Номер провадження: 11-кп/813/366/23
Справа № 523/4942/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.02.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_7 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0004211 від 10 листопада 2019 року відносно

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Шамхор Азербайджанської Республіки, громадянинАзербайджанської Республіки, з неповною середньою освітою, одружений, має на утриманні малолітніх дітей 2009, 2011, 2020 років народження, не офіційно працює різноробочим, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст.89 КК України вважається таким, що не має судимості,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених

обставин судом 1-ої інстанції

Вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2021 року ОСОБА_11 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки, із позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_12 звільнений від відбування призначеного основного покарання з випробуванням на іспитовий строк 2 (два) роки, з покладенням обов`язків, передбачених пунктами 1), 2) ч.1 ст.76 КК України, а саме:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільний позов ОСОБА_13 до ОСОБА_8 - задоволений частково. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_13 моральну шкоду в розмірі 500000 гривень, в частині стягнення матеріальної шкоди позов залишений без задоволення.

Цивільний позов прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі КНП «Одеська обласна клінічна лікарня Одеської обласної ради» - задоволений в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь КНП «Одеська обласна клінічна лікарня Одеської обласної ради» витрати на стаціонарне лікування ОСОБА_14 в розмірі 2182,00 гривень.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні в розмірі 2512 грн., 10296 грн. 72 коп. за проведення експертних досліджень - стягнуті з ОСОБА_8 у повному обсязі в інтересах держави в особі Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України.

Вирішено питання стосовно долі речових доказів у кримінальному провадженні.

Оскаржуваним вироком встановлено, що 09 листопада 2019 року, приблизно о 18 годині 00 хвилин, ОСОБА_12 керуючи технічно справним автомобілем марки «ВАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в темну пору доби, з ввімкнутим ближнім освітленням передніх фар, здійснював рух по освітленій ділянці, по асфальтному сухому дорожньому покриттю проїзної частини проспекту Добровольського в м. Одесі. На зазначеній ділянці проїзної частини організований двосторонній дворядний рух в кожному напрямку, напрямки якого розділені подвійною суцільною лінією дорожньої розмітки 1.3, смуги руху переривчатою лінією дорожньої розмітки 1.5, з боку вул. Паустовського в напрямку вул. Махачкалінська, по лівій смузі свого напрямку руху. Автомобіль під керуванням ОСОБА_8 рухався у смузі свого напрямку руху, зі швидкістю близько 60 км/год., яка перевищує установлену в населених пунктах швидкість руху 50 км/год., чим порушив вимоги п.12.4., п/п «б» п.12.9. «Правил дорожнього руху» України.

При цьому, ОСОБА_12 був неуважним, за дорожньою обстановкою постійно не слідкував, обрав швидкість руху керованого автомобіля, без урахування дорожньої обстановки, яка не забезпечує безпеку, і не дає можливість йому постійно контролювати рух автомобіля, чим порушив вимоги п.п.1.5., п/п «б» п.2.3 «Правил дорожнього руху» України.

Здійснюючи подальший рух, наближаючись до розташованого ліворуч за ходом його руху будинку №128 по проспекту Добровольського, ОСОБА_12 діючи з необережності, проявляючи злочинну самовпевненість та маючи об`єктивну і реальну можливість недопущення дорожньо-транспортної події, заходів, що виключають виникнення та розвиток аварійної ситуації не вжив, у порушення вимог п.п.12.1.,12.3 зазначених Правил, відволікся від керування, з моменту об`єктивної можливості виявити небезпечний рух пішохода, який після виходу з ряду транспортних засобів, що знаходились на проїзній частині в нерухомому стані уздовж її правого за ходом руху автомобіля краю, перетинав проїзну частину справа на ліво у темпі звичайного кроку та знаходився у полі зору водія тривалий час, своєчасно не відреагував на виниклу небезпеку, при відсутності яких-небудь перешкод технічного або іншого характеру не зменшив швидкість руху керованого ним транспортного засобу аж до його зупинки та передньою частиною керованого ним автомобіля скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_14 .

В результаті ДТП пішохід ОСОБА_14 отримав тілесні ушкодження від яких настала його смерть.

Як встановлено слідством, дії водія ОСОБА_8 регламентувались вимогами пунктів 2.3 п/п б, 12.4, 12.3 Правил дорожнього руху України, згідно з якими йому належало бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, рухатися зі швидкістю не більше 50 км/год., а у разі виявлення пішохода, якій переходив проїзну частину негайно вжити заходів для зменшення швидкості транспортного засобу.

За даними відеозапису пригоди, водій автомобіля «ВАЗ» належним виконанням вимог пунктів 2.3 п/п б та 12.3 ПДР мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода.

Дії водія автомобіля «ВАЗ», які не відповідали до вимог пунктів 2.3 п/п б та 12.3 ПДР, з технічної точки зору, перебувають в причинному зв`язку із ДТП.

Вимоги апеляційних скарг та узагальненні доводи осіб, які їх подали

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції заступник керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_15 та захисник ОСОБА_7 подали апеляційні скарги.

