Справа № 204/3992/23
Провадження № 1-кп/204/786/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2023 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1

секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в приміщенні залу судових засідань Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000032 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23 травня 2017 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 3 ст. 27, ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 258-5, ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 209 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_4 , захисників: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_4 заявив клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб. В обґрунтування свого клопотання зазначив, що строк продовжуваного ухвалою слідчого судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2023 року обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу у виді тримання під вартою спливає 27 березня 2023 року. Викладені в обвинувальному акті обставини дають підстави обвинувачувати ОСОБА_3 у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень та доводять, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів крім тримання під вартою не може запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України, з посиланням на матеріали кримінального провадження (з якими обвинувачений та його захисники ознайомлені), що підтверджують ці обставини. Згідно з ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. Таким чином, з метою забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_3 покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, оскільки санкції статей, інкримінованих ОСОБА_3 , передбачають покарання у виді позбавленням волі на строк до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна. Вказаний ризик активовано наявністю воєнного стану в державі. З огляду на категорію кримінального правопорушення даний ризик може справдитись шляхом переходу обвинуваченого на непідконтрольну українській державі територію або на територію РФ, в інтересах якої він здійснював в Україні протиправну діяльність; продовжити вчинення інкримінованих або вчинити інше кримінальне правопорушення (обумовлене специфікою кримінальних правопорушень, вчинених ОСОБА_3 та воєнним станом у державі). Зокрема, обвинуваченому інкриміновано кримінальні правопорушення, які за своїми часовими параметрами мають триваючий характер, у тому числі 2 епізоди державної зради, що вказують на систематичність, тотожність і однотипність виконуваних дій обвинуваченого в контексті алгоритму його протиправної діяльності, що, в свою чергу, свідчить про схильність ОСОБА_3 до вчинення кримінальних правопорушень такої категорії із застосуванням гаджетів; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином (розголошення відомостей досудового розслідування у тому числі особам-представникам РФ, на виконання завдань яких ОСОБА_3 вчиняв кримінальні правопорушення); здійснювати позапроцесуальний вплив на свідків, у тому числі на його колишню дружину ОСОБА_8 , яка в своїх допитах вказувала на застосування щодо неї психологічного та фізичного тиску з боку обвинуваченого. Вважав за необхідне продовжити строк запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою. Оцінюючи в сукупності викладене, інші, менш суворі запобіжні заходи не зможуть запобігти уникненню вищезазначених ризиків з боку обвинуваченого ОСОБА_3 та відповідно до ст.ст. 183, 194, 314 КПК України йому необхідно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_7 просив відмовити в задоволенні клопотання. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що на момент затримання та, нібито, пред`явлення ОСОБА_3 підозри, а це було 05 березня 2022 року, загальний строк досудового розслідування провадження № 0000032 склав 29 місяців 16 днів, тоді як відповідно до вимог ст. 219 КПК України він становить вісімнадцять місяців, а тому ним до суду було подано клопотання про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування. Вказане клопотання повинно бути розглянуто в першу чергу на стадії підготовчого судового засідання. У зв`язку із закінченням строку досудового розслідування, особа позбувається статусу обвинуваченого, а тому прокурор та слідчий позбуваються правоможливості на будь-які дії у даному кримінальному провадженні, а тому дане питання є головним. Він вважає, що суд повинен першочергово розглянути питання щодо закриття кримінального провадження у зв`язку з закінченням строків досудового розслідування, оскільки якщо особа не набула статусу обвинуваченої, то суд не має право можливості розглядати кримінальне провадження та вчиняти будь-які процесуальні дії. Слідчі були зобов`язані закрити кримінальне провадження у зв`язку з закінченням вказаних строків. Суд вправі досліджувати всі докази задля встановлення обґрунтованості правильності продовження строку дії запобіжного заходу слідчими суддями. Незрозуміло яким саме чином прокурором відносно обвинуваченого ОСОБА_3 було обрано запобіжний захід. Кожного разу при продовженні строку дії запобіжного заходу суд мав би звертати на це увагу. Але запобіжний захід відносно ОСОБА_3 було обрано незаконно та є очевидним порушенням норм чинного законодавства. Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська з початку війни постійно працював. Кожного разу, сторона захисту подає скарги, однак вони не були розглянуті належним чином. Обрано запобіжний захід було незаконно. Востаннє було продовжено строк дії запобіжного заходу до 27 березня 2023 року, однак це є порушенням, оскільки слідчим суддею продовжено вказаний строк на більший термін, ніж того вимагає чинне законодавство. 23 лютого 2023 року було завершено досудове розслідування, а вже 01 березня 2023 року розглядалося питання про продовження строку дії запобіжного заходу. Суду не було надано жодної постанови про обрання запобіжного заходу. Слідчому судді надається право досліджувати докази щодо правомірності застосування запобіжного заходу, однак цього зроблено не було. Відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська була визначена підсудність за Новокодацьким районом м. Дніпро, а тому не є зрозумілим на яких підставах більше одного року продовжувався строк дії запобіжного заходу саме слідчими суддями Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська. Повідомлення про підозру не було належним чином вручено. В повідомленні про підозру ОСОБА_3 не зазначено адресу за якою його було вручено, а тому є підстави вважати, що жодного повідомлення про підозру останньому не вручалось. Час фактичного затримання ОСОБА_3 не відомо. На вказані слідчі дії не було запрошено адвоката ОСОБА_3 , фіксування вказаних подій жодним чином не проводилося. Дії, які були проведені задля вручення підозри ОСОБА_3 не були законними. Окрім цього, не були внесені всі інші дії, які були проведені до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Під час вручення підозри обвинуваченому було порушення його право на захист. Просив суд звернути увагу на питання щодо продовження строку тримання під вартою, оскільки розгляд вказаного питання було здійснено після закінчення досудового розслідування. Постанова прокурора про застосування запобіжного заходу була незаконною. Недотримання чинного законодавства порушує норми Конвенції про захист прав людини. Просив закрити кримінальне провадження саме на підготовчому судовому засіданні, у зв`язку з закінченням строку досудового розслідування.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення клопотання прокурора. Ризики, які були зазначені прокурором, відсутні. Відповідно до рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області відносно ОСОБА_3 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Вона підтримує клопотання, заявлені захисником ОСОБА_7 в тому, що не потрібно розглядати клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу, оскільки на даний час закінчився строк досудового розслідування, який визначений ст. 290 КПК України. Ризики, які заявлені в клопотанні прокурора відсутні.

Захисник ОСОБА_6 просив відмовити в задоволенні клопотання прокурора. Надав свої заперечення, в обґрунтування яких зазначив, що, як вбачається з матеріалів клопотання, первісно запобіжний захід у вигляді тримання під вартою було обрано відносно ОСОБА_3 постановою прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами СБУ та Державної прикордонної служби Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_9 від 05 березня 2022 року. Згідно вказаної постанови прокурора від 05 березня 2022 року, прокурор приймав рішення про застосування до ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на підставі саме ч. 1 ст. 615 КПК України з урахуванням введення в Україні режиму воєнного стану. Як підставу для реалізації повноважень, обумовлених ст. 615 ч. 1 КПК, прокурор зазначив, що нібито «слідчі судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська станом на 05 березня 2022 року не відправляють правосуддя через активні бойові дії». Однак, станом на 05 березня 2022 року (як і на теперішній час) активних бойових дій на території м. Дніпро ніколи не велося та не існувало жодних об`єктивних обставин, які б свідчили про неможливість слідчими суддями Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська здійснювати визначні КПК України повноваження щодо обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (весь час з моменту введення режиму воєнного стану суд працює у штатному режимі). Таким чином, зазначена прокурором у вказаній постанові інформація щодо проведення у м. Дніпрі станом на 05 березня 2022 року активних бойових дій та нездійснення внаслідок цього слідчими суддями Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська своїх повноважень є неправдивою та завідомо недостовірною. Отже, є очевидною відсутність у даному кримінальному проваджені на час винесення вказаної постанови прокурора обставин, передбачених ст. 615 ч. 1 КПК України, що свідчить про перевищення прокурором під час прийняття процесуального рішення про застосування до ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою наданих законом повноважень та безумовне порушення основоположного права ОСОБА_3 на свободу та особисту недоторканість, гарантованого ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. На постанову прокурора від 05 березня 2022 року захисником ОСОБА_10 невідкладно після отримання її копії 31 березня 2022 року подано скаргу слідчому судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська. Проте, ця скарга двічі безпідставно поверталася Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська захиснику. У відповідності до ухвали Дніпровського апеляційного суду від 06 жовтня 2022 року, ухвалу Красногвардійського районного суду від 04 травня 2022 року про повернення скарги адвокату ОСОБА_10 було скасовано, а справу направлено для розгляду Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська. Розгляд скарги призначений на 13 лютого 2023 року. 13 лютого 2023 року слідчим суддею Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_11 було постановлено ухвалу, якою захиснику було відмовлено в задоволенні скарги на постанову прокурора від 05 березня 2022 року про обрання запобіжного заходу. 08 березня 2023 року ухвалою Дніпровського апеляційного суду зазначену вище ухвалу було скасовано, а справу передано на новий розгляд до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська. Крім того, особливої уваги заслуговує той факт, що відповідно до ухвали Дзержинського районного суду по справі № 210/3925/22 від 09 березня 2022 року, щодо підозрюваного ОСОБА_3 у кримінальному провадженні № 0000081 від 31 серпня 2022 року застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 07 березня 2023 року, без визначення розміру застави. За таких обставин, будь-які ризики передбачені ст. 177 КПК України та наведені прокурором у клопотанні про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою взагалі відсутні. Щодо зазначеного в клопотанні ризику переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду передбаченого ч. 1 ст. 177 КПК України наголошує на наступному. Зазначений ризик в клопотанні прокурора обґрунтовується наявністю воєнного стану в державі та може справдитись шляхом переходу обвинуваченого на непідконтрольну територію. Зазначає, що загальний порядок перетину державного кордону України визначений Постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України». КМУ вніс зміни до зазначених правил. З метою здійснення заходів правового режиму воєнного стану обмежено виїзд з України громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років. Отже, станом на сьогодні можливість виїзду ОСОБА_3 з України є обмеженою в силу законодавчих підстав та фактично є неможливою з огляду на вік підозрюваного 56 років. Варто відзначити також ті обставини, що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000032 від 23 травня 2017 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 258-3, ч.2 ст. 258-5 КК України здійснювалось у період з 23 травня 2017 року по 13 липня 2018 року та було закрито у зв`язку із встановленою відсутністю ознак кримінального правопорушення, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. В зазначений період здійснення досудового розслідування ОСОБА_3 неодноразово виїздив за межі України та повертався в Україну, що підтверджується відмітками про перетин державного кордону у паспорті громадянина України ОСОБА_3 для виїзду за кордон. Зазначені обставини доводять відсутність обґрунтованого припущення щодо можливості втечі ОСОБА_3 під час здійснення досудового розслідування. Крім того, згідно чинного КПК (ст. 194) суд може зобов`язати підозрюваного здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну. За основним місцем роботи ТОВ «Р.Б.К. Атлантіс Групп» ОСОБА_3 характеризується виключно позитивно. У відповідності до витягу з наказу начальника ГУР Міністерства оборони України (по особовому складу) № 588 від 06 серпня 2021 року ОСОБА_3 було нагороджено заохочувальною відзнакою ГУР МО України «Вогнепальна зброя» - 9 мм пістолетом Glock 48 № НОМЕР_1 у комплекті з 10 патронами, що свідчить про високу ступінь морально-ділових якостей обвинуваченого. Варто відзначити, що ОСОБА_3 є автором книги «Синдикат», в якій висвітлюються шляхи подолання проблем та перспективи розвитку військо-промислового комплексу України, що свідчить про небайдужість до забезпечення державних потреб. ОСОБА_3 є директором Міжнародної Громадської Організації «Академія безпеки відкритого суспільства», що свідчить про активну громадську позицію в сфері безпеки суспільства. ОСОБА_3 є учасником ТОВ «Р.Б.К. Атлантіс Груп», ТОВ «Юридична компанія «Бізнес і право», ТОВ «Українська бізнес-компанія», що підтверджує активну бізнес діяльність обвинуваченого, за рахунок якої здійснюється забезпечення матеріальних потреб працівників підприємств та здійснюється сплата податків до державного бюджету України. Уваги заслуговує той факт, що ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_12 , було набуто спільну сумісну власність нерухоме майно (квартира) у АДРЕСА_1 , де фактично мешкає ОСОБА_3 , що підтверджується відповідним актом. Крім того, ОСОБА_3 має у власності земельні ділянки та житловий будинок. Окрім цього, ОСОБА_3 має на вихованні неповнолітню дитину ОСОБА_13 , 2011 року народження, а також здійснює утримання (оплату послуг на навчання) сина ОСОБА_12 , що свідчить про наявність сімейних зв`язків та виконання обов`язків із матеріального забезпечення дітей. Отже, наявні підстави вважати щодо відсутності зазначеного ризику передбаченого п. 1 ст.177 КПК України. Проте, жодних належних доказів, які б підтверджували наявність вищезазначеного ризику переховування від органів досудового розслідування та суду прокурором не наведено. Враховуючи наявність у обвинуваченого достатньої кількості ділових зав`язків, активної суспільної діяльності, нерухомого майна, корпоративних прав, постійного місця роботи, стабільного доходу, ризик втечі з країни, де здійснюється досудове розслідування, не с обґрунтованим, а запобігання зазначеному ризику можливе іншим шляхом, ніж тримання під вартою. Щодо зазначеного в клопотанні ризику впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні передбаченого п. 3 ст.177 КПК України, наголосив наступне. Прокурор в обґрунтування зазначеного ризику зазначає, що ОСОБА_3 , перебуваючи на волі може здійснювати позапроцесуальний вплив на свідків, у т.ч. на його колишню дружину ОСОБА_8 , яка в своїх допитах вказувала на застосування щодо неї психологічного та фізичного тиску. В даному випадку варто відзначити, що за наявною у сторони захисту інформацією, ОСОБА_8 не перебуває в Україні, що фактично ставить під сумнів можливість її допиту як свідка в процесі судового розгляду. Крім того, покази ОСОБА_8 жодним чином не вказують на причетність ОСОБА_3 до інкримінованих правопорушень. В той же час, жодних фактів, які б свідчили про можливість та або спроби впливу обвинуваченого на інших учасників кримінального провадження прокурором в клопотанні не наведено. Щодо зазначеного ризику, передбаченого п. 4 ст. 177 КПК України, а саме запобіганням спробі перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, зазначає наступне. В обґрунтування зазначеного ризику зазначається, що ОСОБА_3 може розголосити відомості досудового розслідування представникам РФ. В клопотанні слідчого не було обґрунтовано яким чином, підозрюваний може перешкоджати провадженню у справі у випадку, якщо до нього буде застосований іншій запобіжний захід. Щодо зазначеного в ухвалі ризику передбаченого п. 5 ст. 177 КПК України, а саме запобіганням спробі вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Прокурором в клопотанні зазначається, що обвинуваченому інкриміновано злочини, які за своїми часовими параметрами мають часовий характер, у т.ч. 2 епізоди державної зради, що вказують на систематичність, тотожність і однотипність виконуваних дій обвинуваченого в контексті його протиправної діяльності, що, в свою чергу, свідчить про схильність ОСОБА_3 до вчинення злочинів такої категорії із застосуванням гаджетів. ОСОБА_3 є особою, яка раніше до кримінальної відповідальності не притягалась, що не дає, навіть, мотивованого припущення про можливість вчинення нового кримінального правопорушення. Крім того, зазначені обставини не були наведені та підтверджені доказами в клопотанні про продовження запобіжного заходу. В клопотанні прокурора не було обґрунтовано яким чином, обвинувачений може перешкоджати провадженню у справі, у випадку, якщо до нього буде застосований інший запобіжний захід, а також не зазначено жодного доказу на підтвердження існування ризиків. Окрім того, слід вказати, що кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_3 не тягне за собою автоматичне визнання його вини у вчиненні кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується. ОСОБА_3 до винесення вироку вважається такою особою, яка не винувата у вчиненні злочину, який йому інкримінується, а тому розмір санкції статті, по якій пред`явлена підозра, не є достатнім чинником для тримання обвинуваченого під вартою. Окрім цього, підтримав клопотання інших захисників, зазначивши, що прокурор звернувся до суду з обвинувальним актом, при цьому порушивши вимоги чинного законодавства і, на його думку, суд не має приймати жодного рішення щодо документів, які суду надав прокурор, які були подані до суду з порушення норм чинного КПК України. Стороні захисту прокурором було надано лише клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу, жодних документів, які б підтверджували наявність ризиків не було надано. Вважає, що обрання, а в подальшому і продовження строку запобіжного заходу не було таким, яке відповідає чинному законодавству. ОСОБА_3 було затримано о 12-13 годині, а повідомлено про підозру його було о 14 годині 47 хвилин, що в свою чергу містить порушення строку такого повідомлення, а тому він не набув статусу підозрюваного у відповідності до чинного КПК України.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 підтримав думки своїх захисників, просив відмовити в задоволенні клопотання прокурора. Суду пояснив, що вказана справа стосується виключно розділу майна між ним та його колишньою дружиною. Ризики, які зазначені прокурором у своєму клопотанні нічим не підтверджені. Долучений прокурором протокол допиту його колишньої дружини не можливо брати до уваги, оскільки вона там зазначила неправдиві відомості. Його колишня дружина дає всім гроші. Він був включеним до списку РФ на обмін, однак він відмовився від обміну, оскільки його хочуть віддати до Російської Федерації задля того, щоб розглянути вказане кримінальне провадження за його відсутності, однак він буде доводити свою невинуватість.

Вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 , суд вважає можливим задовольнити клопотання прокурора, виходячи з наступного.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати суду докази обставин, на які вони посилаються (ч. 5 ст. 131 КПК України).

Зі змісту частин 3, 4 та 5 ст. 199 КПК України випливає, що суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор не доведе, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою. Суд зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Як було встановлено в судовому засіданні ухвалою слідчого судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 01 квітня 2022 року було продовжено строк дії запобіжного заходу ОСОБА_3 у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави, який в подальшому було неодноразово продовжено, останній раз 03 березня 2023 року строком до 27 березня 2023 року, без визначення розміру застави.

Згідно ч. 3 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Згідно зі змістом ст. ст. 131-132 КПК України - запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються на підставі ухвали суду.

Згідно ч. 3 ст. 176 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

Так, надаючи оцінку доводам прокурора, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

У відповідності до п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження є запобіжні заходи.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам (ч. 1 ст. 177 КПК України).

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

Зі змісту частин 3, 4 та 5 ст. 199 КПК України вбачається, що суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор не доведе, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою. Суд зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Окремо суд зазначає, що ч. 6 ст. 176 КПК України встановлено, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто тримання під вартою.

Відповідно до ст. 177 КПК України, метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду, знищити, сховати або спотворити будь-які із речей та документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення незаконно впливати на потерпілих, свідків, тощо, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється.

Обставини, що враховуються при застосуванні запобіжного заходу, передбачені ст. 178 КПК України, відповідно до якої, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного; майновий стан підозрюваного; наявність судимостей у підозрюваного; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

За змістом положень ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.

При вирішенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд враховує вимоги ч. 2 ст. 177 КПК України, відповідно до якої підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені п.п. 1, 3, 4, 5 ч.1 ст. 177 КПК України.

При цьому, суд не вдається до оцінки доведення або не доведення винуватості обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 3 ст. 27, ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 258-5, ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 209 КК України на цій стадії процесу.

Окрім цього, слід зазначити, що при розгляді клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , судом оцінюються усі ризики зазначені прокурором у своїх клопотаннях у сукупності.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певний ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» у справі від 23 січня 2012 року № 30671/04 наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Між тим, суд виходить з вірогідності причетності обвинуваченого до вчинення кримінальних правопорушень, вагомості наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень.

Оцінюючи ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд зазначає, що обвинувачений може переховуватися від суду, окрім цього існує певна ймовірність того, що обвинувачений з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень може вдатися до відповідних дій.

На користь реального існування вказаного ризику слід віднести те, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, за яке законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від дванадцяти до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна, що вже саме по собі може бути підставою та мотивом для обвинуваченого переховуватись від суду.

Окрім цього, на користь існування вказаного ризику судом також береться до уваги те, що ОСОБА_3 згідно обвинувачення на протязі тривалого періоду часу продовжував вчиняти інкриміновані йому кримінальні правопорушення, а також те, що виконуючи завдання, які були поставлені перед ним представниками спецслужб Російської Федерації, забезпечував погіршення умов обороноздатності держави України від нападу країни агресора, шляхом передачі останнім інформації щодо нових військових розробок оборонної здатності держави.

24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан що дає підстави вважати, що, в умовах, які існують в Україні, викликаних безпрецедентною військовою та нелюдською агресією Російської Федерації проти України, у ОСОБА_3 збільшуються можливості для ухилення від суду, адже у держави наразі з об`єктивних причин відсутні можливості належним чином виконувати органами влади своїх повноважень на певних територіях та якісно погіршує криміногенну обстановку, що в свою чергу погіршує можливість здійснення контролю за поведінкою обвинуваченого.

Згідно з ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Мамедов проти Росії» від 01 червня 2006 року, зазначено, що «суди, перевіряючи законність та обґрунтованість запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, незмінно посилались на тяжкість обвинувачень, як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що заявник переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини. Однак, Суд неодноразово відзначив, що, хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховуватися від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу позбавлення когось волі не можна оцінювати з виняткового абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину».

Відповідно до конвенції та практики Європейського суду з прав людини, зокрема у справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Харченко проти України», «Лабіта проти Італії» та «Ігнатов проти України», обмеження права особи на свободу і особисту недоторканність можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення. Це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може бути підставою для запобіжного заходу у вигляді ув`язнення.

Оцінюючи вищевказані обставини, суд також приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, зокрема, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Як зазначив в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 , в нього на території Російської Федерації є багато друзів, з якими у останнього дуже тісні відносини, оскільки він навчався в навчальному закладі у м. Рязань, а тому слід також взяти до уваги, що бажаючи уникнути покарання за вчиненні кримінальні правопорушення ОСОБА_3 може вдатися до дій щодо виїзду до непідконтрольних територій України та в подальшому переховуванні на території Російської Федерації.

На думку суду, такий ризик дійсно існує на сьогодні та має високий ступінь, оскільки, як зазначив сам обвинувачений, він був включений представниками РФ до списку на обмін, що свідчить про певну зацікавленість РФ.

Перевіряючи наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме впливу ОСОБА_3 на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК України). Водночас, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманими у порядку, передбаченому ст. 225 КПК, тобто якщо свідки допитувалися на стадії досудового розслідування слідчим суддею.

Суд вважає, що ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження під час збирання доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків, та їх дослідження. На переконання суду, з моменту направлення прокурором обвинувального акту до суду для здійснення судового провадження, ризик незаконного впливу на свідків лише актуалізується, адже за наслідками ознайомленням з матеріалами кримінального провадження, обвинувачений стає обізнаним про всіх осіб, які допитувалися у цьому кримінальному провадженні. Відповідний незаконний вплив може стосуватись як свідків, які безпосередньо вказують на обвинуваченого як на особу, що вчинила кримінальні правопорушення, так і свідків, які можуть надати свідчення щодо інших важливих обставин кримінального провадження. Оскільки судовий розгляд кримінального провадження не розпочато, а тому свідки ще не допитувались, існує ймовірний ризик того, що внаслідок впливу обвинуваченого ОСОБА_3 , такі особи можуть змінити свої показання або відмовитися від надання показань у суді, а тому існує ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Слід зазначити, що для здійснення тиску на свідків достатньо того, що особа, якій загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна, може вчинити дії, покликані на примушення свідків до надання неправдивих показань або ж відмову від їх надання.

Також слід зазначити, що як вбачається з клопотання прокурора, в якості свідка під час досудового розслідування була допитана колишня дружина обвинуваченого ОСОБА_3 громадянка ОСОБА_8 , яка під час надання показань на стадії досудового розслідування вказувала на застосування щодо неї як психологічного, так і фізичного тиску з боку обвинуваченого, що в свою чергу може свідчити про наявність та актуальність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Вказаний протокол допиту свідка ОСОБА_8 , яка була допитана на стадії досудового розслідування, судом досліджується виключно в частині відомостей щодо здійснення з боку обвинуваченого ОСОБА_3 впливу та тиску на свідка.

Щодо існування ризику, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд бере до уваги той факт, що обвинувачений ОСОБА_3 згідно обвинувального акту на протязі тривалого періоду часу здійснював спілкування та співпрацював з представниками спецслужб Російської Федерації, а тому існує ризик, що, будучи ознайомленим на стадії досудового розслідування з всіма матеріалами кримінального провадження відносно нього, може вчиняти дії щодо повідомлення останніх про його викриття та надавати відомості, які були отримані під час проведення досудового розслідування, а тому вказаний ризик на даний час є актуальним.

Здійснення контролю за обвинуваченим ОСОБА_3 в разі зміни йому запобіжного заходу на інший, не пов`язаний з триманням під вартою, щодо не допущення вчинення дій, які б могли перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, не є можливим, оскільки суд не може покласти на відповідні контролюючі органи обов`язки, перебувати постійно поряд з обвинуваченим, у тому числі і за місцем його проживання. Окрім цього, втручання в особисте життя, в спосіб непередбачений чинним законодавством, забороняється.

На користь існування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, свідчить суть пред`явленого обвинувачення ОСОБА_3 та те, що останній, згідно обвинувального акту, на протязі тривалого часу спілкувався та передавав відомості щодо можливої обороноздатності держави Україна працівникам спецслужб Російської Федерації, здійснював відрахування податків на користь держави агресора з отриманих доходів від підприємницької діяльності на окупованій державою агресором території, що свідчить про спонсорування та підтримання обвинуваченим дій які вчиняє країна агресор Російська Федерація щодо держави України. Та будучи на волі, маючи доступ до мережі Інтернет та мобільних додатків, з високою ймовірністю може вчинити або ж продовжити вчиняти аналогічні дії задля підтримання країни агресора у безпрецедентній воєнній агресії спрямованої на повалення конституційного ладу України, захвату та знищення як територій України, так і її населення.

Оцінюючи можливість застосування іншого, більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, суд, у першу чергу враховує те, що ОСОБА_3 обвинувачується в тому, що на протязі тривалого часу спілкувався з представниками іноземної держави та передавав їм відповідні відомості, здійснював фінансування дій країни агресора, а тому з великою ймовірністю може вчиняти такі дії в подальшому, враховує, що така оцінка стосується перспективних фактів, тому суд використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи, не зможуть запобігти визначеним ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього.

Застосування щодо ОСОБА_3 більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою, буде недостатнім для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та для запобігання реалізації ним встановлених ризиків. Ця позиція суду обґрунтовується сукупністю усіх без винятку обставин, наведених раніше у цій ухвалі, з урахуванням відомостей про особу обвинуваченого.

Суд також враховує, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення дієвості кримінального провадження, тобто досягнення його завдань, до яких, зокрема відноситься швидкий судовий розгляд кримінального провадження, чого можливо досягнути лише за умов нівелювання ризиків кримінального провадження. За таких обставин, необхідним є саме тримання обвинуваченого під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів відтермінує можливість його виконання, що, з урахуванням особистої заінтересованості ОСОБА_3 у результатах судового розгляду, створює ймовірну можливість для його позапроцесуальних дій.

Домашній арешт, у тому числі цілодобовий, пов`язаний з доступом обвинуваченого до технічних засобів, безпосередніх соціальних контактів з іншими особами, що також може завадити виконанню завдань кримінального провадження на цьому його етапі.

Характер та фактичні обставини інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення свідчать про підвищену суспільну небезпеку.

При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, а саме тримання під вартою.

Не може бути підставою для зміни запобіжного заходу те, що обвинувачений є автором книги, є власником майна та корпоративних прав, оскільки така діяльність жодним чином не може нівелювати ризики, існування яких встановлено судом.

Окрім цього, позитивна репутація обвинуваченого, отримання певних подяк та нагород, вже була предметом оцінки слідчих суддів під час обрання запобіжного заходу, а тому сама по собі вона не може слугувати підставою для зміни запобіжного заходу.

Наявність у обвинуваченого соціальних зв`язків, постійного місця проживання, наявність дітей на утриманні, на які посилається сторона захисту, заслуговують на увагу, проте суттєво ризики у кримінальному провадженні не зменшують.

Слід також зазначити, що посилання сторони захисту на неодноразовий виїзд та повернення обвинуваченого ОСОБА_3 із-за кордону на територію України в той період часу, коли відносно останнього здійснювалося досудове розслідування, а також те, що останній є особою призивного віку та в умовах воєнного стану не має змоги покинути територію України, судом не береться до уваги, оскільки беручи до уваги стан держави, в якому вона перебуває на даний час та наявності територій, які є непідконтрольними України та до яких не має доступу правоохоронних органів, ОСОБА_3 , в разі застосування до останнього більш м`якого запобіжного заходу, задля уникнення відповідальності за вчинення інкримінованих йому правопорушень може вдатися до дій щодо виїзду до вказаних територій з подальшою метою перетину кордонів інших держав.

Що стосується тверджень сторони захисту про не вручення ОСОБА_3 повідомлення про підозру та необхідності закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування, суд зазначає наступне.

Перевірка законності повідомлення про підозру особі, дослідження та надання оцінки відповідним діям та застосуванням відповідних процесуальних наслідків, можлива лише в межах судового розгляду, оцінка ж доказів на цій стадії заборонена.

Твердження сторони захисту про те, що ОСОБА_3 не набув статуту обвинуваченого, оскільки йому під час досудового розслідування не було вручено повідомлення про підозру, судом не береться до уваги, оскільки ОСОБА_3 набув статусу обвинуваченого в розумінні ст. 3 КПК України, відповідно до якої обвинуваченим є особа, обвинувальний акт стосовно якої направлено до суду.

Суд орган, що здійснює правосуддя у формі розгляду і вирішення цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних і інших категорій справ у встановленому законом конкретної держави процесуальному порядку.

Відповідно до ст. 32 КПК України кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення. У разі якщо було вчинено кілька кримінальних правопорушень, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено більш тяжке правопорушення, а якщо вони були однаковими за тяжкістю, - суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено останнє за часом кримінальне правопорушення. Якщо місце вчинення кримінального правопорушення встановити неможливо, кримінальне провадження здійснюється судом, у межах територіальної юрисдикції якого закінчено досудове розслідування. Дія цього абзацу не поширюється на кримінальні провадження, що віднесені до предметної підсудності Вищого антикорупційного суду згідно з правилами статті 33-1 цього Кодексу.

Таким чином, в розумінні ст. 32 КПК України в разі якщо кримінальне провадження не підсудне суду, вирішення питання, яке є наслідком прийняття одного з процесуальних рішень, передбачених ст. 314 КПК України можливо лише тим судом до територіальної юрисдикції якого відноситься розгляд кримінального провадження.

Крім того, вирішення питання, передбаченого ст. 284 КПК України передбачає необхідність дослідження процесуальних рішень, та документів, які можуть бути досліджені лише під час проведення судового провадження судом, кримінальне провадження, якому підсудне у тому числі за територіальним принципом.

Слід зазначити, що станом на 20 березня 2023 року захисником обвинуваченого ОСОБА_3 адвокатом ОСОБА_14 подано клопотання до Верховного Суду про визначення підсудності, що свідчить про наявність спору про підсудність, незгоду сторони захисту на розгляд справи в Красногвардійському районному суді м. Дніпропетровська, до розгляду якого вирішення будь-яких інших процесуальних питань не виявляється можливим.

Суд вважає, що обраний та продовжений відносно обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу.

При цьому застосований до обвинуваченого запобіжний захід відповідає характеру та тяжкості інкримінованих діянь, а встановлені ризики є дійсними та триваючими, а тому на даний час виключається можливість зміни міри запобіжного заходу на більш м`який.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого суд на даному етапі не встановив.

Суд відхиляє доводи сторони захисту щодо незаконності утримання під вартою обвинуваченого, оскільки зазначене питання неодноразово вже було предметом перевірки слідчих суддів Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська. Крім того, застосування запобіжного заходу, його спосіб відповідали обставинам, за яких він був застосований, оскільки в цей період відбувалася активна фаза вторгнення окупаційних військ на територію України та постійні ракетні обстріли всієї території країни.

Більш того, суд оцінює ризики, передбачені ст. 177 КПК України станом на день розгляду відповідного клопотання.

За таких обставин суд приходить до висновку, що підстави для продовження запобіжного заходу відносно обвинуваченого у вигляді тримання під вартою не відпали, альтернативні запобіжні заходи не в змозі гарантувати його належну поведінку, а тому дію обраного запобіжного заходу слід продовжити на 60 днів.

Тому, беручи до уваги доведеність обґрунтованості підозри, ризиків, передбачених частиною 1 статті 177 КПК України, а також серйозність обвинувачення та тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання винним у вчиненні кримінальних правопорушень, суд не знаходить підстав для зміни запобіжного заходу відносно обвинуваченого з тримання під вартою на більш м`який, тому у задоволенні клопотання захисників та обвинуваченого про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 110,176-179, 183, 193, 194, 197, 331, 369, 371, 372, 376 КПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою - задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком до 21 травня 2023 року включно, без визначення розміру застави.

В задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу на інший, не пов`язаний з триманням під вартою відмовити.

Копію ухвали направити до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)», для виконання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1