ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/8075/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/314/22 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч. 1 ст. 286 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2022 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши 21 грудня 2022 року у відкритому судовому засіданні в залі Тернопільського апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 жовтня 2022 р., яким

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тернопіль, українця, громадянина України, зареєстрованого за мешканця АДРЕСА_1 , із середньою спеціальною освітою, неодруженого, такого, що працює в друкарні ТзОВ «Т.Д.К.», раніше не судимого,

засуджено за ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК України) до покарання у виді штрафу в розмірі чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 68 000 (шістдесят вісім тисяч) гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Цивільний позов ОСОБА_7 , задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь цивільного позивача ОСОБА_7 - 7700 (сім тисяч сімсот) гривень в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 6000 (шість тисяч) гривень витрат на правову допомогу.

Провадження за цивільним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про стягнення моральної шкоди закрито.

Повністю задоволено цивільний позов прокурора Тернопільської окружної прокуратури ОСОБА_8 , поданий в інтересах держави, в особі Тернопільської міської ради. Стягнуто з ОСОБА_5 в користь місцевого бюджету для перерахування фінансовому управлінню Тернопільської міської ради кошти, витрачені на лікування ОСОБА_9 , в розмірі 9828 (дев`ять тисяч вісімсот двадцять вісім) грн. 21 коп.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_5 в користь держави процесуальні витрати за проведення експертиз.

Справа розглянута за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_10 ,

прокурора ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 .

Не погодившись з вироком суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок місцевого суду в частині призначеного покарання, стягнення матеріальної шкоди, витрат на правову допомогу скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_5 покарання у виді штрафу у розмірі меншому, як передбачено законом, та відмовити у задоволенні цивільного позову ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 7700 грн. і витрат на правову допомогу у розмірі 6000 грн.

Апелянт вважає, що призначене покарання та стягнення на користь цивільного позивача матеріальної шкоди, витрат на правову допомогу необґрунтованими.

Вказує, що після дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП), ОСОБА_5 неодноразово цікавився станом здоров`я потерпілого ОСОБА_9 , звертався із пропозицією про компенсацію витрат, які він поніс у зв`язку із лікуванням травми, отриманої внаслідок ДТП, однак потерпілий відмовлявся і сторони не змогли дійти згоди щодо відшкодування.

Наголошує на тому, що на даний час таке відшкодування є неможливим у зв`язку із смертю потерпілого, яке не перебуває у причино-наслідковому зв`язку із ДТП, що відбулось 16.12.2020 на перехресті вул. Шептицького вул. С. Будного.

Сторона захисту звертає увагу апеляційного суду, що у випадку виникнення ДТП за участю декількох водіїв, наявність чи відсутність в їхніх діях складу злочину, передбаченого відповідними частинами ст. 286 КК України, потребує встановлення причинного зв`язку між діянням (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідки, що настали, тобто з`ясування ступені участі (внеску) кожного з них у спричинені злочинного наслідку.

Так в результаті ДТП, яке відбулось 16.12.2020 на перехресті вул. Шептицького вул. С. Будного в м. Тернополі, в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні №0002416 від 16.12.2020 встановлено, що дії ОСОБА_9 не відповідали вимогам п. п. 1.10, 10.1, 16.6 Правил дорожнього руху України (далі ПДР), які перебували в причинному зв`язку з настанням даної ДТП, в його діях вбачались ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП).

Бережанським районним судом Тернопільської області хоч і було відкрито провадження у справі про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП щодо ОСОБА_9 , однак у зв`язку із настанням смерті останнього, провадження у справі закрито.

На переконання апелянта, водій ОСОБА_9 мав технічну можливість запобігти зіткненню з автомобілем «Renault Clio» шляхом виконання в робочому режимі вимог ПДР, тому його дії з технічного погляду також перебувають у причинному зв`язку із ДТП.

Стверджує, що дія водія ОСОБА_5 виникла з моменту відновлення руху автомобіля потерпілого, а не з моменту початку гальмування ОСОБА_5 .

Вказує, що при призначені покарання ОСОБА_5 суд повинен відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

З незрозумілих причин для сторони захисту, місцевий суд не врахував, що в судовому засіданні ОСОБА_5 частково визнав свою вину, покаявся у вчиненому кримінальному правопорушенні та на протязі всього кримінального провадження сприяв у розслідуванні кримінального правопорушення, під час судового розгляду відвідував усі судові засідання та не вчиняв дій щодо затягування судового процесу, а сприяв повному та об`єктивному розгляду справи.

Також захисник просить апеляційний суд врахувати майновий стан обвинуваченого. Згідно довідки про доходи №TDK0000015 від 14.10.2022, яка видана ТОВ «Т.Д.К.», ОСОБА_5 працює на посаді оператора друкарського устаткування, загальна сума доходу за період з 01.04.2022 по 30.09.2022 становить 33 702 грн. 00 коп., тобто середня заробітна плата становить 5 617 грн. на місяць.

Згідно довідки №138, виданої Тернопільською комунальною міською лікарнею №2, ОСОБА_12 , дружина ОСОБА_5 , знаходиться на обліку по вагітності в філії жіночої консультації КНП «Тернопільської комунальної міської лікарні №2» вул. Замкова, 10 м. Тернополя, д/з вагітність 18-19 тижнів.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що ОСОБА_5 вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання та місцем роботи, частково визнав вину у скоєному, що значно зменшує ступінь суспільної небезпеки винного, апелянт вважає, що призначене покарання обвинуваченому є необґрунтованим та непосильним щодо оплати даного штрафу, а тому просить апеляційний суд призначити покарання з врахуванням ст. 68 КК України у вигляді штрафу в меншому розмірі, як це передбачено законом.

Вважає, що позбавлення права керування транспортними засобами ОСОБА_5 також не обґрунтоване.

Одним із доводів апеляційної скарги слугує те, що поза увагою місцевого суду залишився факт, що в матеріалах справи відсутні будь-які підтверджуючі документи, що ОСОБА_7 прийняла спадщину після померлого ОСОБА_9 , являється його правонаступником та має право на стягнення в її користь матеріальної шкоди.

Апелянт стверджує, що так як потерпілий ОСОБА_9 помер, а приписами ст. 1219 ЦК України передбачено, що не входять до складу спадщини право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`ю, тому і стягнення на користь цивільного позивача 7700 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди є незаконним та безпідставним.

Вважає, що розмір матеріальної шкоди не доведений належним чином, оскільки суду не надано підтверджуючих призначень ліків (рецепту), які б стверджували, що саме ці медичні препарати необхідні для лікування. Перелік чеків, які містяться в матеріалах справи, є хаотичним та не має відношення до отриманої потерпілим травми, а також деякі з них є ідентичними.

Вказує, що витрати на правову допомогу є не підтвердженими, стороні захисту не зрозуміло, яка саме правова допомога надавалась та кому, відсутня інформація, між ким укладався договір про надання правової допомоги, відсутній акт виконаних робіт, відсутнє підтвердження про передавання коштів за надання правової допомоги.

До початку апеляційного розгляду на електронну адресу апеляційного суду надійшла заява від представника цивільного позивача адвоката ОСОБА_13 , в якій він просить розглядати справу у відсутності сторони цивільного позивача. Додатково зазначив, що вважає оскаржуваний вирок місцевого суду законним, обрану судом міру покарання такою, що відповідає особі обвинуваченого та характеру його протиправних дій, заявлений цивільний позов вирішеним правильно, а тому просить апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а вирок суду без змін.

Так, згідно вироку суду 16.12.2020 о 07 год. 09 хв. водій ОСОБА_5 керував технічно справним автомобілем «Renault Clio», р. н. НОМЕР_1 , та рухався вулицею С. Будного м. Тернополя в напрямку вул. Бережанська, наближаючись до регульованого сигналом світлофора перехрестя вул. С. Будного вул. Шептицького. Рухаючись у вказаному напрямку зі швидкістю в діапазоні 91…101 км/год., з найбільш ймовірною швидкістю 96 км/год., водій ОСОБА_5 порушив вимоги п.12.4 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 із змінами та доповненнями (далі ПДР), який зобов`язував його рухатись в межах населеного пункту зі швидкістю не більше 50 км/год. Окрім того, під час руху водій ОСОБА_5 не був достатньо уважним та не стежив належно за дорожньою обстановкою, щоб мати змогу своєчасно реагувати на її зміну та не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху, чим порушив вимоги п. 2.3 (б, д) ПДР.

В цей час на зустріч автомобілю «Renault Clio», р. н. НОМЕР_1 , а саме лівою смугою транспортного потоку вул. С. Будного до вул. Микулинецька рухався технічно справний автомобіль «Peugeot Expert», р. н. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_9 , який виїхав на перехрестя вул. С. Будного вул. Шептицького на зелений сигнал світлофора та зупинився в межах перехрестя, маючи на меті виконати поворот ліворуч на вул. Шептицького. Перед початком руху водій ОСОБА_9 всупереч вимогам п. п. 10.1, 16.6 ПДР не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод чи небезпеки іншим учасникам руху, розпочав рух, виконуючи поворот ліворуч і виїхав на смугу руху автомобіля «Renault Clio», р. н. НОМЕР_1 , створивши небезпеку для його руху і необхідну умову настання даної ДТП.

В свою чергу, водій ОСОБА_5 , реагуючи на небезпеку, застосував екстрене гальмування, намагаючись уникнути зіткнення із автомобілем «Peugeot Expert», р. н. НОМЕР_2 , однак не зміг цього зробити, оскільки в даній дорожній ситуації не мав технічної можливості шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування зупинити керований ним транспортний засіб до місця зіткнення і тим самим уникнути його, хоча мав таку можливість при умові руху автомобіля «Renault Clio», р. н. НОМЕР_1 зі швидкістю 50 км/год.

Тим самим дії водія ОСОБА_5 не відповідали вимогам п. 12.4 ПДР і вказана невідповідність перебуває у причинному зв`язку з настанням ДТП.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «Peugeot Expert», р. н. НОМЕР_2 ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді травми правої кисті у вигляді закритого перелому 5-ої п`ясткової кістки, яка у своєму клінічному перебігу супроводжується тривалим (більше 21 день) розладом здоров`я і за цією ознакою належать до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень - п. п. 2.2.1, 2.2.2 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» - МОЗ України, Київ, 1995.

Порушення водієм ОСОБА_5 вимог п. 12.4 ПДР перебуває у прямому причинному зв`язку з настанням вказаної дорожньо-транспортної пригоди та заподіянням середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 .

За вищенаведених обставин місцевий суд дійшов до висновку, що ОСОБА_5 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, тобто у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_9 середнього ступеня тілесні ушкодження.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 , які підтримали апеляційну скаргу та просять її задовольнити, прокурора, який просить вирок суду залишити без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим, вислухавши останнє слово обвинуваченого, в якому він просив задовольнити скаргу його захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 - захисника ОСОБА_6 слід задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Так, серед завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура та прийнято законне рішення як під час розслідування справи, так і за результатами її судового розгляду.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, тобто у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_9 середнього ступеню тілесні ушкодження, установлених судом та викладених у вироку, є правильними і ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні та наведених у вироку доказах в їх сукупності та взаємозв`язку, яким суд дав належну оцінку, обґрунтовано визнавши їх належними, допустимими та достатніми для висновку про винуватість обвинуваченого у вчиненні злочину, і які у апеляційній скарзі не оспорюються.

З огляду на фактичні обставини, встановлені судом, та доведеність винуватості вірною є і кваліфікація дій ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 286 КК України, що також апелянтом не оспорюється.

Тому вирок переглядається у межах доводів апеляційної скарги, тобто у частині призначеного обвинуваченому покарання, стягнення з обвинуваченого (цивільного відповідача) матеріальної шкоди та витрат на правову допомогу.

Щодо призначеного судом покарання, то слід зазначити наступне.

Переглядаючи вирок в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_5 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України хоча і не виходить за межі, встановлені відповідною частиною цієї статті Кримінального кодексу, але за своїм розміром, з урахуванням тяжкості злочину, конкретних обставин його вчинення та особи обвинуваченого є явно несправедливим внаслідок суворості.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін явно несправедливе покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі Довженко проти України) зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року Про практику призначення судами кримінального покарання, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п. 3 визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину й його обставин.

Суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_5 найменш суворішого виду покарання у виді штрафу.

Проте, призначене обвинуваченому ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 286 КК України основне покарання у виді штрафу саме в розмірі чотирьох тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 68 000 грн., на думку колегії суддів, не можна вважати таким, що відповідає ступеню тяжкості вчиненого та особі обвинуваченого. Відтак, вирок суду у цій його частині, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 407, ч. 2 ст. 409, 414 КПК України, слід змінити.

При обранні обвинуваченому ОСОБА_5 розміру основного покарання колегією суддів ураховується, що ОСОБА_5 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав частково, вчинив злочин з необережності, порушень ПДР були допущені також з боку потерпілого, він активно сприяв на досудовому слідстві у розкритті вчиненого ним кримінального правопорушення, по місцю проживання та роботи характеризується позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, вагітність його дружини.

Обтяжуючих покарання обставин, передбачених ст. 67 КК України, у справі ні досудовим слідством, ні судом першої інстанції не встановлено та у вироку суду не наведено.

За таких обставин колегія суддів вважає можливим вирок суду у відповідності з вимогами ст. 372 КПК України змінити і призначити ОСОБА_5 покарання у виді штрафу в мінімальному розмірі, передбаченому ч. 1 ст. 286 КК України, оскільки таке покарання буде повністю відповідати вимогам ст. ст. 50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

Що стосується тверджень сторони захисту про безпідставне призначення судом першої інстанції додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, то вони є необґрунтованими з таких підстав.

Санкція ч. 1 ст. 286 КК України надає можливість суду як призначати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність має альтернативний характер застосування, і це питання, як визначив законодавець, суд вирішує на власний розсуд, залежно від конкретних обставин кримінального провадження, характеру допущених особою порушень вимог Правил дорожнього руху, їх наслідків тощо.

Як убачається із вироку суду, в прямому причинному зв`язку з виникненням даної ДТП є грубе порушення водієм ОСОБА_5 пункту Правил дорожнього руху. В результаті даної ДТП потерпілий ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Також в матеріалах справи відсутня інформація щодо добровільного відшкодування з боку обвинуваченого завданої потерпілому шкоди.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених кримінальним законом, і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 , крім основного, ще й додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення.

Що стосується вимог апеляційної скарги щодо відмови у задоволенні цивільного позову ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної шкоди та витрат на правову допомогу, колегія суддів вважає такі необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Згідно ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Частиною першою статті 124 КПК України визначено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Відповідно до вимог абз. 7 п. 2) ч. 3 та абз. 6 п. 2) ч. 4 ст. 374 КПК України у мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначаються як підстави для задоволення цивільного позову, так і рішення про цивільній позов.

Тобто відповідно до вимог вказаних вище статей кримінального процесуального закону суд повинен навести у вироку мотиви прийнятого рішення про задоволення чи відхилення цивільного позову, вказавши норму матеріального права, на підставі якого вирішено цивільний позов.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.06.2019 по справі №465/4621/16-к зазначила, що відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Вказані вимоги судом першої інстанції були дотримані у повному обсязі.

Як убачається з матеріалів справи та вироку місцевого суду, потерпілий ОСОБА_9 подав до місцевого суду позовну заяву про стягнення на його користь із ОСОБА_5 матеріальної та моральної шкоди, завданої унаслідок кримінального правопорушення на суми зокрема: матеріальної 7700 грн. та моральної 40000 грн. та 6000 грн. витрат на правову допомогу.

На стадії судового розгляду кримінального провадження, 20.09.2021 потерпілий, він же цивільний позивач ОСОБА_9 помер. Ухвалою місцевого суду було змінено цивільного позивача ОСОБА_9 на його дружину ОСОБА_7 .

Той факт, що ОСОБА_7 прийняла всю спадщину по закону після смерті чоловіка ОСОБА_9 , підтверджується її заявою про прийняття спадщини та витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі (т. І, а. с. 105, 106).

За результатами розгляду цивільного позову місцевий суд дійшов до переконання, що його слід задовольнити частково, стягнути з обвинуваченого документально підтверджені матеріалами справи матеріальну шкоду та понесені потерпілим витрати на правову допомогу на користь цивільного позивача. Провадження за цивільним позовом ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди закрито, оскільки процесуальне правонаступництво у справах за позовом про відшкодування моральної шкоди не допускається.

Аргументи апеляційної скарги в частині того, що розмір матеріальної шкоди та витрат на правову допомогу є документально не підтвердженим, на переконання колегії суддів, є надуманими.

Так, до цивільного позову долучені копії квитанцій (т. І, а. с. 51-54) на загальну суму 7700 грн., яку було понесено потерпілим ОСОБА_9 на лікування травм, понесених внаслідок ДТП.

Посилання апелянта, що цивільним позивачем не надано підтверджувальних призначень лікування (рецепту), які б стверджували, що саме ці медичні препарати необхідні для лікування, а також, що перелік квитанції є хаотичним, одні і ті ж чеки пораховані декілька раз, не беруться до уваги, оскільки копії квитанцій, які долучені до позову, є індивідуально визначеними, такі мають характерні номери, дату та час придбання ліків чи отримання відповідних послуг, що співпадає з днем настання події ДТП, і короткий проміжок часу після, які в кожному випадку різняться.

Крім цього, в матеріалах справи міститься довідка директора КНП Тернопільської міської комунальної лікарні швидкої допомоги ОСОБА_14 №653 від 20.05.2021, з якої вбачається, що окрім проведених обстежень за кошти лікарні проводилось лікування і за кошти пацієнта ОСОБА_9 , в тому числі комп`ютерна томографія голови та ультразвукова діагностика голови, також перелічені медичні препарати, які були придбані за кошти останнього та оплата яких міститься в наданих суду копіях чеків, а тому у колегії суддів не виникає сумнівів, що саме ці медичні препарати та медичні послуги були необхідні для його лікування.

Доводи апеляційної скарги про те, що вирок суду у частині вирішення питання щодо витрат на правову допомогу є незаконним та необґрунтованим, колегія суддів відхиляє з таких підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК України витрати на правову допомогу відносяться до процесуальних витрат.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції при вирішенні питання про стягнення витрат на правову допомогу належним чином врахував наведені вище норми.

Відповідно до правового висновку, який міститься у постанові ВП ВС від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги, документи, які свідчать про сплату гонорару, та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтвердженні та доведені.

Крім цього, колегія суддів враховує висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 16 листопада 2022 р. у справі №922/1964/21. Висловлюючись щодо порядку обчислення гонорару, ВП ВС вказала, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатись в ці правовідносини. Неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому в ст. 627 ЦК України.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що у позивача за цивільним позовом у даному кримінальному провадженні наявні витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, які складають 6 000 грн, що випливає з договору про надання правової допомоги від 08.06.2021, укладеного між потерпілим ОСОБА_9 та адвокатом ОСОБА_13 , договору про надання правової допомоги від 08.06.2021, укладеного між ОСОБА_7 та адвокатом ОСОБА_13 , в яких зазначено, що замовник виплачує виконавцю попередньо узгоджену винагороду у вигляді фіксованого гонорару, ордеру про надання правової допомоги №066499 від 08 грудня 2021 р., копій квитанцій від 09.06.2021 про розмір витрат на правову допомогу, які долучені до цивільного позову, з призначенням платежу: оплата згідно договору про надання правової допомоги від 08.06.2021.

На підставі наведеного вище, з урахуванням принципу співмірності, складності кримінального провадження, часу, витраченого адвокатом для виконання послуг та їх обсягу, а також розміру документально підтверджених та реально понесених потерпілим, а не очікуваних, витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу в користь цивільного позивача необхідно стягнути 6 000 гривень із обвинуваченого.

Крім викладеного, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до приписів п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Частиною 2 ст. 409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого.

Відповідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

За таких обставин апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 підлягає до часткового задоволення, а вирок місцевого суду - зміні в частині призначеного обвинуваченому покарання у відповідності до положень ч. 2 ст. 409 та ст. 414 КПК України.

В іншій частині вирок підлягає залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376 404, 405, 407, 408, 409, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 жовтня 2022 р. про обвинувачення ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 286 КК України змінити, пом`якшивши обвинуваченому ОСОБА_5 призначене місцевим судом покарання у виді штрафу в розмірі до 3 000 (трьох тисяч) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 51 000 (п`ятдесят одну тисячу) грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

______________ _______________ _______________

ОСОБА_15 ОСОБА_16 ОСОБА_17 ОСОБА_18