Прокурор в своїй апеляційній скарзі не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого просив змінити вирок, виключити з його резолютивної частини при вирішенні питання про стягнення процесуальних витрат слова «в особі Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України», у вступній частині вироку правильно зазначити офіційну назву місця проживання і громадянства обвинуваченого ОСОБА_8 , а саме: Азербайджанська Республіка.

В іншій частині просив вирок залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що Одеський науково-дослідний експертно-криміналістичний центр МВС України не наділений повноваженнями виступати в інтересах держави при стягненні процесуальних витрат до Державного бюджету України.

Крім того у вступній частині вироку місце народження та громадянство обвинуваченого ОСОБА_8 зазначено «республіка Азербайджан», у той час як офіційною назвою є «Азербайджанська Республіка».

Захисник ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі просив змінити вирок в частині призначення покарання, призначити ОСОБА_16 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки та на підставі ст.75 КК України звільнити обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням на іспитовий строк 1 (один) рік.

Захисник просив не призначати його підзахисному додатковий вид покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, звільнити його від сплати процесуальних витрат на підставі ч.1 ст.119 КК України та залишити без задоволення цивільні позови ОСОБА_13 та Одеської обласної прокуратури.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що ОСОБА_12 повністю визнав свою вину, щиросердечно розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, відшкодував потерпілій матеріальну шкоду в повному обсязі.

Обставин, які б обтяжували покарання ОСОБА_8 судом першої інстанції не встановлено.

Крім того ОСОБА_12 раніше не притягався до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку у психіатра та у лікаря нарколога не перебуває, є багатодітним батьком, на утриманні у нього знаходиться дружина, яка тяжко хворіє.

За таких обставин суд мав законні підстави призначити ОСОБА_16 менш суворе покарання.

Також захисник зазначив про те, що призначення ОСОБА_16 додаткового виду покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами суттєво ускладнить життя для всієї його родини.

Крім того, на думку захисника, позивач ОСОБА_13 не входить до переліку осіб, визначених ст.1200 Цивільного кодексу України, які мають право на відшкодування моральної шкоди внаслідок смерті потерпілого.

Стосовно цивільного позову прокурора захисник наголосив, що заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абз.3 ч.3 ст.23 ЗУ «Про прокуратуру», має застосуватись з урахуванням положень абз.1 ч.3 цієї статті, який передбачає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень незалежно від наявності статусу юридичної особи.

Позиції учасників апеляційного розгляду в судовому засіданні

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_12 та захисник ОСОБА_7 підтримали доводи своєї апеляційної скарги, а стосовно апеляційної скарги прокурора просили вирішити питання на розсуд суду.

Прокурор ОСОБА_6 підтримав доводи апеляційної скарги заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 та заперечував проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи наведені в поданих апеляційних скарга, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини

Згідно з ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за обставин зазначених у вироку та кваліфікація його дій в апеляційних скаргах не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.

Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Згідно ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст.414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст.414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Призначаючи ОСОБА_16 покарання, суд першої інстанції, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, врахував усі обставини справи, взяв до уваги особу обвинуваченого, який вважається таким, що не має судимості, кримінальне правопорушення, яке відноситься до категорії тяжкого, вчинив з необережності.

Також суд врахував, що обвинувачений має постійне місце реєстрації та проживання, проживає разом із родиною, характеризується позитивно, має на утриманні малолітніх дітей 2009, 2011, 2020 років народження та дружину, яка вагітна та має захворювання.

В якості обставини, передбаченої ст.66 КК України, яка пом`якшує покарання ОСОБА_8 суд врахував добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_8 судами першої та апеляційної інстанції встановлені не були.

Крім того, суд першої інстанції взяв до уваги думку потерпілої ОСОБА_13 , яка просила призначити обвинуваченому покарання, не пов`язане із позбавленням волі.

На основі засад законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, з урахуванням конкретних обставин справи, враховуючи особу обвинуваченого, , суд першої інстанції призначив ОСОБА_16 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки (яке є близьким до мінімального покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст.286 КК України), після чого, із застосуванням положень статей 75, 76 КК України, звільнив обвинуваченого від відбування призначеного основного покарання з випробуванням на іспитовий строк 2 роки.

На переконання апеляційного суду саме такий вид та розмір покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, тобто таке покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості ОСОБА_17 .

Частиною 4 ст.75 КК України встановлено, що іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного року до трьох років.

В апеляційній скарзі захисник просив призначити ОСОБА_16 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки та на підставі ст.75 КК України звільнити обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням на іспитовий строк 1 (один) рік, тобто встановити мінімальний іспитовий строк, передбачений чиним Кримінальним кодексом України.

Апеляційний суд вважає такі вимоги безпідставними, з огляду і не те, що під час судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_12 визнав свою вину частково.

Стосовно доводів апеляційної скарги сторони захисту про можливість не призначати ОСОБА_16 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами апеляційний суд зазначає про таке.

Санкція ч.2 ст.286 КК України, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і не є обов`язковим для суду.

