КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/1317/2022 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

12 грудня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , захисника обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 , апеляційну скаргу з доповненнями захисника обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_11 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16 квітня 2020 року,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_12
В с т а н о в и л а :

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 квітня 2020 року у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_10 про зміну запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_6 - відмовлено. Клопотання прокурора - задоволено та продовжено строк тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_6 . Строк дії ухвали про тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_6 визначено тривалістю до 14 червня 2020 року включно.

Мотивуючи таке рішення, суд першої інстанції при вирішенні питання про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_6 врахував дані про їх особу, а саме те, що вони є раніше судимими за вчинення різних злочинів, в тому числі проти життя і здоров`я особи, а на даний час обвинувачуються у вчиненні ряду кримінальних правопорушень, зокрема і особливо тяжкого, яке, згідно обвинувачення, було вчинено організованою групою на території Київського СІЗО, тобто режимного об`єкту, та пов`язане з погрозою вбивством, насильством щодо працівників правоохоронних органів у зв`язку з виконанням цими працівниками службових обов`язків. Ці обставини, на переконання суду першої інстанції, свідчить про підвищену небезпеку протиправних дій ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , що в свою чергу, на переконання суду, створює реальні ризики як щодо їх можливості за першої нагоди переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілого, свідків та інших підозрюваних у кримінальному провадженні, так і перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Також суд першої інстанції прийшов до висновку за можливе при постановленні ухвали про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не визначати розмір застави, оскільки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_6 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, із застосуванням насильства.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , захисник обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_10 , захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_11 подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції.

За доводами захисника, оскаржувана ухвала є явно незаконною та необґрунтованою через неповноту судового розгляду, невідповідність суду, викладених у судовому рішенні фактичних обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Адвокат ОСОБА_7 зазначає, що судом першої інстанції постановлено ухвалу поза межами наданих повноважень (здійснення судового розгляду відведеним слідчим суддею), оскільки судом заява захисника ОСОБА_13 про відвід суду не розглянута у порядку встановленому cт. 81 КПК України, що є незаконним та неприпустимим.

Окрім того, на переконання адвоката ОСОБА_7 , оскаржувану ухвалу постановлено незаконним складом суду, оскільки відповідно до п.1 Указу Президента України «Про внесення змін до Мережі та кількісного складу суддів місцевих судів» від 18 жовтня 2001 року № 990/2001 прийнято рішення про ліквідацію місцевих судів міста Києва, серед яких і Шевченківський районний суд. Водночас, згідно з п.2 цього Указу прийнято рішення про утворення місцевих судів міста Києва, в т.ч., про утворення Шевченківського районного суду.

Захисник вказує на те, що відповідно до Конституції України повноваження з утворення судів належить Президенту України (п.23 ст. 106 Конституції України), проте, всупереч вказаній нормі Конституції засновникомШевченківського районного суду міста Києва є не Президент України, що підтверджено Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, згідно якого засновником є Територіальне управління Державної судової адміністрації міста Києва.

Крім цього, адвокат ОСОБА_7 зазначає, що на момент прийняття рішення про утворення Шевченківського районного суду міста Києва (18 жовтня 2001 року) не існувало Державної судової адміністрації України, вона була утворена відповідно до Указу Президента України від 29 серпня 2002 року № 780/2002, як центральний орган виконавчої влади зі спеціальним статусом і у відповідності до ст.6 Конституції України не могла бути засновником та здійснювати повноваження з управління місцевим судом - Шевченківським районним судом міста Києва.

Таким чином, на переконання апелянта, виходячи з положень ч.2 ст.19 Конституції України, територіальне управління ДСА міста Києва у незаконний спосіб стало засновником і незаконно виконує функції органу управління Шевченківським районним судом міста Києва, а відтак, і діяльність Шевченківського районного суду міста Києва є незаконною, оскільки заснування та управління ним здійснює орган, який не мав і не має на те повноважень у відповідності до закону.

Також адвокат ОСОБА_7 вказує на те, що судом розглянуто клопотання про продовження строку тримання під вартою прокурора військової прокуратури, тобто суб`єкта не передбаченого КПК України, чим проігноровано рішення Європейського суду з прав людини.

На переконання адвоката ОСОБА_7 досудове розслідування здійснювалось неналежним суб`єктом - слідчими воєнної прокуратури на порушення ст. 216 КПК України, оскільки підслідність органів досудового розслідування військовоїПрокуратури не встановлена, а відтак, за доводами апелянта, досудове розслідування здійснено у незаконний спосіб - неналежним суб`єктом, а відповідно і повідомлення про підозру, обвинувальний акт, у тому числі різноманітні клопотання і постановлене на підставі одного із них оскаржуване рішення цього суб`єкту теж є незаконними.

В апеляційній скарзі захисник обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_10 просить також скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. від 16.04.2020 про продовження запобіжного заходу ОСОБА_9 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 .

За доводами апелянта, оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичних обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_10 з приводу незаконності створення Шевченківського районного суду м. Києва аналогічні доводам апеляційної скарги адвоката ОСОБА_7 .

Окрім цього, адвокат ОСОБА_10 зазначає, що судом першої інстанції не виконано вимоги ст. 196 КПК України а саме, ухвалено рішення за відсутністю доказів на підтвердження обставин існування ризиків, оскільки, на переконання захисника, суд не послався і не міг послатись на докази, які обґрунтовують та свідчать про існування ризиків та докази для запобігання ризикам, через їх відсутність, що вказує на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, яке підлягає скасуванню.

Крім цього, апелянт вказує на те, що судом проігноровано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод - щодо обов`язкової наявності суттєвих і наявних підстав таналежної їх конкретизації при обранні (продовженні) запобіжного заходу.

Адвокат ОСОБА_10 вказує на те, що стаття 196 КПК України зобов`язує слідчого суддю, суд вказувати обставини, які дають істотні та достатні підстави для застосування запобіжного заходу і належним чином їх конкретизувати, а тому, за відсутності додатку до клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд зобов`язаний був відмовити у його задоволенні, через відсутність обставин, які дають істотні та достатні підстави для прийняття рішення, що, на думку апелянта, вказує на незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали, яка підлягає скасуванню.

Крім цього захисник вказує на те, що судом першої інстанції порушено ст. 5 Параграф 1 (С) Конвенції про захист прав людини і основних свобод, в якій зазначено, що розгляд клопотання за відсутності розумної підозри щодо причетності незаконно підозрюваного до інкримінованого кримінального правопорушення неможливий.

На переконання захисника, суддя при вирішенні питання обрання чи продовження дії запобіжного заходу має дати фактичну і правову оцінку обставинам, які ставляться в провину обвинуваченому, підозрюваному, чого зроблено не було.

Крім цього адвокат ОСОБА_10 вказує на те, що судом першої інстанції залишено поза увагою, що на порушення ст. 223 КПК України прокурором не вчинено жодних дій для перевірки показань свідків та потерпілого.

Також захисник зазначає, що судом не виконано обов`язків встановлених ст. 194 КПК України при застосуванні запобіжного заходу, оскільки за відсутності в матеріалах кримінального провадження доказів на підтвердження обставин передбачених частиною першою цієї статті, суд першої інстанції постановив оскаржувану ухвалу, що, що, на думку апелянта, вказує на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичних обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

В апеляційній скарзі з доповненнями захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_11 також просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 16 квітня 2020 року.

За доводами захисника, оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Так, адвокат ОСОБА_11 зазначає, що судом порушено вимоги ст. 194 КПК України - застосування запобіжного заходу за відсутністю доказів на підтвердження вчинення підзахисним кримінального правопорушення, оскільки відповідно до вимог п.1 ч.1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтування підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення, проте, на думку захисника, діючи на порушення наведених вимог закону судді колегії суддів, очевидно усвідомлюючи відсутність в матеріалах будь-яких доказів про наявність обґрунтування підозри стосовно підзахисного ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, безпідставно та незаконно задовольнили клопотання прокурора.

За доводами захисника, суддя має дати фактичну і правову оцінку обставинам, які ставляться в провину обвинуваченому, підозрюваному, проте, на думку апелянта, в даному випадку судді не були у змозі бути переконаними, що поведінка підзахисного становила кримінальне правопорушення, оскільки обвинувачення побудоване фактично на сфальшованих матеріалах кримінального провадження, штучно створених доказів винуватості підзахисного.

Крім того, апелянт зазначає, що судом залишено поза увагою рішення Європейського з прав людини у справі «Калашніков проти Росії» від 15 липня 2002 року щодо існування презумпції залишення на свободі, згідно якого, тримання під вартою до вирішення питання про винність особи має бути «загальним правилом», і слід виходити з презумпції залишення обвинуваченого на свободі. Якщо закон встановлює презумпцію щодо обставин, які стосуються підстав тримання під вартою, має бути, крім того, переконливо доведена наявність конкретних обставин, які переважають правило поваги до особистої свободи.

