Дата документу 25.01.2023 Справа № 317/3753/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 317/3753/19 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/807/383/23 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянула 25 січня 2023 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора Запорізької окружної прокуратури Запорізької області ОСОБА_9 на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 14 лютого 2022 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки смт. Малокатеринівка Запорізького району Запорізької області, громадянки України, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченої органом досудового розслідування у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Встановлені вироком суду першої інстанції обставини:

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що 29.09.2019 року, приблизно о 17 год. 30 хв., перебуваючи поблизу будинку № 16 по вул. Каховській у смт. Малокатеринівка, в ході конфлікту з потерпілою ОСОБА_10 , умисно, шляхом здавлювання обома руками лівої руки потерпілої, спричинила останній тілесні ушкодження, а саме синці в ділянках лівого плеча, ліктьового суглоба, передпліччя, які згідно висновку експерта № 841 від 10.10.2019 року кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Вказані дії ОСОБА_7 стороною обвинувачення кваліфіковані за ч. 1 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження.

За наслідком судового розгляду місцевий суд вважав за необхідне виправдати ОСОБА_7 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України за недоведеністю того, що в діянні обвинуваченої є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 14 лютого 2022 року:

ОСОБА_7 визнана невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 125 КК України та виправдана у зв`язку із недоведеністю того, що у її діянні є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Вимоги і узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор не погоджується з оскаржуваним вироком, вважає його незаконним, невмотивованим та необґрунтованим у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок його м`якості.

Просить під час апеляційного розгляду дослідити матеріали звукозапису допитів потерпілої ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , допитати експерта ОСОБА_13 та дослідити письмові докази, перелічені в апеляційній скарзі. Вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати винною ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначити їй покарання у вигляді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а саме 850 грн.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що в основу вироку судом покладено покази самої обвинуваченої ОСОБА_7 , які спростовуються показами свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 та письмовими доказами, наданими стороною обвинувачення в ході судового розгляду. Зазначає, що покази свідків дійсно із спливом часу не є детальними та чіткими, однак загалом вони узгоджуються між собою та повністю підтверджують вчинення ОСОБА_7 зазначеного кримінального правопорушення.

Вважає, що суд незаконно визнав неналежними доказами протоколи слідчих експериментів за участі вищевказаних свідків. Дійсно слідчий допустив ряд помилок під час їх проведення, однак, на думку прокурора, вони не є настільки суттєвими та не дають підстав для визнання їх неналежними.

Також вказує, що суд незаконно та з порушенням кримінального процесуального законодавства визнав неналежним висновок експерта № 841 від 10.10.2019 року. Зазначає, що при ознайомленні в порядку ст. 290 КПК України з матеріалами досудового розслідування, в тому числі, з даними проведеної експертизи, сторона захисту не порушувала питання про надання їй доступу до медичної документації (а саме висновку спеціаліста, на який посилається експерт), за результатом дослідження якої експертом було сформовано висновки. Про ненадання на ознайомлення медичних документів (висновку спеціаліста) захисник заявив лише під час судових дебатів. Посилаючись на положення п. 3 ч. 3 ст. 214 КПК України, апелянт зазначає, що потерпіла до звернення до органу досудового розслідування отримала висновок спеціаліста № 614с, який підтвердив наявність у неї тілесних ушкоджень, тому є всі підстави вважати, що під час проведення експертизи самою потерпілою було надано висновок спеціаліста № 614с до експертної установи. Таким чином, висновок експерта № 370к також є належним доказом.

Щодо посилання суду на те, що обвинуваченій було пред`явлено повідомлення про підозру неналежним чином, зазначає, що повідомлення про підозру вручено обвинуваченій із залученням двох понятих, про що мається їх підпис на зазначеному документі. Крім того, під час відкриття стороні захисту всіх матеріалів провадження та ознайомлення з ними, вручення обвинувального акту, жодних зауважень до слідчого подано не було, як і не було подано жодних скарг під час підготовчого судового засідання.

Також вважає, що інші досліджені в судовому засіданні письмові докази є допустимими, оскільки вони відповідають вимогам ст.ст. 85, 86 КПК України.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник адвокат ОСОБА_14 , посилаючись на надані стороною обвинувачення докази, вказує на її необґрунтованість.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор у судовому засіданні висловив підтримку доводам та вимогам апеляційної скарги. Вважав вирок суду першої інстанції незаконним. Зазначив, що судом не було досліджено медичних документів та висновку спеціаліста № 614с. Вказав, що відсутність висновку спеціаліста не є суттєвим порушенням. Щодо підозри зазначив, що ОСОБА_7 не бажала отримувати підозру, а тому слідчий здійснив заходи щодо повідомлення останньої про підозру.

Захисник у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги. Зазначив, що органом досудового розслідування висновок спеціаліста № 614с не відкривався стороні захисту, а тому не можна вважати, що він отриманий в законний спосіб. Всі докази, які надав прокурор були досліджені. Висновок експерта № 841 не відповідає вимогам КПК України. Повідомлення про підозру не вручено особисто обвинуваченій.

Обвинувачена у судовому засіданні підтримала думку свого захисника та висловила заперечення доводам та вимогам апеляційної скарги.

У судове засідання апеляційної інстанції потерпіла ОСОБА_10 , будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце апеляційного розгляду, не з`явилась. Враховуючи дані обставини та відповідно до положень ч. 4 ст. 405 КПК України апеляційний суд проводить апеляційний розгляд без участі потерпілої ОСОБА_10 .

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановлені ухвали.

Вирішуючи заявлене в апеляційній скарзі прокурором клопотання про дослідження матеріалів звукозапису допитів потерпілої ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , допит експерта ОСОБА_13 та дослідження письмових доказів, та клопотання прокурора, заявлене під час апеляційного розгляду, про дослідження нових доказів у вигляді заяви потерпілої та висновку спеціаліста № 614с, судова колегія, заслухавши позиції інших учасників провадження, не знайшла підстав для його задоволення.

Так, висловлюючи свою позицію про дослідження матеріалів звукозапису допитів потерпілої та свідків, допит експерта та дослідження письмових доказів, прокурор загалом вказав про надання судом невірної оцінки, прохаючи про дослідження нових доказів у вигляді заяви потерпілої та висновку спеціаліста № 614с, не заявляв обставин, що вказують на обізнаність про наявність таких доказів лише після ухвалення судового рішення.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Отже, процесуальне законодавство передбачає виключні підстави для повторного дослідження доказів, які мають бути доведені ініціатором клопотання в порядку ч. 3 ст. 404 КПК України.

З приводу заявленого клопотання судова колегія бере до уваги, що вірність показань потерпілої та свідків, викладених у оскаржуваному вироку, прокурором не спростовується.

Аналогічно стосовно і письмових доказів прокурор не оспорює їх виклад, а лише не погоджується з оцінкою, наданою місцевим судом.

Звертаючись до заявленого прокурором клопотання та відповідаючи на його доводи, судова колегія зауважує на тому, що прокурор не наводить визначених ч. 3 ст. 404 КПК України підстав для дослідження матеріалів звукозапису допитів потерпілої та свідків, допиту експерта та дослідження письмових доказів, а фактично не погоджується із наданою місцевим судом оцінкою цим доказам.

При цьому, колегія суддів зауважує, що заперечення щодо вірності відображення показань потерпілої та свідків та письмових доказів відсутні, а зміст мотивувальної частини вироку засвідчує дослідження місцевим судом та надання оцінки цим доказам.

Щодо дослідження заяви потерпілої та висновку спеціаліста № 614с колегія суддів зазначає, що прокурор не навів обґрунтування, що вказані докази стали відомі після ухвалення оскаржуваного вироку та вочевидь, з огляду на зміст даних документів, такі докази у розпорядженні сторони обвинувачення існували раніше.

Частиною 3 ст. 404 КПК України передбачені виключні підстави для повторного дослідження доказів апеляційною інстанцією, які ініціатором клопотання не наведені при апеляційному розгляді.

Оскільки судове слідство у суді апеляційної інстанції в даному випадку не повинно дублювати дослідження доказів, яке проводилось у суді першої інстанції, що буде порушенням закріплених ст.ст. 7, 22, 26 КПК України засадам кримінального провадження, за відсутності передбачених процесуальним законом підстав, апеляційна інстанція відхилила таке клопотання прокурора.

Будь-яких порушень з боку суду першої інстанції у дослідженні доказів чи неповноти у цьому питанні не встановлено, а тому виключних підстав для повторного дослідження не вбачається, оскільки в протилежному випадку будуть порушені закріплені ст.ст. 7, 9, 22, 26 КПК України принципи щодо законності, змагальності сторін та диспозитивності.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові ЄУ № 154/2975/17 (провадження 51-437км20) від 16.03.2021 року, згідно якої незгода сторони обвинувачення, зокрема з висновками суду першої інстанції з приводу висунутого обвинувачення, не є підставою для повторного дослідження доказів в апеляційному суді.

Одночасно з цього питання, відповідно до ч. 2 ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», судова колегія зауважує на практиці Європейського суду з прав людини, зокрема викладеної у рішенні у справі «Васильєв проти України» (заява № 11370/02) від 21 червня 2007 року, згідно якої повноваження судів вищої інстанції переглядати справи повинне використовуватись для виправлення судових помилок та неправильності у здійсненні правосуддя, а не для проведення нового розгляду справи.

Стосовно доводів апеляційної скарги, апеляційна інстанція виходить з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України та загальної засади змагальності кримінального провадження, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом цієї норми в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі, і поданих у судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.

В силу ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях і усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Суд зобов`язаний неухильно дотримуватися вимог Конституції України, міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, тобто з урахуванням рішень Конституційного Суду України та практики Європейського суду з прав людини, ст. 62 Конституції України (презумпція невинуватості) та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» від 06 грудня 1998 року Європейський Суд наголошує про те, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п. 150, п. 253).

Згідно із ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, покладений на слідчого та прокурора.

Згідно із ч. 1 ст. 94 КПК України суд повинен оцінювати докази на основі всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги, а доводи апеляційної скарги прокурора є безпідставними.

Ухвалюючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції у судовому засіданні відповідно до вимог кримінального процесуального закону перевірив зібрані під час досудового розслідування докази винуватості ОСОБА_7 , на які посилалися органи досудового розслідування, та, згідно зі ст. 94 КПК України, оцінив їх з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, надав належну оцінку як окремим доказам, так і їх сукупності, навів детальний аналіз досліджених доказів.

Зокрема, суд першої інстанції, керуючись законом, оцінив всі докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення виправдувального вироку. Обґрунтував, дослідивши і проаналізувавши, зокрема й показання ОСОБА_7 , яка вину не визнала та пояснила, що жодних тілесних ушкоджень потерпілій не наносила.

Згідно ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Статтею 23 КПК України закріплено, що суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Зі змісту вироку суду першої інстанції вбачається, що, дослідивши докази, зібрані по даному кримінальному провадженню, суд прийшов до висновку, що стороною обвинувачення не доведено, що в діянні обвинуваченої ОСОБА_7 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що у вироку суд припустився вибіркової, неналежної оцінки доказів у їх сукупності, надання переваги одним доказам та безпідставного відхилення інших, не знайшло свого підтвердження під час апеляційного перегляду.

У оскаржуваному вироку суду наведені показання обвинуваченої ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , та їм надана відповідна оцінка.

Так, допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_7 вину не визнала та пояснила, що 29.09.2019 року вона викликала поліцію з приводу дій потерпілої ОСОБА_10 , яка розприскувала отруту, від якої їй та сину стало зле. По приїзду поліції вона до ОСОБА_10 близько не підходила, у цей день ніякого фізичного контакту між нею та потерпілою не було. Зазначила, що біля автомобіля стояв один поліцейський між нею та ОСОБА_10 , яка стояла на калитці. Позаду неї стояв її син та ще один поліцейський. Між нею та потерпілою почалась словесна перепалка, потім вона вимагала від поліцейських, щоб вони забрали рідину, якою вона їх травить. Її син, ОСОБА_15 , був очевидцем подій та записував усе на мобільний телефон. Потерпіла була одягнута у дублянку. Також пояснила, що у неї на лівій руці повністю відрізані два пальці, а третій не працює, тож вона не могла нічого зробити потерпілій.

Показання обвинуваченої щодо суттєвих обставин узгоджуються з показаннями допитаного у якості свідка ОСОБА_15 .

Так, свідок ОСОБА_15 зазначив, що ОСОБА_10 неодноразово порушувала екологічне законодавство. Протягом чотирьох місяців до 29.09.2019 року він неодноразово звертався до швидкої допомоги для своєї матері у зв`язку з алергічною реакцією. Також він звертався до прокуратури та поліції.

Щодо обставин події свідок пояснив, що 29.09.2019 року приблизно о 10 годині, було чутно як була розлита речовина на паркан, його брату стало зле, приїжджала швидка допомога. ОСОБА_7 звернулась до поліції, після чого приблизно о 16-10 16-20 год. приїхав поліцейський автомобіль. Він разом з ОСОБА_7 підійшли до автомобіля, при цьому, він увімкнув камеру на телефоні і почав знімати. Розмова була на високих тонах. ОСОБА_10 оперлась на праву сторону опори калитки, перед нею стояв поліцейський, далі він. ОСОБА_7 оперлась на автомобіль, за нею був ще один поліцейський. Виникла словесної перепалка, але нанесення тілесних ушкоджень не було. З дозволу ОСОБА_10 на територію домоволодіння зайшли сама ОСОБА_10 , поліцейський, а за ним ОСОБА_7 , де були знайдені ємності з речовиною. Вони забрали ці ємності і пішли до свого будинку. ОСОБА_10 закрила калитку.

Свідок уточнив, що поліцейський був на відстані витягнутої руки від ОСОБА_7 . З моменту коли ОСОБА_7 підійшла, до моменту коли вони зайшли шукати хімікати, ОСОБА_7 та ОСОБА_10 не контактували. Не було ситуації, коли ОСОБА_7 тримала ОСОБА_10 за руку. Вони знаходились у полі зору обох поліцейських. З моменту приїзду поліції до моменту уходу від калитки ОСОБА_10 він постійно був там. Потерпіла була одягнута у шкіряну легку куртку.

Крім того, свідок повідомив, що приблизно о 19 год. 55 хв. ОСОБА_10 почала влаштовувати конфліктну ситуацію, ображала його, батька, ОСОБА_7 , фотографувала брата. Він пішов взяв телефон і почав знімати, але лише було чутно розмову.

Надалі його разом з матір`ю викликали до поліції. Коли вони приїхали, то слідчий попросив зайти матір, потім слідчий дав йому папір, він подивився і побачив, що це повідомлення про підозру. Оскільки слідчий не хотів отримувати докази, то вони вирішили нічого не підписувати. Повідомлення про підозру вони так і не отримали та поїхали додому. Через деякий час їм привезли повістку.

Отже, вказаний свідок, хоча і є родичем обвинуваченої, але був безпосереднім очевидцем описаних подій, під час допиту у суді першої інстанції з впевненістю стверджував, що ОСОБА_7 не наносила жодних тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_10 .

Суд апеляційної інстанції не знаходить вагомих підстав сумніватися в достовірності показань вказаного свідка.

Районний суд допитав і інших осіб, навів оцінку цим свідченням та показанням потерпілої.

Так, потерпіла ОСОБА_10 пояснила, що знає ОСОБА_7 21 рік. Стосунки у них ворожі.

Щодо обставин події зазначила, що 29.09.2019 року приблизно з 6 до 7 години вечора приїхали поліцейські та почали питати чому вона труїть сусідів. Один поліцейський був біля будинку ОСОБА_7 . Потім вони підійшли. ОСОБА_7 почала кричати скільки вона буде їх травити. Потерпіла пустила їх у двір подивитись. ОСОБА_7 знайшла бачок і каністру.

Увечері вона побачила, що рука синя від плеча до ліктя. Вказала, що її хватала лише ОСОБА_7 . Конфлікт був біля її двору. Вона стояла на порозі біля калитки. Біля її двору стояв поліцейський автомобіль. Також стояв син обвинуваченої. Обвинувачена підбігла, почала зривати з неї одяг, сказала, що зараз їй дасть, схопила її за ліву руку двома руками та почала здавлювати. Поліцейський її відтягнув. Один поліцейський стояв навпроти неї, а інший біля автомобіля. Конфлікт закінчився тим, що її посадили в автомобіль, склали протокол. Синець вона побачила на другий день. Числа четвертого жовтня 2019 року в поліції вона написала заяву. Очевидцями нанесення тілесних ушкоджень були поліцейські. Чи бачив ОСОБА_16 не пам`ятає. ОСОБА_7 хапала її від плеча до ліктя. Побої вона знімала тридцятого числа чи першого. Вона була одягнута у бавовняну кофту з довгим рукавом.

Отже, ОСОБА_10 , посилаючись на нанесення їй ОСОБА_7 тілесних ушкоджень 29.09.2019 року, звернулася до органів поліції з відповідною заявою 04.10.2019, що підтверджено і матеріалами провадження (т. 2 а.п. 54), і поясненнями самої потерпілої.

При цьому зміст пояснень потерпілої засвідчують, що синці побачила лише згодом, зробила висновок про причетність до цих ушкоджень обвинуваченої.

З показань свідка ОСОБА_12 вбачається, що у вересні 2019 року приблизно о 16 годині він приїжджав на виклик за зверненням ОСОБА_7 з приводу того, що сусідка травить їх хімікатами. Коли вони знаходились біля калитки потерпілої, підбігла ОСОБА_7 та схопила ОСОБА_10 за руку в області передпліччя, вище ліктя. Він встав між ними, щоб розборонити. Його напарник ОСОБА_11 відвів ОСОБА_7 . Самих тілесних ушкоджень він не бачив. Фізичний контакт був один. ОСОБА_7 однією рукою схопила ОСОБА_10 за ліву руку. Більше конфлікт не продовжувався.

Під час додаткового допиту за клопотанням прокурора свідок ОСОБА_12 зазначив, що ОСОБА_7 підбігла і хапала потерпілу за ліву руку за передпліччя. Однією чи двома руками не може сказати.

Допитаний свідок ОСОБА_11 підтвердив факт прибуття у кінці вересня 2019 році на виклик ОСОБА_7 з приводу того, що, начебто, сусідка хотіла її отруїти хімікатами. У обвинуваченої та потерпілої виник словесний конфлікт, в ході якого він з ОСОБА_12 стали між жінками.

Свідок вказав, що ОСОБА_7 хапала ОСОБА_10 від кисті до ліктя, саме за цю частину. Контакт між руками був секунд п`ятнадцять, спочатку біля долоні, потім ОСОБА_7 перехопила вище.

Під час додаткового допиту за клопотанням прокурора свідок ОСОБА_11 зазначив, що він знаходився далі від подій, а напарник ближче. ОСОБА_7 держала і трясла за ліву руку в районі передпліччя. Це було до хвилини, може хвилину, не більше. Одразу втрутився напарник, розборонив їх. Механізм спричинення тілесних ушкоджень згадати не може. Вважає, що він міг помилитись у визначенні місця спричинення тілесних ушкоджень кисть-передпліччя. Фізичного контакту як рука тримає руку він не бачив.

Судова колегія звертає увагу на розбіжності в показаннях свідка ОСОБА_11 . Так, під час додаткового допиту свідок спочатку зазначив, що ОСОБА_7 тримала потерпілу і трясла за ліву руку у районі передпліччя, проте на питання суду вказав, що самого фізичного контакту, тобто як рука обвинуваченої ОСОБА_7 тримає руку потерпілої ОСОБА_10 він не бачив.

Натомість, під час первісного допиту у суді свідок ОСОБА_11 повідомив, що він бачив почервоніння руки потерпілої. При цьому, безсумнівно вказав, що ОСОБА_7 хапала потерпілу від кисті до ліктя.

Також звертає на себе увагу той факт, що показання свідка ОСОБА_11 щодо одягу, в який була одягнута потерпіла, суперечать показанням самої потерпілої, а також показанням обвинуваченої та свідка ОСОБА_15 , які вказували на наявність на потерпілій одягу із довгим рукавом, що виключало можливість свідка ОСОБА_11 побачити почервоніння руки як на вказаній ним ділянці тіла потерпілої, так і на тій ділянці тіла потерпілої, яка зазначена у обвинувальному акті, що є відмінною від зазначеної свідком ушкодженої ділянки.

За таких обставин, показання даного свідка є сумнівними, а тому районний суд обґрунтовано не взяв їх до уваги у якості беззаперечного доказу винуватості ОСОБА_7 , з чим апеляційна інстанція, поряд із службовою приналежністю свідка, погоджується.

Отже, свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_11 не змогли впевнено вказати на механізм спричинення обвинуваченої потерпілій тілесних ушкоджень, який за версією слідства є здавлювання.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про визнання протоколів слідчих експериментів за участю свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_11 недопустимими доказами, оскільки вказані слідчі дії були проведені без дотримання вимог ст. 240 КПК України, у зв`язку із чим доводи прокурора стосовно незаконного визнання вказаних протоколів недопустимими доказами є безґрунтовними.

Так, відповідно до диспозиції ч. 1 ст. 240 КПК України з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

З протоколів проведення слідчих експериментів вбачається, що слідчим фактично не проводилось відтворення дій, обстановки, обставин певної події. Замість проведення слідчого експерименту на місці події із залученням статистів для встановлення повного механізму скоєння кримінального проступку, у службовому кабінеті Запорізького РВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області зафіксовано усні пояснення свідків без залучення статиста (-ів) (т. 1 а.п. 146-151, 152-156).

Такий висновок перебуває у площині правової позиції, викладеної в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 року (справа № 740/3597/17, провадження № 51-6070кмо19).

Місцевий суд обґрунтовано зазначив про те, що пояснення, які були надані свідками під час проведення слідчих експериментів, що зафіксовані на відеозаписах, суттєво спотворені у самих протоколах. Частина відомостей, що містяться у протоколах слідчих експериментів, не походять від свідків, тобто не надавались ними. Окремі питання слідчого взагалі містили у собі відповіді, є навідними.

За інкримінованими ОСОБА_7 обставинами, обвинувачена спричинила ОСОБА_10 тілесні ушкодження у ділянках лівої руки.

Свідок ОСОБА_12 під час слідчого експерименту чітко вказав на те, що ОСОБА_7 схопила потерпілу за праву руку. Дана обставина взагалі не знайшла свого відображення у змісті протоколу. Натомість, слідчий фактично свідомо спонукав свідка до іншої відповіді, що зафіксовано на відео носії та є грубим порушенням порядку проведення слідчого експерименту.

Свідок ОСОБА_11 під час слідчого експерименту, за обставин відеофіксування, також не повідомляв слідчому жодного слова про здавлювання обвинуваченою ОСОБА_7 руки потерпілої ОСОБА_10 . Натомість, слідчий свідомо спонукав свідка до певної відповіді, що є грубим порушенням порядку проведення слідчого експерименту.

Також є обґрунтованим висновком суду першої інстанції про визнання висновку експерта № 841 від 16.10.2019 року (т. 1 а.п. 137-139) недопустимим доказом, оскільки в основу вказаного висновку покладено висновок спеціаліста № 614/с від 01.10.2019 року, який слідчим експерту не надавався.

Так, зі змісту ухвали слідчого судді Запорізького районного суду Запорізької області від 16.10.2019 року вбачається, що для проведення експертизи експертам направляється протокол допиту потерпілої ОСОБА_10 . Також для проведення експертизи направлено саму потерпілу. Жодних посилань на надання експерту висновку спеціаліста № 614/с від 01.10.2019 року в ухвалі слідчого судді немає (т. 2 а.п. 55-56).

У самому висновку експерта № 841 від 16.10.2019 року експертом також не зазначено які саме матеріали кримінального провадження отримані від слідчого та використовуються при проведенні експертизі.

Також звертає на себе увагу той факт, що висновок спеціаліста № 614/с від 01.10.2019 року взагалі відсутній в матеріалах кримінального провадження, даний документ не надавався ні слідчому, ні прокурору, він не був відкритий як доказ стороні захисту.

Під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції прокурор підтвердила, що висновок спеціаліста № 614/с від 01.10.2019 року у кримінальному провадженні відсутній, а чи надавала потерпіла такий документ експерту самостійно, чи ні, згадати не змогла.

Вказані обставини не спростовані при апеляційному розгляді.

Колегія суддів наголошує на тому, що висновок спеціаліста № 614/с від 01.10.2019 року по суті є єдиним медичним документом, яким зафіксовано наявність у потерпілої певних тілесних ушкоджень.

У матеріалах кримінального провадження відсутні відомості про те, що потерпіла ОСОБА_10 надавала слідчому чи прокурору будь-які медичні документи для долучення їх до матеріалів кримінального провадження, як і не вбачається відомостей щодо звернення останніх у порядку ст. 163 КПК України з відповідним клопотанням до слідчого судді про тимчасовий доступ до речей і документів.

Між тим, обидві експертизи № 841 від 16.10.2019 року та № 370/к від 25.10.2019 року містять посилання на відомості з висновку спеціаліста № 614/с від 01.10.2019 року щодо тілесних ушкоджень у потерпілої, на яких і базуються висновки подальших експертиз № 841 та № 370/к.

Однак, слід відмітити, що відомості експертиз № 841 та № 370/к не відображають даних щодо надання слідчим на дослідження первісного висновку спеціаліста № 614/с з приводу виявлених у потерпілої тілесних ушкоджень.

З огляду на зміст протоколу про надання доступу до матеріалі (додаткових матеріалів) досудового розслідування в порядку ст. 290 КПК України також неможливо перевірити які саме докази відкривались стороні захисту, зокрема і щодо висновку спеціаліста № 614/с від 01.10.2019 року (т. 1 а.п. 104).

Таким чином, під час проведення судово-медичної експертизи потерпілої ОСОБА_10 експертом був використаний висновок спеціаліста № 614/с від 01.10.2019 року, який не був приєднаний у належний процесуальний спосіб до матеріалів кримінального провадження, що обумовлює недопустимість висновку експерта № 841 від 16.10.2019 року, а тому доводи прокурора щодо належності вказаного висновку є неспроможними.

Виходячи із доктрини «плодів отруйного дерева» місцевий суд обґрунтовано визнав недопустимим доказом і висновок експерта № 370/к від 25.10.2019 року (т. 1 а.п. 140-145), оскільки в основу вказаного висновку покладені як дані з висновку експерта № 841 від 16.10.2019 року (т.1 а.с. 141), так і дані з висновку спеціаліста № 614/с від 01.10.2019 року (т.1 а.с. 142).

Доводи прокурора щодо вручення ОСОБА_7 повідомлення про підозру у належний спосіб колегія суддів приймає до уваги.

Так, під час судового розгляду місцевий суд встановив, що обвинувачена ОСОБА_7 відмовилась підписувати повідомлення про підозру (т. 2 а.п. 49-52), що підтверджено і свідком ОСОБА_15 .

Водночас вказана обставина не спростовує загального висновку суду, заснованого на оцінці досліджених доказів.

З положень кримінального процесуального законодавства прослідковується зміст стандартів доказування.

Так, із частини другої статті 17 КПК України вбачається стандарт доказування «поза розумним сумнівом», перед застосовуванням якого cуд вважає за необхідне зазначити, що не будь-який сумнів можна констатувати як розумний, існування сумнівів при прийнятті рішення є природним та не означає, що в разі наявності таких сумнівів прийняте рішення є неправильним. Поняття «поза розумним сумнівом» не тотожне поняттю «абсолютна впевненість», яке передбачає непохитність і відсутність будь-яких вагань.

Із статті 94 КПК України випливає стандарт «внутрішнього переконання», зміст якого зводиться до того, що суд повинен вільно оцінювати докази, з точки зору належності, допустимості, достовірності, на основі свого внутрішнього переконання, яке виникає не з вузької оцінки доказів, наданих сторонами, а з оцінки їх, враховуючи сукупність обставин справи.

Судова колегія констатує, що суд першої інстанції згідно ст. 94 КПК України проаналізував всі надані прокурором докази з дотриманням принципів всебічності, повноти, достатності та взаємозв`язку і цілком аргументовано відмітив про не доведення стороною обвинувачення, що в діянні обвинуваченої ОСОБА_7 є склад кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Переконливих та беззаперечних доказів вини ОСОБА_7 прокурором надано не було, а досліджені місцевим судом докази не узгоджуються із принципом «доведення провини поза розумним сумнівом».

Апеляційна інстанція акцентує увагу, що за вимогами ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, і не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, суд першої інстанції дав належну оцінку доказам та прийняв вмотивоване рішення про виправдання ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 125 КК України.

Судова колегія приходить до переконання, що аналіз наданих стороною обвинувачення доказів не може схилити до беззастережного висновку про доведеність провини ОСОБА_7 у інкримінованому їй кримінальному проступку.

Апеляційною інстанцією не вставлено неповноти судового розгляду, оскільки місцевий суд при розгляді даного провадження детально перевірив усі доводи сторони обвинувачення, які є аналогічними при апеляційному розгляді, та вказав обґрунтовані мотиви власних висновків.

Під час апеляційного перегляду колегією суддів встановлено, що судовий розгляд проведено відповідно до вимог кримінального процесуального закону. Вирок суду відповідає положенням ст. 374 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування судового рішення, не встановлено.

З огляду на викладене, дотримуючись закріпленої в ст. 62 Конституції України принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, встановленого ст. 17 КПК України, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора, а вирок суду першої інстанції вважає законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу прокурора Запорізької окружної прокуратури Запорізької області ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 14 лютого 2022 року відносно ОСОБА_7 , виправданої за обвинуваченням у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4