Справа № 442/422/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/811/957/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2022 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 жовтня 2022 року про накладення арешту на майно,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,
адвоката ОСОБА_8 ,
третьої особи ОСОБА_6 ,

встановила:

ухвалою слідчого судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 жовтня 2022 року задоволено клопотання прокурора Дрогобицької окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_7 , про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.02.2022 за № 0000011, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 364 КК України.
Накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером :01:005:0134, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; об`єкт незавершеного будівництва загальною площею 441,5 кв.м., який розташований на території земельної ділянки з кадастровим номером :01:005:0134.
Заборонено будь-кому у будь-який спосіб розпоряджатись чи використовувати вилучене та арештоване майно до прийняття рішення у вказаному вище кримінальному провадженні, та/або скасування арешту, накладеного на це майно, окрім прокурора, для забезпечення належного збереження речових доказів, та/або подальшого звернення в дохід держави та виконання завдань кримінального провадження.
Мотивуючи своє рішення, слідчий суддя, зокрема, вказав, що встановлено достатні дані, які можуть свідчити про виконання будівельних робіт всупереч вимогам Закону України «Про охорону культурної спадщини», реалізація яких може позначитися на об`єктах культурної спадщини. Накладення арешту на земельну ділянку та об`єкт незавершеного будівництва є збереженням речових доказів, запобігання подальшого їх відчуження, розпорядження та користування, а також заборона пошкодження та знищення, оскільки це може мати значення важливе значення для кримінального провадження. За таких обставин, слідчий суддя, враховуючи правову підставу для арешту майна, наслідки арешту майна для його володільця прийшов до висновку, що клопотання про накладення арешту на майно підлягає задоволенню, оскільки існує обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти, з дотриманням відповідних положень національного законодавства та принципів верховенства права.
На дану ухвалу слідчого судді ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, просить оскаржувану ухвалу слідчого судді скасувати, відмовити у задоволенні клопотання прокурора Дрогобицької окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_7 від 08.09.2022 року про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.02.2022 за № 0000011, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України.
В обґрунтування вказує, що на його думку земельна ділянка та незавершене будівництво не можуть бути знаряддям чи засобом такого злочину.
Наголошує, що ні в ухвалі суду, ні прокурором у своєму клопотанні не зазначено і не вказано, які саме фактичні дані містить земельна ділянка чи об`єкт незавершеного будівництва, як доказ вчинення вказаного злочину, передбаченого ст. 364 КК України.
Підкреслює, що в даному випадку обставинами, які слід доказувати, є дії посадових осіб відділу архітектурно-будівельного контролю виконкому Дрогобицької міської ради. Речовими доказами, які свідчать про ці обставини, мають бути оригінали документів, які виготовили ці посадові особи, а не земельна ділянка та саме будівництво.
Крім цього, усі обставини даної справи вказують на те, що предметом даного злочину є згадане повідомлення, а не земельна ділянка чи незавершене будівництво. Адже ОСОБА_6 звертався до посадових осіб міської ради з проханням зареєструвати повідомлення про початок виконання будівельних робіт і дії цих посадових осіб, які виразилися у його державній реєстрації, були спрямовані на придання юридичної значимості саме повідомлення, а не якихось інших предметів матеріального світу (в даному випадку земельній ділянці чи незавершеного будівництва). Крім цього ОСОБА_6 набув у внаслідок таких дій посадових осіб міськради повідомлення (право), а не згадані земельну ділянку чи незавершене будівництво.
З цих причин є очевидним, що земельна ділянка та незавершене будівництво не були і не можуть бути знаряддями чи предметом даного кримінального правопорушення, як стверджує прокурор. Натомість документація з державної реєстрації згаданого повідомлення може бути знаряддям та предметом вчинення цього кримінального правопорушення, яка зберігає на собі його сліди.
Вважає, що наведені обставини свідчать про те, що ні прокурором ні судом першої інстанції не було доведено необхідність арешту згаданого майна, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи ОСОБА_6 та кооперативу.
Наполягає, що у суду не було підстав для накладення такого арешту, оскільки відсутні його правові підстави, так як це майно не може використовуватися доказом у цьому кримінальному провадженні. Наявність чи відсутність такого арешту не може вплинути на процес розслідування та доказування складу даного злочину. Також обмеження права власності на це майно є нерозумним і неспіврозмірним завданням даного кримінального провадження. Накладення арешту на згадані земельну ділянку та незавершене будівництво, які є нерухомим майном порушує законні права ОСОБА_6 та кооперативу щодо вільного використання та розпорядження ним своїм майном за його цільовим призначенням, наслідком чого їм буде нанесено матеріальну шкоду та збитки і ставить на грань банкрутства. В цей непростий для країни час, коли кожне робоче місце, яке настільки важливе у процесі виживання нас як держави та досягнення перемоги у війні, створюється з особливо високими економічними ризиками та коштує подвійних зусиль.
Звертає увагу на те, що системний аналіз ст. ст. 219 та 294 КПК України дає підстави вважати, що загальний строк такого досудового розслідування таких злочинів не може перевищувати 18 місяців з моменту внесення кримінального провадження в ЄРДР. Кримінальне провадження № 0000011 було внесено в ЄРДР 05.02.202.1 року і за умови продовження судом строків його розслідування воно могло бути продовженим лише до 05.07.2022 року. Однак, при з`ясуванні цих обставин було встановлено, що ухвалою цього ж слідчого судді ОСОБА_1 від 21.01.2.022 року по справі № 442/422/22 строк даного досудового розслідування продовжено на 32 місяців до 05.02.2023 року, що є грубим порушенням кримінального процесуального законодавства України.
Заслухавши доповідь судді, виступ адвоката ОСОБА_8 та третьої особи ОСОБА_6 , які підтримали подану апеляційну скаргу, прокурора, який апеляційну скаргу заперечив, перевіривши матеріали клопотання, обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів приходить до наступного.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Статтями 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, згідно з якими зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, належать: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Під час розгляду клопотання про накладення арешту на майно в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.
Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
У свою чергу, викладені доводи також знайшли своє підтвердження в рішеннях Європейського Суду з прав людини (далі, ЄСПЛ), в тому числі в рішеннях «Бакланов проти Росії» (від 09 червня 2005 року) та «Фрізен проти Росії» (від 24 березня 2005 року), де ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що: «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
Так, відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Згідно з ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень ст. 170 Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до ч. 6 ст. 170 цього Кодексу.
До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Частинами 2, 4 ст. 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.
При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати в тому числі можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України).
Згідно із ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна, як доказ в кримінальному провадженні; 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння; 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна; 4) розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Аналіз змісту клопотання прокурора та ухвали слідчого судді показав, що у зазначених процесуальних документах, не дотримані вимоги наведених вище норм кримінального процесуального закону.
Згідно клопотання, досудовим розслідуванням встановлено, що ухвалою слідчого судді Дрогобицького міськрайонного суду від 28.01.2021 уповноважену особу Дрогобицького РВП ГУНП у Львівській області зобов`язано внести відомості про кримінальне правопорушення згідно заяви ОСОБА_9 від 25.01.2021 про вчинення кримінального правопорушення. Згідно заяви ОСОБА_9 з`ясовано, що на земельній ділянці з кадастровим номером :01:005:0134, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 на території пам`ятки архітектури національного значення «Шпихлір» всупереч Закону України «Про охорону культурної спадщини» здійснюється незаконне будівництво об`єкту нерухомого майна.
Задовольняючи клопотання та мотивуючи необхідність накладення арешту на майно, перелічене в резолютивній частині оскаржуваної ухвали, слідчий суддя, покликавшись на зміст клопотання щодо фактичних обставин кримінального провадження та положення статей 170-173 КПК України, зазначив, що встановлено достатні дані, які можуть свідчити про виконання будівельних робіт всупереч вимогам Закону України «Про охорону культурної спадщини», реалізація яких може позначитися на об`єктах культурної спадщини. Накладення арешту на земельну ділянку та об`єкт незавершеного будівництва є збереженням речових доказів, запобігання подальшого їх відчуження, розпорядження та користування, а також заборона пошкодження та знищення, оскільки це може мати значення важливе значення для кримінального провадження. За таких обставин, слідчий суддя, враховуючи правову підставу для арешту майна, наслідки арешту майна для його володільця прийшов до висновку, що клопотання про накладення арешту на майно підлягає задоволенню, оскільки існує обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти, з дотриманням відповідних положень національного законодавства та принципів верховенства права.
Втім, відповідно до вимог ст. 171 КПК України прокурор належним чином не мотивував своє клопотання стосовно того, які підстави і мета відповідно до положень статті 170 цього Кодексу, який зв`язок є між кримінальним правопорушенням, що розслідуються, та майном на яке він просить накласти арешт. Викладаючи зміст клопотання, прокурор обмежився лише загальними фразами та цитуванням окремих норм КПК України, при цьому не обґрунтував, яким саме критеріям ст. 98 КПК України відповідає майно на яке він просить накласти арешт, та які саме ознаки такого майна можуть бути використані для доведення конкретних обставин, які підлягають доказуванню в даному кримінальному провадженні.
Водночас, як слідує зі змісту ухвали слідчого судді, розглядаючи клопотання, слідчий суддя при накладенні арешту на майно фактично обмежився лише наведенням фактичних обставин відповідно до клопотання, цитуванням вимог кримінального процесуального закону та узагальненим покликанням на те, що накладення арешту необхідне для забезпечення можливості збереження майна.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Аналіз змісту ухвали слідчого судді свідчить про те, що вона копіює зміст клопотання слідчого, покликання на статті 170-173 КПК України, але не містить докладних мотивів на обґрунтування судового рішення, при цьому, слідчий суддя покликається в ухвалі на необхідність накладення арешту на зазначене вище майно з метою забезпечення збереження речових доказів.
Частиною 3 ст. 172 КПК України передбачено, що слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог статті 171 цього Кодексу, повертає його прокурору, цивільному позивачу та встановлює строк в сімдесят дві години для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.
Таким чином, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що слідчий суддя при прийнятті до розгляду клопотання слідчого про накладення арешту на майно не звернув уваги на його невідповідність вимогам ст. 171 КПК України та не виконав приписів ч. 3 ст. 172 КПК України, згідно з якими, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог ст. 171 цього Кодексу, слідчий суддя своєю ухвалою повертає клопотання прокурору з встановленням строку в 72 години для усунення недоліків.
Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.
При цьому п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України передбачає, що підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього закону, які перешкоджали чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Отже, колегія суддів вважає, що при розгляді клопотання слідчого слідчим суддею були допущені перелічені вище істотні порушенням вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Враховуючи встановлене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню з постановленням нової ухвали, якою клопотання слідчого необхідно повернути прокурору для усунення недоліків протягом сімдесяти двох годин з моменту його отримання, оскільки клопотання не відповідає вимогам ст. 171 КПК України.
Керуючись ст.ст. 170-174, 404, 407, 409, 419, 422 КПК України, колегія суддів

постановила:

ухвалу слідчого судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 жовтня 2022 року про накладення арешту на майно скасувати, а апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволити частково.

Клопотання прокурора Дрогобицької окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_7 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000011 від 05.02.2022 повернути прокурору та встановити строк 72 год з моменту отримання копії ухвали для усунення недоліків.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_10 ОСОБА_4