Окрім цього, адвокат ОСОБА_11 зазначає, що судом першої інстанції проігноровано вимоги частини другої статті 177 КПК України, оскільки слідчий, прокурор не мають права ініціюватизастосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав передбачених цим Кодексом, проте судом першої інстанції було залишено поза увагою доводи захисту та завідомо знаючи про відсутність в матеріалах кримінального провадження підстав для застосування запобіжного заходу, оскільки не існувало обґрунтованої підозри - доказів про вчинення підзахисним кримінального правопорушення, через що прокурор не мав права ініціювати клопотання про продовження застосування запобіжного заходу, а суд задовольняти його.

На переконання апелянта, не враховано судом першої інстанції і рішення Європейського суду з прав людини - «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, відповідно до якого, ніхто не повинен доводити, що в нього є підстави перебувати на свободі.

Адвокат ОСОБА_11 вказує на те, що судом першої інстанції порушено порядок кримінального провадження - постановлено оскаржувану ухвалу від 16 квітня 2020 року, яка ґрунтується на завідомо незаконному судовому рішенні про «застосування» запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою від 24 грудня 2019 року, оскільки постановляючи ухвалу від 24 грудня 2019 року - всупереч вимогам ч.1 ст.9, ч.1 ст.331 КПК України колегією суддів використано непередбачений законом (незаконний) спосіб запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою; постановляючи ухвалу від 24 грудня 2019 року суд першої інстанції порушив право на захист, всупереч ст.20, 42, 46 КПК України позбавив захисника можливості здійснювати захист, а саме, ознайомитись з клопотанням про тримання під вартою та доданими до нього матеріалами, а також, всупереч п.3 ч.3 ст. 42КПК України підзахисному не надано можливості конфіденційного спілкування із захисником; всупереч ст. 42, 193 КПК України повністю проігноровано усі клопотання сторони захисту; порушено норму процесуального права, передбачену ч. 2 ст. 376 КПК України, оскільки 28.12.2019 повний текст ухвали від 24.12.2019 проголошено не було, оскільки засідання 28.12.2019 не відбулося, а тому за доводами захисника, оскаржуване судове рішення від 16.04.2020, яке ґрунтується на завідомо незаконній ухвалі про «застосування» запобіжного заходу від 24.12.2019 року також є незаконним.

За доводами апелянта, суд першої інстанції зробив неправомірний висновок про застосування ч. 4 ст. 183 КПК України, посилаючись на те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні ряду кримінальних правопорушень, зокрема і особливо тяжкого, яке згідно обвинувачення було вчинено організованою групою на території Київського СІЗО, тобто, режимного об`єкту та пов`язане із погрозою вбивством, насильством щодо працівників правоохоронних органів, що, на думку суду, це свідчить про підвищену небезпеку протиправних дій ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , та підзахисного ОСОБА_6 , що створює реальні ризики як щодо їх можливості після відбуття покарання за вироком Оболонського районного суду міста Києва за першої нагоди переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілого, свідків та інших підозрюваних у кримінальному провадженні, так і перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, проте, на переконання захисника, такий висновок є не вірним, оскільки є нічим не підтвердженим припущенням, не доведеним прокурором, а відтак, не може бути покладено в основу будь - якого процесуального рішення.

Крім того в апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_11 вказує на те, що досудове розслідування в даному кримінальному провадженні військовою прокуратурою розпочато та проведено незаконно, при цьому невірно було визначено трьохмісячний строк досудового розслідування, прокурором сплутані поняття закінчення і завершення досудового розслідування, затверджено обвинувальний акт лише 30.05.2019, тобто через 53 дні після виконання вимог ст. 290 КПК України і явно після закінчення строку досудового розслідування, незаконно складено обвинувальний акт і направлено до суду лише 05.06.2019, тобто майже через два місяці після виконання вимог статті 290 КПК України і явно після закінчення строку досудового розслідування.

Окрім того, на думку захисника ОСОБА_11 складений у даному кримінальному провадженні обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки фактичні обставини, встановлені прокурором викладені поверхнево, висунуте формулювання обвинувачення є неконкретним і не містить обставин, що підлягають доказуванню відповідно до вимог ст. 91 КПК України, і по своєму змісту повністю дублює повідомлення про підозру, не зазначено в обвинувальному акті чи було спричинено кому небудь кримінальним правопорушенням шкоду, хоч потерпілим в обвинувальному акті зазначена певна особа. Крім того, обвинувальний акт містить недопустимі відомості щодо обвинувачених, зокрема, в порушення вимог ст. 88 КПК України, обвинувальний акт містить посилання на те, що всі обвинувачені засуджені вироком Оболонського районного суду м. Києва, який не вступив в законну силу, а також в обвинувальному акті містяться посилання на докази у кримінальному провадженні, зокрема, висновки експертиз, що є недопустимим.

Такі недоліки на думку захисника були підставою для повернення обвинувального акта прокурору, і у суду були відсутні підстави для призначення його до судового розгляду.

Відтак, на переконання апелянта, прокурори допустили істотне порушення порядку кримінального провадження, через що воно підлягає закриттю, а тому суд першої інстанції діяв у незаконний спосіб, ухвалюючи процесуальне рішення про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Учасники кримінального провадження, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, в судове засідання не з`явилися, клопотань та заяв про відкладення не подавали, як і клопотань про розгляд апеляційної скарги за участю сторін, а тому з урахуванням наведеного та з метою дотримання розумних строків розгляду справи, а також враховуючи положення ч.4 ст. 422-1 КПК України, апеляційний розгляд проведено у відсутність учасників провадження, які не з`явились.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисників, посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, та вказавши, що строк дії такої ухвали давно закінчився, вивчивши матеріали контрольного провадження, проаналізувавши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що подані апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Як встановлено ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження №0000125, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.08.2018, по обвинуваченню ОСОБА_14 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 28 ст. 348, ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 294, ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 342, ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 345, ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 14 ч. 2 ст. 393 КК України, ОСОБА_15 - у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 28 ст. 348, ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 294, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 342, ч. 4 ст. 345, ч. 1 ст. 14 ч. 2 ст. 393 КК України, ОСОБА_8 - у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 28 ст. 348, ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 294, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 342, ч. 4 ст. 345, ч. 1 ст. 14 ч. 2 ст. 393 КК України, ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , кожного, - у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 294, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 342, ч. 4 ст. 345, ч. 1 ст. 14 ч. 2 ст. 393 КК України, ОСОБА_18 , - у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 294, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 342, ч. 1 ст. 14 ч. 2 ст. 393 КК України, ОСОБА_19 - у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 294, ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 342, ч. 5 ст. 27 ч. 4 ст. 345 КК України.

16.04.2020 у судовому засіданні прокурорами заявлено клопотання щодо продовження обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, посилаючись на те, що на даний час продовжують існувати ризики поведінки останніх, які можуть зашкодити кримінальному провадженню, та які не втратили своєї актуальності і не відпали.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 квітня 2020 року клопотання прокурора задоволено та продовжено строк тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_6 до 14 червня 2020 року включно.

Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали судом першої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини за яких таке продовження можливе.

Так, судом першої інстанції, були заслухані пояснення прокурорів, потерпілого, обвинувачених та їх захисників, для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

Всупереч доводам апеляційної скарги захисників, суд першої інстанції при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання, врахував, конкретні обставини інкримінованих обвинуваченим злочинів, тяжкість та суспільно небезпечний характер дій, в яких вони обвинувачуються, дані про особу обвинувачених та правильно встановив, що продовжують існувати обґрунтовані ризики, передбаченіп. 1, 3, 4 ч.1 ст. 177 КПК Україниступінь яких не зменшився, що на даний час виключає можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинувачених на більш м`який.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисників про не доведеність наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, то на переконання колегії суддів вони є безпідставними з огляду на наступне.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

З урахуванням характеру висунутого ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_6 обвинувачення в тому числі і особливо тяжкого, пов`язаного з погрозою вбивства, насильства щодо працівників правоохоронних органів у зв`язку з виконанням цими працівниками службових обов`язків, організованою групою на території Київського СІЗО, тобто режимного об`єкту, тяжкості покарання, що їм загрожує у разі визнання винуватим в інкримінованих кримінальних правопорушеннях, а також враховуючи всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинувачених, які раніше судимі в тому числі і за вчинення злочинів, проти життя і здоров`я особи, колегія суддів дійшла висновку, що обвинувачені ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_6 можуть переховуватися від суду та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, такі ризики не зменшились і виправдовують подальше їх тримання під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Що стосується ризику, передбаченого п. 3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливості обвинуваченихнезаконно впливати на свідків, то на переконання колегії суддів, з урахуванням конкретних обставин кримінальних правопорушень, які інкриміновані обвинуваченим, на даному етапі провадження, яке наразі триває та обґрунтованість висунутого щодо ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_6 обвинувачення перевіряється судом першої інстанції, існують достатні підстави вважати, що обвинувачені можуть незаконно впливати на потерпілого, свідків та інших підозрюваних у кримінальному провадженні, з метою зміни ними показань.

Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 про те, що вирішення питання про продовження строку тримання обвинуваченим під вартою здійснювалось поза межами повноважень суду першої інстанції, так як заява захисника ОСОБА_10 про відвід суду розглянута не була, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки як слідує з журналу судового засідання від 16.04.2020, така заява щодо відводу колегії суду була розглянута, та постановлено рішення про відмову у його задоволенні. (т.4 а.с.66-69), а інші заяви, як аналогічні, залишені без розгляду.

Посилання захисників на відсутність доказів вчинення ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_6 інкримінованих їм злочинів, а також ненадання судом першої інстанції під час вирішення питання про продовження строку тримання обвинуваченим під вартою фактичної і правової оцінки обставинам, які ставляться їм у провину, колегія суддів вважає передчасними, оскільки судове провадження триває, допитуються свідки, потерпілі, досліджуються надані сторонами кримінального провадження докази, тобто на даному етапі провадження судом, який здійснює розгляд перевіряється обґрунтованість висунутого ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_6 обвинувачення шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів, яким за результатами судового розгляду суд надасть оцінку, як кожному окремо, так і в сукупності, в нарадчій кімнаті, шляхом ухвалення остаточного рішення у кримінальному провадженні, тоді як при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого під час судового провадження в суді першої інстанції, обставини кримінального правопорушення не досліджуються та оцінка доказам не надається.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо безпідставного розгляду судом першої інстанції клопотання прокурора військової прокуратури про продовження строку тримання під вартою, оскільки розгляд питання доцільності продовження тримання обвинувачених під вартою судом першої інстанції здійснювався на стадії судового розгляду кримінального провадження, в порядку ч.3 ст. 331 КПК України, яка зобов`язує суд незалежно від наявності клопотань розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Посилання захисників обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на незаконність діяльності та утворення Шевченківського районного суду м. Києва, колегія суддів до уваги не бере, оскільки дане питання не належить до повноважень суду апеляційної інстанції. До того ж, жодних даних які б свідчили про незаконність діяльності чи утворення Шевченківського районного суду м. Києва захисниками до апеляційної скарги не додано, а посилання в апеляційній скарзі на положення Указу Президента України «Про внесення змін до Мережі та кількісного складу суддів місцевих судів» від 18 жовтня 2001 року № 990/2001 та Указу Президента України від 29 серпня 2002 року № 780/2002, які втратили чинність, на переконання колегії суддів є непереконливими.

Щодо доводів апеляційної скарги захисників про незаконність проведення досудового розслідування в даному кримінальному провадженні військовою прокуратурою, закінчення на момент подачі до суду строків досудового розслідування та невідповідності обвинувального акта вимогам ст. 291 КПК України, то вони є неспроможними, оскільки під час перевірки ухвали суду про продовження строку тримання обвинувачених під вартою суд апеляційної інстанції, не здійснює перевірку викладеним доводам, так як апеляційний розгляд проводиться в порядку ст. 422 -1 КПК України, тому, такі доводи сторони захисту підлягають перевірці судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження.

Посилання сторони захисту на незаконність попередньої ухвали від 24.12.2019, і як наслідок незаконність оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, колегія суддів вважає безпідставними, так як в даному провадженні суд апеляційної інстанції перевіряє обставини, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 відповідно до ухвали від 16.04.2020, яка і оскаржується стороною захисту, тоді як ухвала суду 24.12.2019 не є предметом даного апеляційного розгляду, і згідно вимог КПК України оцінювати її законність не входить до повноважень суду апеляційної інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 під вартою, оскільки продовжують існувати обгрунтовані ризики, передбачені п. 1, 3, 4 ч.1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинувачених під вартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про особу обвинувачених підтверджують на даному етапі провадження, потребу в подальшому триманні під вартою. Зважаючи на наведене, підстав вважати, що інші, менш суворі запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не вбачає. Таким чином, доводи апеляційної скарги сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними.

Рішення суду першої інстанції прийнято на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, досліджено належним чином всі матеріали провадження та наведено в ухвалі мотиви, з яких прийнято відповідне рішення.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б підставами для скасування чи зміни судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що на даному етапі провадження саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, мав забезпечити виконання обвинуваченимиОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 422-1 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги захисника обвинувачених ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , захисника обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 та апеляційну скаргу з доповненнями захисника обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_11 залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16 квітня 2020 року, якою продовжено строк тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_6 до 14 червня 2020 року включно - без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________________ ___________________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 .