру кримінального переслідування та застосувати державний механізм для здійснення досудового розслідування доцільно лише у випадку, коли наявні підстави вважати, що було вчинено кримінальне правопорушення. Безпідставне відкриття кримінального провадження є недопустимим і може порушувати права конкретних осіб, відносно яких таке провадження ініційоване, та є неефективним з точки зору використання державних ресурсів.

На думку слідчого судді, у поданій ОСОБА_3 заяві, яка датована 06.03.2023 р., викладені факти, які за своїм змістом та суттю не є повідомленням про вчинення кримінального правопорушення, зокрема й того, яке передбачене ч.1 ст.190 КК України, оскільки ця заява не містить об`єктивних даних, які підтверджували би реальність конкретної події кримінального правопорушення (так, зі змісту поданої заяви не вбачається, що у випадках, про які повідомляв ОСОБА_3 , мало місце умисне заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою), не містить ця заява й конкретних фактичних даних, які б свідчили про існування обставин, що дають підстави для кваліфікації дій особи за відповідною статтею Кримінального кодексу України. Аргументи ОСОБА_3 про можливе вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, фактично ґрунтуються на його власній оцінці та зводяться до незадоволення і суб`єктивної незгоди ОСОБА_3 із змістом поданих в рамках цивільних справ №686/3117/23 та №686/350/23, судовий розгляд у яких ще не завершений, ОСОБА_4 відзивів із запереченнями щодо задоволення позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про стягнення боргу за договорами позики. Однак, ні заява ОСОБА_3 про вчинення кримінального правопорушення, ні долучені до цієї заяви документи, жодним чином не свідчать про те, що ОСОБА_4 , який 21.04.2015 та 05.09.2018 отримував в позику грошові кошти (про що йдеться у поданій ОСОБА_3 заяві від 06.03.2023 р.), в момент укладення цих договорів позики, мав намір не виконувати зобов`язання та присвоїти чуже майно, а з врахуванням того, що розгляд вказаних цивільних справ ще не завершений, не свідчать й долучені до заяви ОСОБА_3 документи й про те, що зобов`язання з повернення позики, на сьогоднішній день, й досі існує.

У п. 29 рішення Європейського суду з прав людини в справі Павлюлінець проти України (Заява № 70767/01) від 6 вересня 2005 року, суд висловив позицію, що право на порушення кримінальної справи проти третьої особи як таке не гарантується Конвенцією (Kubiszyn v. Poland, ухвала від 21 вересня 1999 року, заява N 37437/97).

З огляду на викладене, представник органу досудового розслідування обґрунтовано відмовив ОСОБА_3 у внесенні відповідних відомостей до ЄРДР.

Слідчий суддя не вбачає підстав для внесення відомостей за заявою ОСОБА_3 до ЄРДР. Ініціювання кримінального переслідування щодо осіб, за встановлених обставин, є необґрунтованим засобом кримінально-правового примусу та не відповідає приписам кримінального процесуального закону.

Враховуючи, що уповноваженою особою Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області не була допущена бездіяльність, яка б виразилась у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, про яку йдеться у поданій ОСОБА_3 скарзі, тому у задоволенні цієї скарги слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 110, 214, 303- 307, 309, 395 КПК України,-

постановив:

У задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність уповноваженої особи Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області, щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя