Житомирський апеляційний суд
Справа №286/330/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2023 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження №286/330/19 за апеляційною скаргою прокурора Коростенської окружної прокуратури ОСОБА_10 на вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 09.12.2022 відносно

ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого та зареєстрованого по АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України,

в с т а н о в и в:

зазначеним вироком ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України, звільнено ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 3 роки, якщо він протягом зазначеного строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до ст.76 КК України зобов`язано ОСОБА_9 повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, ОСОБА_9 08.12.2018 року близько 17 години 30 хвилин в АДРЕСА_2 , знаходячись в житловій кімнаті по місцю проживання ОСОБА_7 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, під час спільного розпиття спиртних напоїв, вдарив потерпілу по обличчю руками, потім повалив на підлогу та хаотично, нецілеспрямовано, наніс ножем, який взяв з поверхні розташованого поряд столу, численні удари в область обличчя, шиї, верхньої частини тулубу потерпілої ОСОБА_7 , внаслідок нанесення яких потерпіла втратила свідомість, спричинивши їй тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, у виді різаної рани передньої поверхні шиї у верхній третині з ушкодженням шитоподібного хряща в ділянці нижнього полюсу та наскрізним ушкодженням стінки трахеї, та легкі тілесні ушкодження у виді зашитої рани правої скроневої ділянки, шкіри правої щоки, шкіри лівої щоки, слизової оболонки нижньої губи зліва на рівні 1-2 різців тильної поверхні лівого променево-зап`ясного суглобу, трьох поверхневих коло-різаних ран в правій підочничній ділянці, поверхневої колото-різаної рани в ділянці проекції середньої частини лівої половини дуги нижньої щелепи, двох колото-різаних ран лівої підключичних ділянок, з короткочасним розладом здоров`я, та легке тілесне ушкодження у виді лінійної подряпини в ділянці зовнішнього кута лівого ока.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_10 вважає, що зазначений вирок суду першої інстанції є незаконним з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить цей вирок скасувати, та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_9 винним за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України та призначити ОСОБА_9 покарання у виді 8 років позбавлення волі. Зазначає, що згідно обвинувального акта ОСОБА_9 вчинив закінчений замах на умисне вбивство ОСОБА_7 та заподіяв їй тілесні ушкодження у вигляді різаної рани передньої поверхні шиї у верхній третині з ушкодженням щитоподібного хряща в ділянці нижнього полюсу та наскрізним ушкодженням стінки трахеї, які (тілесні ушкодження) відносяться до категорії тяжких по критерію небезпеки для життя в момент їх спричинення, а також тілесні ушкодження у вигляді зашитої рани правої скроневої ділянки, шкіри правої щоки, шкіри лівої щоки, слизової оболонки нижньої губи зліва на рівні 1-2 різців, тильної поверхні лівого променево-зап`ясного суглобу, трьох поверхневих коло-різаних ран в правій підочничній ділянці, поверхневої колото-різаної рани в ділянці проекції середньої частини лівої половини дуги нижньої щелепи, двох колото- різаних ран лівої підключичних ділянок, які (тілесні ушкодження) відносяться до категорії легких з короткочасним розладом здоров`я, та тілесне ушкодження у вигляді лінійної подряпини в ділянці зовнішнього кута лівого ока, яке (тілесне ушкодження) відноситься до категорії легких. Такі дії ОСОБА_9 досудовим слідством були кваліфіковані як закінчений замах на вбивство, а саме замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України.

