Житомирський апеляційний суд
Справа №274/5354/22 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.422-1 КПК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2023 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілого ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_9 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10 лютого 2023 року,

в с т а н о в и в:

Зазначеною ухвалою продовжено обвинуваченому ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме по 10 квітня 2023 (включно), без визначення застави.

В клопотанні захисника ОСОБА_9 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_10 на цілодобовий домашній арешт відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_9 просить скасувати ухвалу суду, як незаконну, та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_10 запобіжний захід у виді домашнього арешту. Зазначає, що на даний час в кримінальному провадженні: завершено досудове розслідування та триває судовий розгляд справи; по справі зібрані всі необхідні докази; жодний з учасників справи не заявляв про будь-який тиск на нього зі сторони ОСОБА_10 або інших осіб; останній перебуває під вартою більше 10 місяців; має дружину, яка працює та може забезпечити утримання ОСОБА_10 ; має неповнолітню дитину, наведені обставини не були враховані судом, що призвело до помилкового обрання найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Наголошує, що наразі в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які прямі докази, які би вказували на вчинення обвинувачуваним ОСОБА_10 саме інкримінованого йому злочину, фактично все обвинувачення базується лише на припущеннях сторони обвинувачення. Вважає, що жодного конкретного процесуального ризику щодо ОСОБА_10 ні стороною обвинувачення, ні судом не було вказано. Звертає увагу, що судом взагалі не визначено розмір застави, з урахуванням при цьому реального фінансового становища обвинуваченого ОСОБА_10 .

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника та обвинуваченого ОСОБА_10 в підтримку апеляційних вимог, думку прокурора, який просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, позицію потерпілого ОСОБА_8 та його представника про безпідставність апеляційних вимог, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження, а також ухвалу суду в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно з вимогами п.п.3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Згідно ч.3 ст.315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу. За відсутності зазначених клопотань сторін кримінального провадження застосування заходів забезпечення кримінального провадження, обраних під час досудового розслідування, вважається продовженим.

Статтею 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Суд, при розгляді клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, згідно із ст.178 КПК України та зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваній особі у разі визнання її винною у вчиненні кримінального правопорушення, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_10 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Як вбачається з виділених матеріалів судового провадження №274/5354/22, в провадженні Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження №000083 від 21.12.2021 по обвинуваченню ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.189, ч.1 ст.255-1 КК України, та ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.189 КК України.

В підготовчому судовому засіданні вказаного кримінального провадження, 10.02.2023 в судовому засіданні Бердичівським міськрайонним судом Житомирської області, в порядку ст.331 КПК України, було розглянуто клопотання прокурора ОСОБА_6 про обрання (продовження) запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_10 (а.п.21-25). При цьому, на думку апеляційного суду зазначене клопотання прокурора є відповідним вимогам ст.199 КПК України, подано у визначений цією статтею строк, містить всі визначені кримінальним процесуальним кодексом відповідні відомості та обставини, які враховуються при продовженні міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Істотних порушень вимог КПК України в цій частині не встановлено.

В цьому ж судовому засіданні судом було розглянуто і усне клопотання сторони захисту (захисник ОСОБА_9 і обвинувачений ОСОБА_10 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому на домашній арешт.

Вирішуючи зазначені клопотання прокурора та сторони захисту, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновку про існування процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які не зменшилися й виправдовують тримання під вартою обвинуваченого.

Апеляційний суд звертає увагу, що кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду, метою якого відповідно до глави 28 КПК України є встановлення поза розумним сумнівом винуватості або невинуватості особи у зазначеному прокурором в обвинувальному акті кримінальному правопорушенні за наслідками безпосереднього дослідження і оцінки доказів судом, а тому з огляду на цю стадію кримінального провадження для вирішення питання продовження строку запобіжного заходу відсутня необхідність оцінки зібраних у справі доказів на підтвердження чи спростування обґрунтованості підозри, яка оскаржується захисником в поданій апеляційній скарзі, а встановлення на даному етапі обґрунтованості обвинувачення ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень відноситься до виключної компетенції суду першої інстанції.

Разом з тим, оцінці судом на зазначеній стадії кримінального провадження підлягають характер, тяжкість та наслідки кримінального правопорушення, а також наявність та/або продовження існування наведених прокурором ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Апеляційні посилання захисника в цій частині є безпідставними.

В даному випадку, апеляційні посилання захисника обвинуваченого про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та можливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу домашнього арешту, є, на думку апеляційного суду, непереконливими.

Перевіряючи доцільність продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою та наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та дані про особу обвинуваченого з огляду на наступне.

