Справа № 133/733/20
Провадження №11-кп/801/227/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2023 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі учасників провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7

та обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 11 січня 2023 року,

якою задоволено клопотання прокурора, продовжено строк тримання під вартою на 60 днів, з 11.01.2023 по 11.03.2023 включно щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинськ, Дніпропетровської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, освіта середня-спеціальна, не працюючого, не одруженого, має на утриманні неповнолітню дитину, раніше не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України,

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

У провадженні Козятинського міськрайонного суду Вінницької області перебуває обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у вчиненні умисного тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, а саме в нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчиненим за попередньою змовою групою осіб.

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_8 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на шістдесят днів, посилаючись на те, що на даний час не відпали ризики, передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України, що дають підстави для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Вказане клопотання прокурор мотивує тим, що обвинувачені обвинувачуються у скоєнні тяжкого злочину, санкція статті якого передбачає покарання у вигляді позбавлення волі строком від 7 до 10 років із конфіскацією майна, можуть переховуватись від суду, продовжити вчиняти інші злочини, а також незаконно впливати на потерпілого та свідків. Крім того, обвинувачений ОСОБА_8 раніше притягувався до адміністративної відповідальності, обвинувачується у вчиненні злочину в стані алкогольного сп`яніння із застосуванням насильства, не має стійких соціальних зв`язків, негативно характеризується за місцем проживання.

Ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 11 січня 2023 року клопотання прокурора задоволено. Продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 60 днів, тобто з 11.01.2023 по 11.03.2023 включно.

Прийняте рішення мотивовано тим, що ОСОБА_8 обвинувачується у скоєнні тяжкого злочину, санкція статті якого передбачає покарання у вигляді позбавлення волі строком від 7 до 10 років із конфіскацією майна, строк дії запобіжного заходу спливає. Ризики, передбачені ст.177 КПК України, що дають підстави для зміни чи скасування запобіжного заходу обвинуваченим, не змінились. Зокрема, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину (за вчинення якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі від 7 до 10 років із конфіскацією майна) у стані алкогольного сп`яніння та щодо невідомої йому раніше особи. ОСОБА_8 не працює та не має стійких соціальних зв`язків, а тому, перебуваючи на волі, може впливати на свідків та потерпілого, переховуватись від суду та продовжувати скоювати інші кримінальні правопорушення.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 11 січня 2023 року, змінити обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід, а саме домашній арешт.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною, необґрунтованою та невмотивованою, а прокурором під час судового розгляду не доведені обставини для продовження найбільш суворого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Жодний ризик у клопотанні прокурора про продовження строку тримання під вартою, передбачений ч.1 ст.177 КПК України прокурором не доведений.

Судом не взято до уваги відомості про особу обвинуваченого, а саме те, що ОСОБА_8 раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання та неповнолітню дитину. Зазначає, що обвинувачений знаходиться під вартою з 19.01.2020, а розгляд справи не проводиться за відсутності потерпілого, який є громадянином Республіки Білорусь та не з`являється у судове засідання, тому справа по суті не розглядається, клопотання про продовження строку тримання подане з істотними порушенням норм КПК.

Позиції учасників судового провадження

В судовому засіданні захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_8 апеляційну скаргу захисника підтримали, просили задовольнити та обрати обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Прокурор ОСОБА_6 просила залишити апеляційну скаргу захисника без задоволення, а ухвалу суду без змін як законну, обґрунтовану та вмотивовану.

Мотиви суду

Заслухавши доповідача, пояснення учасників, дослідивши матеріали судового провадження та зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого задоволенню не підлягає за таких підстав.

Згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Так, оскаржуваною ухвалою окрім обвинуваченого ОСОБА_8 , судом було вирішено питання щодо запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_9 , однак, щодо вказаного обвинуваченого судове рішення ніким оскаржене не було, а тому апеляційний суд не перевіряє його в цій частині.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Згідно з ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Як вбачається зі ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Ухвалюючи рішення про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен з`ясувати доцільність продовження застосування запобіжного заходу, що у свою чергу повинно відповідати ризикам та обставинам, що передбачені статтями 177-178 КПК України, у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими учасниками судового провадження.