При цьому, встановивши винність ОСОБА_9 за ч.1 ст.121 КК України суд взяв до уваги показання останнього про те, що він не мав прямого умислу на позбавлення життя потерпілої, а визнав себе фактично винним тільки по факту заподіяння їй зафіксованих тілесних ушкоджень. Не погоджується з висновками суду, що у засудженого не було прямого умислу на вбивство потерпілої. Звертає увагу, що тілесні ушкодження ОСОБА_9 потерпілій наносилися ножом, якого він схопив зі столу, тобто спеціальним предметом, загальні характеристики якого самі за себе вказують саме на бажання завдати їй поранень не сумісних із життям. Жодних даних, що вказані дії він вчиняв з метою самозахисту або для припинення протиправної поведінки потерпілої немає. Іншою обставиною є те, що удари наносилися ножом у ділянки життєво- важливих органів - голови: скроня, щелепа, підочнична ділянка, щока; шиї - у верхній третині з ушкодженням щитоподібного хряща в ділянці нижнього полюсу та наскрізним ушкодженням стінки трахеї тощо, а усього у загальній кількості, не менше ніж дванадцять разів. Крім того, перед цим засуджений ще декілька разів вдарив потерпілу по обличчю руками, а після нанесення тілесних ушкоджень покинув потерпілу стікати кров`ю, побіг додому, кинувши одяг зі слідами крові у пральну машину. Обставини, які вказують на поведінку потерпілої (образи з її боку, провокування конфлікту), не повинні бути доказом спрямованості умислу обвинуваченого, а можуть враховані судом, як пом`якшуючу обставину, при призначенні покарання. При цьому, жодних даних, що обвинувачений перебував при вчиненні діяння у хворобливому стані, афекту (крім алкогольного сп`яніння) або скоїв злочин з метою самозахисту або для припинення іншого кримінального правопорушення тощо немає.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора, захисник ОСОБА_8 просить залишити її без задоволення, як безпідставну, а вирок суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку прокурора в підтримку поданої апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого ОСОБА_9 , його захисника ОСОБА_8 та думку потерпілої ОСОБА_7 , які заперечили проти апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з таких підстав.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року: «Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Згідно ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.

Частиною 2 статті 94 КПК України визначено, що жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК України.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції дотримані зазначені вимоги закону.

Відповідно до статей 3 і 27 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Право на життя є невід`ємним правом людини. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя.

Відповідно до висунутого ОСОБА_9 обвинувачення, яке підтримано прокурором під часу судового розгляду, він 08 грудня 2018 року близько 17 години 30 хвилин в АДРЕСА_2 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в житловій кімнаті будинку по місцю проживання ОСОБА_7 , під час спільного розпиття спиртних напоїв, на ґрунті сварки, маючи умисел на вбивство останньої, схопив ОСОБА_7 руками та повалив на підлогу, після чого з поверхні розташованого поряд у вказаній кімнаті столу взяв ножа, яким наніс ОСОБА_7 численні удари в область розташування життєво-важливих органів, а саме в обличчя, шию та верхню частини тулубу, внаслідок нанесення яких потерпіла втратила свідомість та не подавала зовнішніх ознак життя, після чого, вважаючи, що вбив ОСОБА_7 , ОСОБА_9 залишив місце вчинення злочину. Таким чином, ОСОБА_9 свій злочинний намір не довів до кінця із причин, що не залежали від його волі, оскільки вважав, що спричинив смерть потерпілій, проте життя останній було врятовано внаслідок надання їй своєчасної медичної допомоги. Таким чином, ОСОБА_9 спричинив потерпілій тілесні ушкодження у вигляді різаної рани передньої поверхні шиї у верхній третині з ушкодженням щитоподібного хряща в ділянці нижнього полюсу та наскрізним ушкодженням стінки трахеї, які відносяться до категорії тяжких по критерію небезпеки для життя в момент їх спричинення, а також легкі тілесні ушкодження у виді зашитої рани правої скроневої ділянки, шкіри правої щоки, шкіри лівої щоки, слизової оболонки нижньої губи зліва на рівні 1-2 різців, тильної поверхні лівого променево-зап`ясного суглобу, трьох поверхневих колото-різаних ран в правій підочничній ділянці, поверхневої колото-різаної рани в ділянці проекції середньої частини лівої половини дуги нижньої щелепи, двох колото-різаних ран лівої підключичної ділянки, які відносяться до категорії легких з короткочасним розладом здоров`я, та легке тілесне ушкодження у виді лінійної подряпини в ділянці зовнішнього кута лівого ока, яке відноситься до категорії легких.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_9 кваліфіковані за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, як умисні дії, які виразились у закінченому замаху на вбивство, а саме замаху на протиправне заподіяння смерті іншій людині.

За результатами перевірки матеріалів кримінального провадження колегією суддів встановлено, що всупереч доводів апеляційної скарги прокурора, суд першої інстанції з дотриманням положень ст. 337 КПК України всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясував всі обставини кримінального провадження, перевірив їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості, які досліджені у судовому засіданні та оцінені з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, та дійшов висновку про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, за обставин, викладених у вироку, з наведенням у вироку доказів, на яких ґрунтується такий висновок суду.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, з огляду на таке.

Так, відповідно до показань обвинуваченого ОСОБА_9 під час судового розгляду останній свою вину у заподіянні потерпілому тяжких тілесних ушкоджень за обставин, викладених в обвинувальному акті, визнав частково, зазначивши, що не заперечує факту нанесення тілесних ушкоджень, однак не погоджується з кваліфікацією його діяння за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України. ОСОБА_9 пояснив, що 08.12.2018 року він був на дні народженні товариша, де вони вживали алкоголь, після цього йому захотілося продовження, він зайшов до сусідки ОСОБА_11 , і запропонував їй випити, було вино домашнього приготування і вони вирішили його вжити у знайомої ОСОБА_12 вдома. Із сусідкою ОСОБА_13 у нього завжди були нормальні стосунки, тому так і зробили прийшли до ОСОБА_12 , де разом вживали домашнє вино, у кількості десь 1,5-2,0 літри. В подальшому ОСОБА_11 пішла додому, а він залишився. Зазначив, що світла в будинку у потерпілої немає, на столі горіла свічка. Потім ОСОБА_14 почала виганяти його з хати, кричала, обзивала словами нецензурної лайки, штовхала руками. Зненацька він схопив ножа, який лежав на столі і почав ним махати, оскільки в хаті було темно, куди саме влучав і чи влучав взагалі не розумів. Тільки після того як порізав собі пальця і потекла кров по пальцю, зрозумів, що накоїв, злякався і вибіг на вулицю. Ножа викинув у дворі. В момент коли залишав оселю потерпілої, вона була в свідомості, ще щось кричала вслід, словами нецензурної лайки, що саме не чув, оскільки направлявся в напрямку своєї хати, куди прийшовши одразу ліг спати. В той вечір був дуже п`яним. ОСОБА_15 неприязних відносинах з ОСОБА_12 не перебуває. Про всі подальші події, що сталися, дізнався від поліцейських. Також обвинувачений просив суд врахувати, що він добровільно відшкодував потерпілій завдану ним матеріальну та моральну шкоду, у зв`язку із чим в останньої відсутні до нього будь-які претензії. ОСОБА_9 зазначив, що він щиро кається у вчиненому, саме у заподіянні потерпілій тілесних ушкоджень, вбивати потерпілу в ніякому разі наміру не мав, і досі не розуміє чому так вчинив.

Потерпіла ОСОБА_7 під час допиту в судовому засіданні показала, що 08.12.2018 року до неї додому із сусідкою ОСОБА_11 прийшов обвинувачений. Вони принесли із собою пляшку саморобного вина, яке запропонували випити разом. Цього ж дня вона вже вживала алкоголь біля магазину. Пізніше ОСОБА_11 пішла додому, а вони з ОСОБА_16 залишились і продовжили вживати вино. Під час розпиття вина, вона почала лаятися на ОСОБА_16 словами нецензурної лайки, штовхати його руками і вимагати, щоби він йшов додому, оскільки мав прийти додому її співмешканець. Зазначила, що була в сильному стані сп`яніння. Після чого, ОСОБА_16 схопив на столі ніж, яким хаотично почав наносити удари по різним частинам тіла обличчю, шиї, тулубу. Від ударів вона одбивалася, кричала, тому на її руках залишились сліди. Потім впала на підлогу, чи втрачала свідомість не знає. ОСОБА_11 присутньою під час нанесення їй ударів не була, оскільки пішла додому раніше. Бачила, як ОСОБА_16 вийшов з кімнати, потім повернувся та знову пішов. Додому прийшов її чоловік, підійшла й матір обвинуваченого, яка викликала їй швидку, відвезли її до лікарні. Раніше ніяких конфліктів між ними не було, ОСОБА_16 погроз у її адресу не висловлював, вбивством не погрожував.

За показаннями свідка ОСОБА_17 встановлено, що вона є матір`ю обвинуваченого, очевидцем самих подій вона не була, зазначила що в той день до неї додому прибіг співмешканець потерпілої ОСОБА_18 і сказав, що ОСОБА_14 у крові, поранена, треба взяти бинт й перекис, щоб перев`язати рану. Зайшовши у їх будинок вона побачила, що потерпіла була у свідомості, сиділа обпершись об диван, приложивши до себе простиню. Побачивши у Раї рану і кров викликала швидку. Тим часом потерпіла встала, пройшла до столу і впала, бо була в стані алкогольного сп`яніння. Потім приїхала швидка, забрала потерпілу, а вона пішла додому. В будинку потерпілої світла немає, світили вони телефонами. Рая нічого не пояснювала, просила не викликати швидку. Про всі обставини, що сталися, вона дізналася від працівників поліції. Син спав вдома, вона попрала його речі і займалась по господарству. Про потерпілу може сказати, що коли вона випиває, то стає агресивною, неодноразово у такому стані мала сварки зі своїм співмешканцем.

З показань свідка ОСОБА_19 вбачається, що він є співмешканцем потерпілої, присутнім при подіях він не був, проте коли після роботи він прийшов додому і побачив, як ОСОБА_14 сидить біля дивана на полу, подумав, що вона в стані алкогольного сп`яніння і трохи перебрала, як це іноді бувало, однак побачив кров, і одразу побіг до сусідки за допомогою, що сталося ОСОБА_14 не повідомляла. Потім викликали швидку. Свідомість вона, у його присутності, не втрачала. В лікарні ОСОБА_14 розповідала, що вона з обвинуваченим ОСОБА_16 випивала вдома, потім вони посварились. Вони з ОСОБА_20 проживають по сусідству, обвинувачений виріс у нього на очах, мають добрі стосунки, те, що ОСОБА_16 зловживає спиртними напоями підтвердити не може.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_21 пояснила, що 08.12.2018 року до неї додому прийшов ОСОБА_20 із пляшкою саморобного вина, запропонував його вжити, однак, оскільки вдома була її мати вона запропонувала піти до ОСОБА_22 додому, на що ОСОБА_16 погодився. Вдень знаходились у потерпілої вдома, пили вино, закушували яблуком, ножа на столі не бачила, потерпіла різала яблуко в іншій кімнаті. Безпосередньо присутньою під час події не була, оскільки вже пішла додому, конфліктів в її присутності між потерпілою та обвинуваченим не було. Пляшку вина домашнього 1,5 л. майже допили всю. В будинку у потерпілої світла немає. Ввечері вона зі слів працівників поліції дізналася, що сталося. ОСОБА_16 спиртними напоями не зловживав, в будь-яких сварках участі не брав.

Протоколом огляду місця події від 08.12.2018 року з фото таблицями до нього, зафіксовано місце вчинення злочину, обстановка біля домогосподарства та всередині будинку АДРЕСА_2 , виявлено та вилучено плями бурого кольору на дерев`яній підлозі і стільці, джинсових штанів з плямами бурого кольору (а.93-98 т.1).

Протоколом огляду місця події від 09.12.2018 року з фото таблицями до нього, зафіксовано обстановку біля домогосподарства та всередині домоволодіння, яке розташоване по АДРЕСА_1 (місце реєстрації та проживання ОСОБА_9 ), виявлено та вилучено чоловічі штани чорного кольору, куртку спортивну синього кольору з елементами блакитного кольору, шапку сірого кольору та кофту світло-коричневого кольору з наявними плямами темного кольору, які були в мокрому стані (а.100-102 т.1).