У даному кримінальному провадженні внаслідок протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_8 , які виразились в порушенні ним Правил дорожнього руху, потерпілий ОСОБА_14 отримав тілесні ушкодження, від який настала його смерть.

Враховуючи тяжкість наслідків, завданих злочином, апеляційний суд переконаний, що у даному кримінальному провадженні ОСОБА_16 необхідно призначити додатковий вид покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

При цьому обвинувачений мав та має усвідомлювати, що автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки і він належним виконанням Правил дорожнього руху мав можливість запобігти наїзду на пішохода та відвернути наслідки, що настали.

Стосовно доводів захисника про те, що позивач ОСОБА_13 не входить до переліку осіб, визначених ст.1200 Цивільного кодексу України, які мають право на відшкодування моральної шкоди внаслідок смерті потерпілого.

З цього приводу апеляційний суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Згідно з ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Пунктом 1) ч.1 ст.3 КПК України визначено, що близькі родичі та члени сім`ї це - чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням, а також особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки, у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі.

Зі змісту обвинувального акту убачається, що ОСОБА_13 є рідною сестрою загиблого пішохода ОСОБА_14 , а отже є його близьким родичем, і саме з цих підстав, у даному кримінальному провадженні вона була визнана потерпілою та мала право до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до ОСОБА_8 , що і було нею зроблено.

Разом з цим заслуговують на увагу доводи сторони захисту про те, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив цивільний позов прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі КНП «Одеська обласна клінічна лікарня Одеської обласної ради», оскільки він був поданий неуповноваженою особою та не в інтересах держави.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 9) постанови від 06 липня 2021 року по справі № 911/2169/20; провадження № 12-20гс21 зробила висновок щодо застосування норм права, в якому вказала, що заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру», має застосовуватись з урахуванням положень абзацу першого частини третьої цієї статті, який передбачає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень, незалежно від наявності статусу юридичної особи.

Поняття «суб`єкт владних повноважень» визначено у статті 3 КАС України - це органи державної влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

КНП «Одеська обласна клінічна лікарня Одеської обласної ради» не є суб`єктом владних повноважень, а отже приймаючий до уваги вищевикладену позицію Верховного Суду, прокурор не має права подавати цивільний позов в інтересах вказаної юридичної особи.

Щодо доводів апеляційної скарги заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 , апеляційний суд визнає їх обґрунтованими з огляду на наступне.

Так, ст.118 КПК України визначено, що витрати, пов`язані з залученням експерта є процесуальними витратами.

Згідно з ч.2 ст.122 КПК України залучення стороною обвинувачення експертів спеціалізованих державних установ, а також проведення експертизи за дорученням слідчого судді або суду здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим установам з Державного бюджету України.

Відповідно до ч.2 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Відповідно до п.1 Положення про Одеський науково-дослідний експертно-криміналістичний центр МВС України, яке затверджено наказом МВС від 11.06.2019 року за № 477, Одеський НДЕКЦ - це державна спеціалізована установа судової експертизи.

Разом з цим, Одеський НДЕКЦ МВС не наділений повноваженнями виступати в інтересах держави при стягненні процесуальних витрат до Державного бюджету України.

При ухваленні вироку у даному кримінальному провадженні суд першої інстанції необґрунтовано вказав про стягнення процесуальних витрат на користь держави в особі Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, який є спеціальною державною експертною установою, для забезпечення діяльності якої передбачене фінансування з державного бюджету.

За таких обставин, ухвалене судом стягнення процесуальних витрат у кримінальному провадженню суперечить встановленому законом порядку фінансування державних експертних установ, у зв`язку з чим вирок підлягає зміні, а слова «в особі Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України» - виключенню з тексту резолютивної частини вироку.

Крім того в апеляційній скарзі прокурор слушно звернув увагу на те, що у вступній частині вироку місце народження та громадянство обвинуваченого ОСОБА_8 зазначено неправильно - «республіка Азербайджан», у той час як офіційною назвою є «Азербайджанська Республіка».

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 в повному обсязі та частково задовольнити апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 з наведених у мотивувальній частині даної ухвали підстав.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 408, 409, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 - задовольнити.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - частково задовольнити.

Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2021 року, яким ОСОБА_11 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України - змінити.

Виключити з абзацу 3 резолютивної частини оскарженого вироку посилання суду першої інстанції при вирішенні питання про стягнення процесуальних витрат слова «в особі Одеського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України».

У вступній частині вироку правильно зазначити офіційну назву місця проживання і громадянства обвинуваченого ОСОБА_8 , а саме: «Азербайджанська Республіка».

Скасувати оскаржений вирок в частині задоволення цивільного позову прокурора в інтересах держави в особі КНП «Одеська обласна клінічна лікарня Одеської обласної ради» до ОСОБА_17 .

Цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі КНП «Одеська обласна клінічна лікарня Одеської обласної ради» до ОСОБА_8 - залишити без розгляду.

В іншій частині оскаржений вирок залишити без змін.

Ухвала Одеського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4