Дата документу 07.02.2023
Справа № 334/3937/22
Провадження № 1-кп/334/305/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2023 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого - судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , потерпілого ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №00000897 від 01.06.2022 року за обвинувачення м

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Запоріжжя, українця, громадянина України, маючого середню освіту, працевлаштованого на посаді охоронника ПП «Охорона-Універсал», одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину 2014 року народження, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

04 травня 2022 року, приблизно о 10 годині 15 хвилин, водій ОСОБА_5 , керуючи автомобілем «ВАЗ 210700-20», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по другорядній дорозі - проїзній частині вулиці Соняшникової зі сторони вулиці Сусаніна в напрямку вулиці Сурікова в місті Запоріжжі.

В цей час, по головній дорозі - проїзній частині вулиці Сурікова зі сторони вулиці Героїв Вегмана в напрямку вулиці Соняшникової здійснював рух мопед «YUNLU YL 48CC», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 .

Під час руху, по вищевказаній вулиці Соняшниковій, водій ОСОБА_5 , маючи об`єктивну можливість виявити для себе дорожній знак - 2.1 ПДР України («Дати дорогу») та своєчасно зупинитись перед головною дорогою вулицею Сурікова, не надав перевагу в русі водію ОСОБА_4 , що рухався по головній дорозі, в результаті чого почав виїзд на перехрестя нерівнозначних доріг вулиці Сурікова та вулиці Соняшникової, та не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, зупинився на проїзній частині вулиці Сурікова, внаслідок чого, передньою частиною керованого транспортного засобу перекрив смугу руху мопеда «YUNLU YL 48CC».

Водій ОСОБА_4 , наближаючись до перехрестя вулиці Сурікова та вулиці Соняшникової, рухаючись по головній дорозі, маючи перевагу в русі, виявив, що справа-наліво, відносно його руху, на перехрестя виїхав автомобіль «ВАЗ 210700-20», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що передньою частиною перекривав його смугу руху, застосував гальмування та відворіт керма вліво, чим зміг запобігти зіткненню транспортних засобів. Однак, продовжуючи рух, водій ОСОБА_4 впав з керованого транспортного засобу та травмувався.

Своїми діями водій ОСОБА_5 порушив вимоги пп. 16.3, 16.11 та розділу 33 (дорожній знак 2.1 «Дати дорогу») Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, відповідно до яких: п. 16.3.: «У разі необхідності надання переваги в русі транспортним засобам, які рухаються по перехрещуваній дорозі, водій повинен зупинити транспортний засіб перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінією) або 1.13, світлофором так, щоб бачити його сигнали, а якщо вони відсутні - перед краєм перехрещуваної проїзної частини, не створюючи перешкод для руху пішоходів»; п. 16.11.: «На перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху.»; Дорожній знак - 2.1 «Дати дорогу».: «Водій повинен дати дорогу транспортним засобам, що під`їжджають до нерегульованого перехрестя по головній дорозі».

Порушення водієм ОСОБА_5 вимог пп. 16.3, 16.11 та розділу 33 (дорожній знак 2.1 «Дати дорогу») Правил дорожнього руху України, згідно висновку судової інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю «Дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод» №СЕ-19/108-22/7863-ІТ від 05.08.2022, знаходиться в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди, згідно висновку судово-медичної експертизи №657п від 30.06.2022, ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження у вигляді: «Закрита травма грудної клітки: перелом правої ключиці, перелом правої лопатки, переломи ІІ-УІІІ ребер справа з розвитком плевриту справа (за даними представленої медичної документації, КТ-дослідження від 04.05.2022р.); синець на передній поверхні грудної клітки по середньо- ключичній лінії справа від 1-го по 4-е ребро справа у ОСОБА_4 в сукупності кваліфікуються як тілесні ушкодження середньої тяжкості, що не є небезпечними для життя, але спричинили тривалий розлад здоров`я строком понад 21 день. Садна в області обох колінних суглобів, правої кисті в проекції 3-5 пальців у ОСОБА_4 кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження. Дані ушкодження утворилися від дії тупих предметів і могли виникнути в умовах дорожньо-транспортної пригоди. Давність утворення тілесних ушкоджень не суперечить строку, вказаному освідуваним та в наданій медичній документації».

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю, щиро розкаявся. Додатково обвинувачений пояснив суду, що 04 травня 2022 року він разом з родичами здійснював рух по проїзній частині вулиці Соняшникової зі сторони вулиці Сусаніна в напрямку вулиці Сурікова в місті Запоріжжі. Вони їхали на цвинтар на похорони. Водія на мопеде він побачив але думав що він встигне проїхати, але не розрахував швидкість руху.

Обвинувачений ОСОБА_5 вибачився перед потерпілим, розкаявся у скоєному та не заперечував проти розгляду кримінального провадження щодо нього в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

При цьому, вказав, що він готовий відшкодовувати матеріальну шкоду у повному обсязі. Він не міг цього зробити до початку судового розгляду, оскільки підприємство, на якому він офіційно працює знаходиться на окупованій території. Наразі він має мінливий не офіційний заробіток, тому буде намагатися сплачувати шкоду за рішенням суду.

Цивільний позов потерпілого в частині про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, вважає значно завищена та обтяжлива для нього, з урахуванням того, що після початку військових дій в України він втратив роботу, на даний час заробітку не має. При цьому поклався на розсуд суду.

Потерпілий ОСОБА_4 не заперечував проти розгляду кримінального провадження щодо обвинуваченого в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України. Не наполягав на суворому покаранні для ОСОБА_5 , але просив суд задовольнити його позов у повному обсязі.

Враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_5 у повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах встановлених у ході судового розгляду та беручи до уваги, що прокурор також не оспорював фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності його позиції, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються, роз`яснивши при цьому учасникам судового провадження положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що у такому випадку він буде позбавлений права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку.

Крім повного та беззастережного визнання своєї вини, вина обвинуваченого ОСОБА_5 також підтверджується дослідженими в судовому засіданні матеріалами кримінального провадження.

Згідно з ч.5 ст.9 КПК України, кримінально процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У своїх рішеннях "Ірландія проти Сполученого Королівства" від 18 січня 1978 року, "Коробов проти України" від 21 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення "поза розумним сумнівом", така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Отже суд, допитавши обвинуваченого, потерпілого в частині обґрунтування цивільного позову, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують його особу, приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_5 «поза розумним сумнівом» у порушенні правил безпеки дорожнього руху, особою яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження повністю доведена.

Умисні дії обвинуваченого ОСОБА_5 підлягають кваліфікації за ч.1 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху, особою яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

При призначенні міри покарання обвинуваченому ОСОБА_5 у відповідності до вимог ст.ст.50,65 КК України, суд враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме, те що відповідно до ст.12 КК України є злочином невеликої тяжкості, особу винного ОСОБА_5 , який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліках у лікаря нарколога та психіатра не перебуває. Також враховано позицію потерпілого, який наполягав на додатковому покаранні у вигляді позбавлення прав на один рік.

Відповідно до ст. 66 КК України, обставинами, які пом`якшують відповідальність обвинуваченого суд визнає те, що він свою вину визнав в повному обсязі і щиро розкаявся у скоєному, своїми правдивими показаннями як в ході досудового слідства, так і в судовому засіданні сприяв розкриттю злочину і встановленню істини по справі.

Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України судом не встановлено.

З врахуванням викладеного, суд вважає, що з метою виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, обвинуваченому ОСОБА_5 слід призначити покарання у виді обмеження волі, однак, зі звільненням останнього від відбування покарання з випробувальним терміном, в порядку передбаченому ст. 75 КК України та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, оскільки саме таке покарання буде повністю відповідати ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії нетяжкого злочину, його конкретним обставинам і наслідкам, а отже сукупність яких з вищенаведеними даними, які враховувались при призначенні покарання, свідчить про недоцільність призначення обвинуваченому ОСОБА_5 іншого покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, а також пов`язаного з реальним його відбуттям, при цьому, призначення такого покарання є необхідне й достатнє для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також буде відповідати загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст. 65 КК України, та принципам справедливості, достатності і співрозмірності.

Крім того, враховуючи конкретні обставини та характер вчиненого кримінального правопорушення, суд вважає за необхідне призначити останньому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

В ході розгляду кримінального провадження потерпілим ОСОБА_4 пред`явлений цивільний позов про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що пов`язаний з лікуванням та отриманими тілесними ушкодженнями.

В судовому засіданні потерпілий вищезазначений цивільний позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити, з викладених у ньому підстав.

Щодо вирішення пред`явленого цивільного позову, в рамках даного кримінального провадження, по суті, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст.127КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні.

Частиною 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються нормиЦивільного процесуального кодексу Україниза умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Статтею 81 ЦПК Українипередбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Як роз`яснив Вищій спеціалізований суд з розгляду цивільнихі кримінальних справ у своїй постанові № 4від 01.03.2013р."Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" у п. 6 особою,яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа,що на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом,використання,зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди.