Протоколом огляду місця події від 09.12.2018 року з фото таблицями до нього, зафіксовано обстановку в приміщенні кабінету прийому хворих ВНП «Овруцька міська лікарня», виявлено та вилучено жіночі штани, кофта, майка, шарф та дві шкарпетки з плямами бурого кольору, а також кофтинка червоного кольору з наявними на ній ушкодженнями (розриви та розрізи) та плямами бурого кольору (103-105 т.1).

Висновками експерта №451 від 20.12.2018 року та №460 від 26.12.2018 року встановлено наявність у ОСОБА_7 наступних тілесних ушкоджень: 1) зашиті рани правої скроневої ділянки; шкіри правої щоки; шкіри лівої щоки; слизової оболонки нижньої губи зліва на рівні 1-2 різців; тильної поверхні лівого променево-зап`ясного суглобу; 2) три поверхневих колото-різаних рани в правій підочничній ділянці; поверхнева колото-різана рана в ділянці проекції середньої частини лівої половини дуги нижньої щелепи; 3) лінійна подряпина в ділянці зовнішнього кута лівого ока; 4) дві рани колото-різані рани лівої підключичної ділянки; 5) різана рана передньої поверхні шиї у верхній третині з ушкодженням щитоподібного хряща в ділянці нижнього полюсу та наскрізним ушкодженням стінки трахеї. Вказані тілесні ушкодження утворились не менше ніж від дванадцяти травмуючих впливів гострого предмету (предметів) з колюче-ріжуючими властивостями, можливо, від дії клинка ножа, та могли утворитись при обставинах і в час, вказаних в ухвалі суду - 08.12.2018 року, близько 17:30, кухонним ножем заподіяли ушкодження. За ступенем тяжкості тілесні ушкодження п.1,2,4 відносяться до категорії легких з короткочасним розладом здоров`я; п.3 відносяться до категорії легких, а п.5 відносяться до категорії тяжких по критерію небезпеки для життя в момент їх спричинення. Встановлені при проведенні експертизи тілесні ушкодження могли утворитись при обставинах відтворених в процесі проведення слідчого експерименту з підозрюваним ОСОБА_9 останній розповів та показав, як саме він заподіяв удари клинком ножа в обличчя та шию ОСОБА_7 , яка при цьому лежала на підлозі обличчям догори та намагалась прикриватись руками від ударів ножем (а.113-115, а.153-155 т.1).

Актом судово медичного дослідження (обстеження) №447 від 10.12.2018 року у ОСОБА_9 встановлено наявність тілесних ушкоджень: 1) поверхнева різана рана на долонній поверхні 5-го пальця правої кисті на межі основної та середньої фаланг. Вказане тілесне ушкодження утворилось від одноразового травмуючого впливу гострого предмету з ріжучими властивостями, можливо, від дії леза клинка ножа, та могли утворитись при обставинах вказаних у постанові та самим ОСОБА_9 08.12.2018 року, порізав кухонним ножем палець. За ступенем тяжкості вказане тілесне ушкодження відноситься до категорії легких (а.116 т.1).

За висновком судово-медичної (імунологічної) експертизи №1129 від 26.12.2018 року, кров ОСОБА_7 відноситься до групи О з ізогемаглютиніном анти-А і анти-В за ізосерологічною системою АВО. Кров ОСОБА_9 відноситься до групи А з ізогемаглютиніном анти-В за ізосерологічною системою АВО. У вирізах з чорно-сірої кофти, об.;1-5, штанів, об.№6-9, червоної кофти, об.№10-13 знайдена кров людини. В результаті серологічного дослідження в об.№1-13 виявлений антиген Н. Походження даного антигену можливе за рахунок крові будь-якої особи, організму якої властивий антиген Н, такою особою може бути і громадянка ОСОБА_7 (а.131 т.1).

Згідно висновку судово-медичної (імунологічної) експертизи №1128 від 24.12.2018 року встановлено, що у вирізах з ватних тампонів (змиви з рук ОСОБА_9 ), об.№1-6 слідів крові не виявлено (а.135-136 т.1).