Так, на думку апеляційного суду, наведені прокурором підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, на даний час не втратили свою актуальність та не змінилися. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Апеляційний суд звертає увагу, що ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується саме з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

При цьому, апеляційний суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за особливо тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, апеляційний суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_10 обвинувачується у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.189, ч.1 ст.255-1 КК України, котрі згідно ст.12 КК України відносяться до тяжкого та особливо тяжкого правопорушення, міра покарання, у разі визнання його винуватим, передбачає покарання виключно у виді позбавлення волі, зокрема, за ч.4 ст.189 КК України - позбавлення волі на строк від 7 до 12 років з конфіскацією майна.

Наведені вище обставини дають достатні підстави стверджувати про наявність ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_10 від суду, який на момент розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судом першої інстанції та апеляційним судом не зменшився та продовжує існувати.

Апеляційний суд також погоджується з висновками суду про наявність ризику впливу на інших учасників провадження, зокрема на співучасника. При встановленні наявності вказаного ризику, апеляційний суд враховує, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від учасників процесу під час судового засідання, крім того, відповідно до ч.4 ст.95 КПК України суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

За таких обставин, враховуючи, що усі учасники кримінального провадження судом ще не допитані станом на теперішній час на стадії судового розгляду, ризик впливу на них існує до моменту безпосереднього отримання судом показань від учасників провадження та дослідження їх судом.

Крім того, є доведеним і процесуальний ризик вчинення обвинуваченим інших кримінальних правопорушень, з огляду на те, що ОСОБА_10 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності. Слід врахувати і ту обставину, що обвинуваченому, який звільнився з місць позбавлення волі в лютому 2022 року, знову інкриміновано скоєння тяжкого та особливо тяжкого кримінального правопорушення.

В свою чергу, що стосується посилання захисника на строк тримання під вартою його підзахисного, апеляційний суд зауважує, що в даному кримінальному провадженні судовий розгляд фактично тільки розпочато, тому стверджувати про порушення судом розумності строків, визначених ст.28 КПК України, при обранні (продовженні) міри запобіжного заходу обвинуваченому, є передчасним. Жодних переконливих доказів порушення «розумності» строків судом першої інстанції, стороною захисту не надано.

Одночасно, слід врахувати і ті факти, що у відповідності до матеріалів провадження, обвинувачений ОСОБА_10 є неодруженим, не має на утриманні малолітніх дітей (відсутні стійкі соціальні зв`язки), не працевлаштований (відсутнє джерело доходу), має місця реєстрації, однак за ним не проживає. Зазначене, стороною захисту в суді апеляційної інстанції не спростовано.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі Амбрушкевич проти Польщі).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що, вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції відповідно до ст.178 КПК України, врахував згідно обвинувального акту фактичні обставини цього кримінального провадження, їх характер, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_10 у разі визнання його винним, дані про його особу, який обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого кримінального правопорушення, взяв також до уваги наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які не зменшились, а тому дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі.

Продовжуючи дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою, необхідно також виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства (п.35 «Летельє проти Франції» від 26.06.1991року).

Матеріали провадження не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.

Також, апеляційний суд приймає до уваги, що жодних розумних гарантій добросовісної поведінки ОСОБА_10 на вказаній стадії кримінального процесу, а ні суду першої інстанції, а ні апеляційному суду надано не було.

Формальне посилання захисника на те, що обвинувачений має постійне місце проживання, дружину, яка працює та може забезпечити утримання ОСОБА_10 , та має неповнолітню дитину (хоча це не підтверджено матеріалами провадження), як і гарантування обвинуваченим належного дотримання процесуальних обов`язків, не доводять по-за розумним сумнівом дотримання обвинуваченим відповідної сталої процесуальної поведінки останнього, в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу.

В свою чергу, в частині апеляційних посилань захисника на не визначення судом при обранні мірі запобіжного заходу його підзахисному відповідного розміру застави, апеляційний суд звертає увагу на норми п.4 ч.4 ст.183 КПК України, у відповідності до яких, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст.177 та 178 КПК України, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 255-255-3 КК України. В даному випадку, прийняте судом рішення в цій частині є законним та обґрунтованим.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом на даному етапі не встановлено та стороною захисту не доведено.

Всі викладені захисником апеляційні доводи були об`єктом дослідження судом першої інстанції при продовженні обвинуваченому строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги на зміну запобіжного заходу не встановлено.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.404, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 10 лютого 2023 року, якою обвинуваченому ОСОБА_10 продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме по 10 квітня 2023 (включно), без визначення застави, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: