Київський апеляційний суд
Провадження № 11-кп/824/1077/2023 Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 752/4801/20 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія справи: ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2023 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 16 вересня 2022 року у кримінальному провадженні № 0000780 від 30 січня 2020 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки села Підріжжя Ковельського району Волинської області, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимої:

- 20 січня 2020 року Голосіївським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України на 2 (два) роки обмеження волі із застосуванням ст. ст. 75, 76 КК України та встановленням іспитового строку 1 (один) рік,

по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 16 вересня 2022 року ОСОБА_6 визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, та їй призначено покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ст. 71 КК України до цього покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року та за сукупністю вироків призначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки 1 (один) місяць.

Судом вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком 29 січня 2020 року приблизно о 11 годині 00 хвилин ОСОБА_6 , знаходячись в приміщенні гіпермаркету «Ашан», що по проспекту Глушкова, 13-Б, в місті Києві, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою таємного викрадення чужого майна, взяла з торгових полиць м`ясо вартістю 343,89 гривень (без ПДВ) та, впевнившись, що за її діями ніхто не спостерігає, поклала його до сумки, пройшла повз магніті турнікети і направилася до виходу з магазину.

Таким чином ОСОБА_6 виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, однак його не було закінчено з причин, що не залежали від її волі, оскільки вона була затримана працівниками охорони гіпермаркету.

В апеляційній скарзі зі змінами обвинувачена ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичних обставин справи, своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення та правової кваліфікації діяння, просить вирок суду першої інстанції змінити в частині призначеного покарання, а саме на підставі ст. 75 КК України звільнити її від відбування покарання у виді обмеження волі з випробуванням.

Обґрунтовуючи такі вимоги апеляційної скарги, обвинувачена зазначає про те, що суд не врахував, що вона повністю визнала свою винуватість, щиро розкаялася у вчиненому та співпрацювала зі слідством, внаслідок чого застосував до неї занадто суворий захід примусу - реальне покарання у виді обмеження волі.

Також апелянт вважає, що суд неправильно застосував положення ст. 71 КК України та призначив їй остаточне покарання за сукупністю вироків. На думку ОСОБА_6 , попередній вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року підлягає самостійному виконанню.

Від інших учасників судового розгляду апеляційних скарг на вирок суду першої інстанції не надійшло.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника ОСОБА_8 в підтримку доводів і вимог поданої апеляційної скарги, прокурора ОСОБА_7 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченої, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 розглянуто судом першої інстанції в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.

У зв`язку із цим висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні закінченого замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), скоєному повторно, за викладених у вироку обставин, які ніким з учасників судового розгляду не оспорювалися і докази стосовно яких в судовому засіданні не досліджувалися, апеляційним судом не перевіряються згідно з правилами ч. 2 ст. 394, ч. 1 ст. 404 КПК України.

За встановлених та викладених судом у вироку фактичних обставин кримінального правопорушення дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, що в апеляційній скарзі не заперечується також.

Перевіряючи вирок суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_6 , в частині призначеного їй покарання та визначеного порядку його відбування, колегія суддів враховує таке.

Приписами ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із загальними засадами призначення покарання, що регламентовані у ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення й повинні також враховуватися обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Як вбачається з вироку, на виконання наведених вимог закону, при призначенні ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України покарання суд врахував: ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, яке ст. 12 КК України віднесено до нетяжкого злочину; дані про особу обвинуваченої, яка раніше притягувалася до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічних кримінальних правопорушень та, маючи не зняту і непогашену судимість, у період іспитового строку за попереднім вироком вчинила новий злочин, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має постійне місце роботи, де позитивно характеризується; щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання; відсутність обставин, які б обтяжували покарання.

Зваживши в сукупності всі установлені обставини, що впливають на захід примусу, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання у межах санкції закону, за яким вона визнана винуватою, а саме у виді обмеження волі на строк 2 роки, що апелянтом не оскаржується.

Разом з тим, на підставі ст. 71 КК України до цього покарання суд частково приєднав невідбуту частину покарання за вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року та призначив ОСОБА_6 остаточне покарання за сукупністю вироків у виді обмеження волі на строк 2 роки 1 місяць.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_6 про те, що суд неправильно застосував до неї положення ст. 71 КК України, оскільки попередній вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року підлягав самостійному виконанню, не ґрунтуються на вимогах закону.

А саме, відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Положеннями ч. 3 ст. 78 КК України визначено, що у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в ст. ст. 71, 72 цього Кодексу.

З матеріалів кримінального провадження слідує, що вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року ОСОБА_6 засуджена за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки зі звільненням від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік та покладенням на неї обов`язків, що передбачені ст. 76 КК України.

У період визначеного цим вироком іспитового строку вже 29 січня 2020 року ОСОБА_6 скоїла аналогічне кримінальне правопорушення у даній справі.

Виходячи з цього, при ухваленні оскаржуваного вироку суд першої інстанції правильно застосував положення ст. 71 КК України та призначив ОСОБА_6 покарання за сукупністю з вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2020 року, шляхом часткового приєднання невідбутої частини призначеного ним покарання.

Також, врахувавши те, що нове кримінальне правопорушення ОСОБА_6 вчинила під час іспитового строку, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що повторне застосування ст. 75 КК України та звільнення обвинуваченої від реального відбування покарання є неприпустимим.

Посилання обвинуваченої ОСОБА_6 в апеляційній скарзі на те, що вона повністю визнала свою провину та щиро розкаялася було враховано судом при призначенні їй покарання. Твердження апелянта про те, що вона не заперечувала установлених під час досудового розслідування обставин і погодилася на скорочений порядок судового розгляду, передбачений ч. 3 ст. 349 КПК України, не є підставою для її звільнення від реального відбування призначеного судом покарання з випробуванням виходячи із конкретних обставин даної справи, про які зазначено вище.

Будь-яких інших обставин, які б залишилися поза увагою суду та не були враховані при визначенні порядку відбування ОСОБА_6 покарання в апеляційній скарзі не наведено.

Приймаючи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що повторне застосування до ОСОБА_6 інституту умовного відбування покарання не досягне визначеної у ч. 2 ст. 50 КК України мети - не сприятиме виправленню обвинуваченої та попередженню вчиненню нових кримінальних правопорушень. У зв`язку із цим апеляційний суд не вбачає законних підстав для застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК України та звільнення її від реального відбування покарання з випробуванням, як про це ставиться питання в апеляційній скарзі.

Порушень норм матеріального або процесуального права, які були б підставою для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції, під час апеляційного розгляду не встановлено.

Таким чином апеляційна скарга обвинуваченої ОСОБА_6 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 16 вересня 2022 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченої - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

С У Д Д І:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4