Частиною 1 статті 183 КПК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу. На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Колегією суддів встановлено, що в провадженні Козятинського міськрайонного суду Вінницької області перебуває на розгляді обвинувальний акт у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000047 від 17.01.2020 року по обвинуваченню ОСОБА_9 , ОСОБА_8 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України. Зокрема ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні умисного тяжкого кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 187 КК України, тобто в нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством небезпечним для життя та здоров`я особи яка зазнала нападу, вчинений за попередньою змовою групою осіб.

Приймаючи рішення про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , суд виходив із того, що ризики, які мали місце, до теперішнього часу не припинили існувати і не зменшились, та виправдовують необхідність тримання під вартою обвинуваченого під час судового розгляду. Зокрема, судом першої інстанції встановлено, що перебуваючи на волі ОСОБА_8 може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків та потерпілого у цьому ж кримінальному провадженню або іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню та вчиняти інші кримінальні правопорушення.

Колегія суддів звертає увагу сторони захисту, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного/обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності поза процесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний/обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Реальне існування ризику обвинуваченого переховуватися від суду має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером останнього, його моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню. В даному випадку встановлюючи існування ризику переховування ОСОБА_8 від суду, колегія суддів бере до уваги відомості щодо особи обвинуваченого, його сімейного стану, способу життя, тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується особа та тяжкість покарання, яке може бути призначене у разі встановлення вини особи та приходить до висновку про його існування.

Внаслідок збройної агресії Російської Федерації, Україною з 24.02.2022 року, згідно відкритих даних, не контролюється орієнтовно 20 відсотків власної території, що створює додаткові можливості для залишення території України, в тому числі поза офіційними пунктами пропуску, тому враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_8 є уродженцем м. Дніпродзержинськ, Дніпропетровської області, зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 , яка межує з Запорізькою областю неможливо стверджувати, що ризик переховування від суду нівельовано, оскільки існують реальні можливості переховування обвинуваченого на тимчасово окупованих територіях України.

Відповідно перебуваючи на волі обвинувачений матиме змогу перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, оскільки існує велика імовірність того, що не перебуваючи під дією запобіжного заходу, який буде ґарантувати належну поведінку обвинуваченого, останній може створити умови та обставини з метою уникнення кримінальної відповідальності. До того ж, у разі переховування обвинуваченого ОСОБА_8 стане неможливим подальше судове провадження та реалізація принципу змагальності сторін під час судового розгляду, що також зумовлює подальше застосування тримання під вартою обвинуваченого.

Разом з цим доводи сторони захисту про наявність в обвинуваченого дитини, сім`ї, а також постійного місця реєстрації у Дніпропетровській області, не є безумовною підставою для застосування більш м`якого запобіжного заходу, оскільки зазначені обставини не зменшують існування ризиків, передбачених, ч.1 ст.177 КПК України. Крім того, встановлені обставини існували і на час вчинення протиправних дій, а тому, на переконання колегії суддів, вони не утворюють жодних моральних запобіжників при обранні ОСОБА_8 моделі поведінки, а відтак не здатні перешкодити вчинити йому дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Що стосується ризику незаконно впливати на потерпілого та свідків, суд, оцінюючи наявність ризику незаконно впливати на потерпілого та свідків, враховує, що потерпілий та свідки на даний час судом не допитані, та вважає, що ризик такого впливу зберігається до дослідження показань потерпілого та свідків безпосередньо судом під час судового розгляду. Суд не виключає ймовірності того, що не будучи обмеженим у спілкуванні із потерпілим та свідками, обвинувачений може здійснювати на них незаконний вплив. Вказане дає підстави обґрунтовано припускати наявність можливості незаконного впливу на потерпілого, свідків зі сторони зацікавленої особи, яким є обвинувачений, з метою формування певної позиції шляхом викривлення їх показань чи надання останніми неправдивих показань. При цьому, колегія суддів вважає, що з переходом на стадію судового провадження ризик незаконного впливу на свідків та потерпілого лише актуалізується, оскільки у результаті ознайомлення з матеріалами кримінального провадження обвинуваченому стає відомо про всіх осіб, які допитувалися у даному кримінальному провадженні, та зміст наданих ними показань.

Колегія суддів враховує і те, що обвинувачений ОСОБА_8 до затримання не працював, не мав офіційного та постійного джерела доходу, обвинувачується у вчиненні корисливого злочину проти власності, що в свою чергу свідчить про наявність ризику вчинення іншого кримінального правопорушення.

Перевіркою матеріалів судового провадження встановлено, що ОСОБА_8 хоча і є особою раніше не судимою, однак не має постійного місця проживання на території Вінницької області, не працевлаштований та неодружений, що вказує на відсутність міцних соціальних зв`язків, а також на відсутність осіб, які б мали на нього визначальний вплив з метою забезпечення його належної процесуальної поведінки та запобіганню існуючим ризикам.

З огляду на викладене, твердження захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку тримання під вартою та можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, є непереконливими. При цьому, як вбачається з правової позиції ЄСПЛ у справі «Манчіні проти Італії», за наслідками та способами застосування як тримання під вартою, так і домашній арешт прирівнюються до позбавлення волі для цілей статті 5 Конвенції. Відповідно згода обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника на залишення йому певної форми арешту, все ж таки підтверджує існування процесуальних ризиків у вказаному провадженні. З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги захисника щодо недоведеності прокурором наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України лише свідчать про необґрунтованість її вимог, оскільки обрання будь-якого запобіжного заходу без встановлення ризиків є процесуально незаконним. До того ж, стороною захисту не надано документу про право власності на житло чи доказів того, що власник житла не заперечує, щоб ОСОБА_8 перебував у цьому житлі під домашнім арештом.

Продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 , на думку колегії суддів, відповідає охороні прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»). На переконання колегії суддів, у даному випадку суспільний інтерес полягає у охороні права власності, а саме права будь-якого власника на володіння, користування та розпоряджання своїм майном відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а також безпеці життя та здоров`я, особистої недоторканності, честі та гідності особи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що ризики, які були заявлені у клопотанні прокурора та були встановлені в попередніх судових рішеннях, якими вирішувалося питання про продовження запобіжного заходу обвинуваченому не зменшились та виправдовують подальше тримання під вартою, обумовлені суспільною необхідністю, є пропорційними та обґрунтованими щодо обмеження конституційних прав і свобод обвинуваченого, будь-яких доказів про зменшення або зникнення цих ризиків стороною захисту не надано. Матеріали судового провадження не містять відомостей про обставини, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою.

Водночас, доводи захисника про тривалий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції, протягом якого обвинувачений утримується під вартою, проте судовий розгляд на теперішній час не завершений та остаточне рішення не прийнято знайшли своє підтвердження. У зв`язку з чим колегія суддів вважає за необхідне звернути особливу увагу суду першої інстанції на положення ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 та приписи ст. 28 та 318 КПК України. Колегія суддів вважає таку невиправдану тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч. 4 ст. 28 та ч. 1 ст. 318 КПК України тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, тому вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів оцінила в сукупності всі обставини, що характеризують особу обвинуваченого, тяжкість інкримінованого йому злочину, відомості про його майновий стан, відсутність у нього міцних соціальних зв`язків, співрозмірність застосованого запобіжного заходу особі обвинуваченого та дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419,422-1 КПК України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 11 січня 2023 року залишити без змін.

Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України ухвала набирає чинності з моменту її проголошення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4