Також, суд звертає увагу, що ВСУ у постанові по справі № 6-2808цс15 від 20.01.2016 р. зробив правовий висновок, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, тобто останній вправі одержати повне відшкодування шкоди безпосередньо від особи, яка її завдала, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність такої особи.

Крім того, у відповідності до ст.1167ЦК України фізична особа, яка зазнала душевних страждань, має право на відшкодування моральної шкоди.

Частиною 1 ст. 1168 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я може бути відшкодована шляхом одноразової виплати або щомісячних виплат.

Таким чином, особами, які мають право на відшкодування шкоди у зв`язку з заподіянням тілесних ушкоджень має потерпілий ОСОБА_4 .

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

У пункті 9постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди`із змінами внесеними постановою № 5 від 25.05.2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зазначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості.

Згідно п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992р. №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей440і450 ЦК України, шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» (далі в тексті - Постанова) особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Разом з тим, ч. 2 ст.1187ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідност. 1188 ЦК України- шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Суд вважає наведені доводи позивача частково обґрунтованими, виходячи з наступного.

Щодо вимоги потерпілого ОСОБА_4 про відшкодування завданої моральної шкоди з обвинуваченого ОСОБА_5 100 000 гривень суд вважає, що вони підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Так, у відповідності ізстаттею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

Суд керується також рішенням Європейського суду з прав людини у справі "Ромашов проти України" від 27.07.2004 р. і вважає, що завдана позивачу моральна шкода не може бути виправлена лише шляхом КонстатаціїСудом факту порушення.

Крім того, в даному рішенні Європейський суд констатує, що моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Встановлено, що у зв`язку з заподіянням середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілий ОСОБА_4 зазнав душевних переживань та страждань. При цьому він зазнав моральних страждань та перебував певний період часу у стресовому стані, оскільки переніс операцію, йому вживлена металева пластина на ключиці. Останній змушений додавати додаткових зусиль для подальшої організації свого життя. У цьому зв`язку, з огляду на вимоги розумності і справедливості, а також матеріальний стан обвинуваченого, розмір моральної шкоди, яку належить відшкодувати ОСОБА_4 , на думку суду, повинен становити 20 000 грн. В іншій частині позовні вимоги ОСОБА_4 є недоведеними.

Визначений судом розмір відшкодування не перевищує відповідних засад розумності, виваженості та справедливості, визначених згідно п.9постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4«Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

З матеріалів справи не вбачається достатньо переконливих доказів заподіяння такого розміру моральної шкоди, який передбачений позовом, а також такого матеріального стану відповідача, який би свідчив про його спроможність реально задовольнити вимоги позивача у заявлених нею розмірах грошового стягнення. Відтак, зазначений вище розмір задоволених позовних вимог, на думку суду, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, а також не порушує баланс між правами обвинуваченого, з одного боку, та інтересами потерпілого - з іншого.

Вирішуючи питання про обґрунтованість цивільного позову щодо відшкодування матеріальних збитків суд приймає докази здійснених витрат потерпілого щодо купування лікарських засобів та витрат на лікування в сумі 16741 грн. Дані докази придбання медикаментів та лікарських засобів, суд вважає, достатніми і допустимими, а тому вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача в частині завданих матеріальних збитків та суму 16 741 грн. В той же час, у задоволенні іншої частини вимог слід відмовити.

Отже, зважаючи на викладені обставини на норми законодавства, відповідний цивільний позов потерпілого підлягає частковому задоволенню на загальну суму 36 741 грн. У задоволенні іншої частини вимог потерпілого слід відмовити.

Крім того, з обвинуваченої на користь держави слід стягнути витрати на проведення експертиз у розмірі 3020,48 грн.

Долю речових доказів слід вирішити у відповідності до ст. 100 КПК України.

Запобіжний захід обвинуваченій не обирався, підстав для його обрання судом не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 100, 124, 126, 127-129, 318, 322, 342-351, 358,363-368 КПК України, ст.ст. 50, 65-66, 75-77, ч.1 ст. 286 КК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від відбування призначеного покарання з випробуванням встановивши іспитовий строк 1 (один) рік, якщо він протягом зазначеного строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Цивільний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 20 000грн.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 майнову шкоду у розмірі 16741 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави судові витрати за проведення експертиз в загальній сумі 3020,48 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Речові докази: скутер «YUNLU YL 48CC», реєстраційний номер НОМЕР_2 - вважати повернутими власнику; автомобіль «ВАЗ 210700-20», реєстраційний номер НОМЕР_1 - повернути власнику.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Запорізького Апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Ленінський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя ОСОБА_1