Висновком судово-медичної (цитологічної) експертизи №279/ц від 03.01.2019 року встановлено, що в піднігтьовому вмісті зрізів нігтьових пластин лівої руки ОСОБА_9 виявлені мікросліди крові людини та поодинокі епітеліальні клітини багатошарового плоского епітелію. При серологічному дослідженні мікрослідів крові (об.2) виявлені антигени А і Н ізосерологічної системи АВО. Мікросліди крові виявлені в піднігтьовому вмісті лівої руки ОСОБА_9 (об.2) утворились від особи (осіб), в крові якої (яких) містяться антигени А і Н ізосерологічної системи АВО, в тому числі і від нього самого. Домішка мікрослідів крові в об.2 від потерпілої ОСОБА_7 не виключається, так як її крові властивий антиген Н ізесорологічної системи АВО (а.139-143 т.1).

Відповідно до висновку судово-медичної (імунологічної) експертизи №1143 від 26.12.2018 року встановлено, що у змиві з чобота, об.№25 знайдена кров людини. В результаті серологічного дослідження в об.№25 виявлений антиген Н. Походження даного антигену можливе за рахунок крові будь-якої особи, організму якої властивий антиген Н, такою особою може бути і громадянка ОСОБА_7 . У вирізах з штанів, об.№1-7, шапки, об.№8-10, кофти, об.№11-15, куртки, об.№16-24, у змивах з чобіт, об.№26-28 слідів крові не виявлено (а.147-150 т.1).

Висновком судово-психіатричного експерта №12-2019 від 15.01.2019 року встановлено, що ОСОБА_9 під час вчинення інкримінованих дій міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, по своєму психічному стану не потребує в застосуванні щодо нього примусових заходів медичного характеру (а.158-160 т.1).

Протоколом проведення слідчого експерименту від 12.12.2018 року та дослідженим відеозаписом до нього за участю підозрюваного ОСОБА_9 , встановлено місце та механізм нанесення 08.12.2018 року тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_7 (штовхнув потерпілу біля столу, остання впала, після чого ножем наніс удари в область голови, шиї та верхньої частини тулубу), ОСОБА_9 детально розповів про кількість та місце нанесення ударів потерпілій, вказав на місце залишення потерпілої та місце, куди викинув ніж (а.173-175 т.1).

Зауважень з приводу належності, допустимості поданих суду та досліджених судом в судовому засідання доказів сторонами не подано.

Суд першої інстанції, оцінивши наявні у справі докази з дотриманням ст.94 КПК України дійшов обґрунтованого висновку про те, що обсяг обвинувачення та кримінально-правова кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_9 , що викладені в обвинувальному акті за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду даної справи.

Відповідно до ч.2 ст.62 Конституції України, ч.2 ст.17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, а, відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України та ч. 4 ст. 17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Так, органом досудового розслідування дії обвинуваченого були кваліфіковані за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, як умисні дії, які виразились у закінченому замаху на вбивство, а саме замаху на протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Колегією суддів встановлено, що обвинувачений ОСОБА_9 як під час досудового розслідування, так і протягом всього судового розгляду, дотримувався послідовної позиції, наполягаючи на тому, що він не мав умислу на вбивство потерпілої, не бажав її смерті, при цьому не заперечував факту нанесення тілесних ушкоджень, про що дуже шкодує.

На переконання колегії суддів, на спростування позиції обвинуваченого про відсутність в його діях умислу на вбивство, стороною обвинувачення не було надано вагомих та переконливих доказів ні під час судового розгляду в суді першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду.

Одночасно судова колегія зауважує, що апелянтом не оспорюється вірність відображених місцевим судом показань потерпілого, свідків та письмових доказів.

Так, з показань потерпілої ОСОБА_7 достеменно не можливо встановити саме наявність у ОСОБА_9 умислу на вбивство за обставин, викладених в обвинувальному акті. Зокрема, потерпіла під час допиту у суді повідомляла, що ОСОБА_9 хаотично наносив їй удари по різним частинам тіла обличчю, шиї, тулубу, при цьому останній погроз у її адресу не висловлював, вбивством не погрожував. Потерпіла також не заперечувала, що фактично вона розпочала конфлікт, почавши лаяти на обвинуваченого словами нецензурної лайки, штовхати його руками і вимагати, щоб він пішов додому.

Письмові докази (висновки експертиз, протоколи огляду місця події, протокол слідчого експерименту), надані стороною обвинувачення та досліджені у судовому засіданні судом першої інстанції, свідчать лише про факт спричинення ОСОБА_9 ножових поранень, внаслідок чого потерпілій ОСОБА_7 спричинено тяжкі тілесні ушкодження, що не заперечується обвинуваченим, однак будь-яких даних про наявність умислу у обвинуваченого на позбавлення життя потерпілої, ці докази не містять.

Колегія судді враховує, що сталою судовою практикою (постанови Верховного Суду України, ухвалені у справі №308/3530/19 від 26 травня 2022 року, у справі №234/7425/19 від 02 лютого 2021 року, у справі №754/2480/18 від 9 лютого 2021 року, у справі №760/4968/15-к від 09 жовтня 2018 року, у справі №642/6217/15 від 12 вересня 2019 року) визначено, що розмежування умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння (ч. 1 ст. 121 КК України), і умисного вбивства (ч. 1 ст. 115 КК України), здійснюється як за об`єктивною, так і за суб`єктивною сторонами цих злочинів.

Так, за змістом ст.24 КК України наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.

Відповідно до ч.1 ст.15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Тобто із суб`єктивної сторони замах на злочин можливий лише з прямим умислом. А згідно з ч.2 ст.24 КК України умисел є прямим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Визначальним для відмежування замаху на умисне вбивство від умисного завдання тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, наслідком є саме тілесні ушкодження, що були заподіяні потерпілому, а не позбавлення його життя.

Відповідно до висновків Верховного Суду України, викладених у рішеннях від 14 листопада 2013 року у справі № 5-46кс13, від 26 червня 2014року у справі № 5-10кс14, від 11 грудня 2014 року у справі № 5-32кс14, від 18 червня 2015 року у справі №5-24к15, замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення та наміру вчинити злочин, а тому він є актом, що виконується виключно за наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату.

Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони були включені в ціль його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.

При кваліфікації злочинів проти життя і здоров`я особи питання про наявність чи відсутність умислу на вбивство необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного й потерпілого, що передувала події, їхні стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

У разі заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень за відсутності умислу на вбивство або заподіяння більш тяжкої шкоди здоров`ю дії винного слід кваліфікувати за наслідками, що фактично настали.

Як убачається з мотивувальної частини вироку, питання про спрямованість умислу ОСОБА_9 на завдання потерпілій тяжкого тілесного ушкодження суд першої інстанції вирішив, ураховуючи сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного та потерпілої, їх відносини з потерпілою, ситуацію, що передувала події.

Зокрема, під час судового розгляду встановлено, що ОСОБА_9 та ОСОБА_7 були знайомі тривалий час, проживають в одному селі, раніше між ними ніяких конфліктів не було. В день події, як зазначав обвинувачений та потерпіла, вони разом із сусідкою ОСОБА_21 вживали домашнє вино, в подальшому сусідка пішла додому, а вони залишилися вдвох. При цьому конфлікт між обвинуваченим та потерпілою виник раптово, що свідчить про те, що між ними взаємовідносини до події не були неприязними. Як зазначав в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_9 він схопив ніж, який лежав на столі зненацька, після того, як потерпіла почала обзивати його словами нецензурної лайки, штовхати його руками і почав ним хаотично махати. В кімнаті було темно, так як в будинку потерпілої світла немає. Вказані обставини підтверджено і показаннями потерпілої ОСОБА_7 .

Отже, до будинку потерпілої ОСОБА_9 прийшов без будь-яких предметів, пристосованих для завдання тілесних ушкоджень, а знаряддя злочину (ніж) опинилося в руках обвинуваченого ситуативно, він взяв його зі столу в кімнаті лише після того, як потерпіла почала висловлюватися до нього словами нецензурної лайки, штовхати і вимагати, щоб він залишив оселю.

Крім цього, як вірно встановив суд першої інстанції тілесні ушкодження були спричинені ножем хаотично, а не цілеспрямовано в життєво важливі частини тіла, оскільки потерпілій ОСОБА_7 хоч і було заподіяно не менше 12 ударів ножем, на що звертає увагу прокурор, однак такий спосіб насильства і локалізація тілесних ушкоджень не свідчить беззаперечно про намагання спричинити смерть, всі заподіяні поранення відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень та легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я, окрім лише одного, а саме наскрізного ушкодження стінки трахеї, що відноситься до категорії тяжких по критерію небезпеки для життя в момент їх спричинення.

Аналіз цих обставин свідчать про відсутність конкретного умислу обвинувачення на вчинення замаху на вбивство потерпілої та свідчить про те, що наносячи удари потерпілій ОСОБА_7 , обвинувачений усвідомлював, що може заподіяти тяжку шкоду здоров`ю потерпілій, передбачав такі наслідки і бажав або свідомо припускав їх настання, однак не конкретизував у своїй свідомості, яку ж саме шкоду здоров`ю буде фактично ним заподіяно, а тому на переконання апеляційного суду, обвинувачений діяв із невизначеним (неконкретизованим) умислом, який не був направленим на позбавлення життя потерпілої, а тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, було безпосереднім наслідком заподіяних обвинуваченим численних ударів ножем, зокрема в область шиї потерпілої - життєво важливого органу, що обвинувачений чітко усвідомлював.

У такому випадку обвинувачений і має відповідати за той результат (шкоду), який фактично було заподіяно, тобто за умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження.

Колегія суддів зауважує, що сам факт заподіяння ножового поранення в життєво важливий орган та характер поранення свідчить про умисний характер заподіяння такого тілесного ушкодження, що свідчить про умисел саме на спричинення тілесного ушкодження, а не про наявність умислу на заподіяння смерті ОСОБА_7 .

Слід також звернути увагу і на те, що після нанесення ОСОБА_9 ударів потерпілій ОСОБА_7 , остання залишалась живою, згідно показань обвинуваченого, потерпілої та свідків була у свідомості та для обвинуваченого було очевидним, що від його протиправних дій смерть ОСОБА_7 не настала, і маючи реальну можливість продовжити заподіяння потерпілій ударів у життєво-важливі органи, він самостійно, за власною волею, добровільно припинив свої протиправні дії та залишив місце вчинення злочину. Якби ОСОБА_9 мав умисел на вбивство, то ніщо не заважало останньому довести свій умисел до кінця на місці події.

Виходячи з наведеного, доводи апеляційної скарги прокурора про допущену судом першої інстанції невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження щодо помилкової кваліфікації дій обвинуваченого та направленості умислу, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Сумнівний характер вчинення ОСОБА_9 інкримінованого йому органом досудового розслідування замаху на вбивство не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», який знайшов свій прояв як в положеннях ч. 3 та ч. 4 ст. 17 КПК України, так і в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема, рішенні у справі «Коробов проти України», в якому зазначалось, що суд при оцінці доказів, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неоспорюваних презумпцій факту.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що стороною обвинувачення не здобуто і не надано переконливих доказів, що ОСОБА_9 вчинено відносно потерпілої ОСОБА_7 саме кримінальне правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, а тому дії обвинуваченого ОСОБА_9 вірно перекваліфіковані на ч.1 ст.121 КК України, як умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, з наведенням у вироку мотивів такого рішення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок, колегія суддів не вбачає.

З урахуванням обставин, встановлених під час апеляційного розгляду, колегія суддів доходить висновку, що вирок суду є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його скасування відсутні, у зв`язку з чим апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 09.12.2022 відносно ОСОБА_9 , - без змін.

На ухвалу апеляційного суду учасниками судового розгляду справи можуть бути подані касаційні скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді :