Справа № 343/1858/22
Провадження № 11-кп/4808/167/23
Категорія ч.1 ст.286-1 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2023 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника адвоката ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Долинського районного суду Івано-Франківської області від 30 грудня 2022 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України, -

в с т а н о в и л а :

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України, та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 1 (один) рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Початок відбування покарання обвинуваченому ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_8 , керуючи транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Злочин вчинено за таких обставин.

23 серпня 2022 року близько 21:00 год. ОСОБА_8 , керуючи автомобілем марки «Peugeot 207», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався по вул. Т.Шевченка в с.Яворів Калуського району Івано-Франківської області, в напрямку м.Долина в районі розташування господарства № 141, де дорожнє покриття асфальтоване, чисте, без вибоїн та пошкоджень. В цей час на правому краю проїзної частини дороги в напрямку руху ОСОБА_8 був припаркований мотоцикл «Shineray XY200-4 Intruder», державний номерний знак НОМЕР_2 , на сидіння якого, опираючись ногами на асфальт, перебував ОСОБА_10 . При наближенні до мотоцикліста водій ОСОБА_8 проявив неуважність та відволікся від керування транспортним засобом, не врахував дорожню обстановку, яка склалася, не обрав безпечного інтервалу, внаслідок чого скоїв наїзд на нерухомий мотоцикл та його водія ОСОБА_10 , чим порушив вимоги пунктів 2.3 (п. б) та 13.3 Правил дорожнього руху. При цьому, в порушення вимог п. 2.9 (п. а) Правил дорожнього руху, ОСОБА_8 керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння. В результаті порушення ОСОБА_8 вищевказаних вимог Правил дорожнього руху відбулася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої водія мотоцикла ОСОБА_10 від удару відкинуло за межі дороги, де він упав на землю та отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості як такі, що викликали тривалий розлад здоров`я і не були небезпечними для життя у момент спричинення, у вигляді закритого перелому лівої малогомілкової кістки у верхній третині, закритого повного вивиху правого акроміально-ключичного з`єднання, що викликало необхідність проведення 01.09.2022 року операції «Відкрита репозиція вивиху ключиці, відкрите вправлення розриву ключично-акроміального з`єднання справа з фіксацією гачкоподібною пластиною та шурупами», закритої черепно-мозкової травми зі струсом головного мозку, закритого перелому кісток носа, садна в ділянці голови, забійної рани слизової оболонки нижньої губи, синця та садна в ділянці лівої ноги.

Не погоджуючись з вказаним вироком суду, адвокат ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу. Просив вирок Долинського районного суду Івано-Франківської області від 30 грудня 2022 року змінити. Визнати ОСОБА_8 винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України і передати його на поруки і перевиховання трудового колективу Солуківської амбулаторії загальної практики сімейної медицини або призначити більш м`яке покарання у виді штрафу.

Захисник погоджується з кваліфікацією дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 286-1 КК України, проте вважає, що призначене йому покарання є надто суворим. Зокрема вважає, що ОСОБА_8 не є настільки суспільно небезпечною особою, щоб його виправлення було не можливе без позбавлення волі. Стверджує, що ОСОБА_8 виключно позитивно характеризується у всіх сферах його життєдіяльності, що підтверджується характеристиками за місцем проживання та праці, неодноразово відзначався грамотами та подяками керівництва. ОСОБА_8 біля двох десятків років керує транспортним засобом, і жодного разу не вчиняв ДТП і не притягувався до відповідальності за порушення ПДР. Крім цього, адміністрація та трудовий колектив Солуківської амбулаторії загальної практики сімейної медицини звертається до Івано-Франківського апеляційного суду з клопотанням не позбавляти волі ОСОБА_8 , а передати його на поруки і перевиховання колективу амбулаторії або призначити йому більш м`яке покарання. Також до апеляційного суду звертаються з клопотаннями дирекція Якубівської початкової школи Долинської міської ради та парафіяльна рада Церкви Святого Миколая села Солуків Калуського району, в яких просять не позбавляти ОСОБА_8 волі, а призначити більш м`яке покарання і дати йому можливість виправитися.

Звертає увагу на те, що на досудовому слідстві була встановлена та зазначена в обвинувальному акті пом`якшуюча обставина - щире каяття. На думку захисника, суд помилково виключив цю обставину. Так, з аудіо запису судових засідань вбачається, що ОСОБА_8 на початку судового засідання визнав свою вину повністю і був згідний на скорочений розгляд справи. Але в судовому засіданні, у зв`язку з відсутністю в обвинуваченого адвоката, виникло невелике непорозуміння у його відповіді на запитання прокурора про те, чи вживав він спиртні напої перед тим, як сідав за кермо, на яке обвинувачений відповів, що ні, бо фактично вживав спиртне не ввечері перед поїздкою, а у першій половині дня. Крім цього, після вчинення ДТП, надавши потерпілому невідкладну медичну допомогу і викликавши швидку, він, будучи розгубленим й схвильованим з приводу того, що трапилося, зайшовши в машину випив 100 г медичного спирту, який був у нього в аптечці. В подальшому у судових засіданнях ОСОБА_8 визнавав вину повністю і щиро каявся за вчинений ним злочин. Захисник просить апеляційний суд врахувати зазначену пом`якшуючу обставину при прийнятті рішення.

Крім того, сторона захисту вказує, що ні на досудовому слідстві, ні під час судового розгляду не було встановлено обставину, яка пом`якшує покарання - надання медичної або іншої допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення, хоча про цю обставину пояснювали обвинувачений, потерпілий та свідки.

Таким чином, враховуючи інформацію про особу обвинуваченого, наявності трьох пом`якшуючих покарання обставин та відсутності обтяжуючих обставин, сторона захисту вважає, що в даному випадку можна і доцільно було б передати обвинуваченого ОСОБА_8 на поруки і перевиховання трудового колективу, або призначити покарання у вигляді штрафу.

Крім того, адвокатом ОСОБА_9 було подано доповнення до апеляційної скарги в якій він звертав увагу апеляційної інстанції на наявність сукупності обставин, що пом`якшують покарання та просив вирок суду першої інстанції змінити, визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України та на підставі ст. 47 КК України звільнити його від кримінальної відповідальності з передачею на поруки і перевиховання трудовому колективу Солуківської амбулаторії загальної практики сімейної медицини, або відповідно до вимог ст.69-КК України призначити більш м`яке покарання, передбачене санкцією статті кримінального закону у виді виправних робіт по місцю роботи або штрафу, та звільнити від додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортним засобами.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_9 підтримали вимоги апеляційної скарги;

- прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, просив вирок суду першої інстанції залишити без змін;

Потерпілий ОСОБА_10 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час і місце апеляційного розгляду був повідомлений належним чином, заяв про розгляд апеляційної скарги за його участю та про відкладення розгляду до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути вказане кримінальне провадження за відсутності потерпілого.

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Враховуючи, що фактичні обставини провадження та кваліфікація дій обвинуваченого ніким з учасників судового провадження не оскаржуються, тому висновки суду першої інстанції щодо цих фактичних обставин та правильність кваліфікації дій обвинуваченого апеляційним судом не перевіряються.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 вказує на незаконність вироку суду в частині призначеного обвинуваченому покарання і вважає його несправедливим через суворість.

Відповідно до ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно з ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому враховуються ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання", призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3 визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину й його обставин.

Колегія суддів вважає, що вказані вимоги кримінального Закону судом першої інстанції були виконані в повному обсязі, а висновки суду належним чином мотивовані.

Так, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, його суб`єктивне відношення до вчиненого, думку потерпілого, який просив його суворо не карати, факт відшкодування завданої злочином шкоди, а також наявність обставини, що пом`якшує покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Зокрема суд врахував, що ОСОБА_8 має середню освіту, працює в КНП «Центр первинної медичної допомоги» Долинської міської ради на посаді медичної сестри, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, позитивно характеризується за місцем роботи, за психіатричною та наркологічною допомогою до психіатра та нарколога консультативно-діагностичного центру КНП «Долинська багатопрофільна лікарня» не звертався, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.

Суд також прийняв до відома висновок досудової доповіді органу пробації від 23.11.2022 року, відповідно до якого ризик вчинення повторного кримінального правопорушення ОСОБА_8 оцінюється як середній.

До обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, суд вірно відніс добровільне відшкодування завданої злочином шкоди.

Водночас, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність обставини, що пом`якшує покарання - щирого каяття в обвинуваченого.

Щодо доводу сторони захисту про визнання вини обвинуваченим у вчиненому, колегія суддів зауважує, що той факт, що обвинувачений ОСОБА_8 визнав свою вину, не може безумовно свідчити про щире каяття з приводу вчиненого. Адже щире каяття передбачає окрім визнання особою факту вчинення кримінального протиправного діяння, ще й щирий жаль із цього приводу та осуд своєї поведінки.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23 грудня 2005 року № 12, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене.

При цьому, для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, визначальним є встановлення факторів, які б свідчили про справжність, щирість каяття.

Разом з тим, у судовому засіданні судом було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 розкаюється тільки в наслідках вчиненого злочину, однак не розкаюється в самому вчиненні злочину, неодноразово змінював свої показання з метою пом`якшення відповідальності, не демонстрував готовності понести заслужене покарання.

Будь-яких переконливих доводів на спростування висновків суду першої інстанції про відсутність щирого каяття в обвинуваченого ОСОБА_8 в апеляційній скарзі захисником не наведено.

Наявність в обвинуваченого ОСОБА_8 такої пом`якшуючої покарання обставини, як надання медичної або іншої допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення, як покликається захисник в апеляційній скарзі, ні під час досудового розслідування, ні при здійсненні судового провадження судом першої інстанції встановлено не було.

Таким чином, суд першої інстанції, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставину, що пом`якшує покарання, дійшов обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 основного покарання у межах санкції ч.1 ст. 286-1 КК України, у виді позбавленням волі на строк 1 рік.

Саме таке покарання, на думку колегії суддів є необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів. При цьому, слід звернути увагу на те, що призначене обвинуваченому покарання призначено в мінімальних межах санкції ч.1 ст.286-1 КК України.

Щодо доводів захисника про наявність підстав для призначення ОСОБА_8 більш м`якого основного покарання, тобто із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України, то колегія суддів не може погодитися з цим на підставі наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини статті Особливої частини КК України або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання.

Відповідно до вимог ч.2 ст.69 КК України на підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

При цьому, слід врахувати і роз`яснення в п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2004 року "Про практику призначення судами кримінального покарання", відповідно до яких призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або непризначення обов`язкового додаткового покарання може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у справі № 629/2739/18 від 03.02.2021, частина 1 статті 69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Колегія суддів приймає до уваги зазначені стороною захисту обставини про те, що ОСОБА_8 є багатодітним батьком, виховує троє дітей і на його утриманні перебуває неповнолітня дочка ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його дружина ОСОБА_12 на даний час вагітна, а сам ОСОБА_8 знаходиться на диспансерному обліку при Тростянецькій АЗПСМ у зв`язку із наявністю в нього хронічних захворювань (діагноз ІХС. Кардіосклероз дифузний ГХ ІІ, ст. ІІ, ризик ІІІ (високий). Хронічний обструктивний бронхіт), що обвинувачений вперше притягується до відповідальності за порушення Правил дорожнього руху; на обліку в наркологічному і психіатричному кабінетах не перебуває; позитивно характеризується за місцем праці та проживання; наявність клопотання адміністрації та трудового колективу Солуківської амбулаторії загальної практики сімейної медицини про передачу обвинуваченого на поруки і перевиховання; клопотання колективу та дирекції Якубівської початкової школи Калуського району Івано-Франківської області, парафіяльної ради Церкви Святого Миколая с. Солуків Калуського району з проханням не позбавляти волі ОСОБА_8 .

Разом з тим, колегія суддів вважає, що вказані дані у своїй сукупності позитивно характеризують особу обвинуваченого, що було враховано судом першої інстанції при призначенні покарання і не можуть бути визнані обставинами, які свідчать про істотне зниження ступеню тяжкості злочину, який було вчинено обвинуваченим внаслідок порушення ним вимог ПДР України, яке полягало в керуванні транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.

Колегія суддів звертає увагу на те, що при призначенні покарання необхідно враховувати його виховну дію, оскільки покарання, повинно бути направлено не тільки на забезпечення виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, а також повинно бути спрямовано на попередження вчинення злочинів іншими особами.

Застосовуючи до обвинуваченого справедливе покарання за вчинене правопорушення, суд таким чином констатує, що відповідні діяння є суспільно небезпечними та за їх вчинення настають певні негативні наслідки.

Колегія суддів вважає, що встановлена судом першої інстанції обставина, що пом`якшує покарання, з урахуванням особи винного, конкретних обставин кримінального провадження, не свідчать про істотне зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину і не дають правових підстав для застосування ч. 1 ст. 69 КК України та призначення покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 1 ст. 286-1 КК України, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання.

Крім того, в апеляційній скарзі захисник просить не застосовувати щодо обвинуваченого додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, посилаючись на те, що ОСОБА_8 , як медик, потребує вчасно й терміново надати допомогу важко хворій людині, тому йому обов`язково потрібен транспортний засіб.

Колегія суддів вважає, що вищевказані доводи захисника обвинуваченого є безпідставними, враховуючи, що позбавлення обвинуваченого права керування транспортним засобом не тільки переслідує мету покарання за вчинене правопорушення, а також спрямоване на забезпечення безпеки дорожнього руху, оскільки запобігає вчиненню засудженим та іншими особами аналогічних правопорушень.

Санкцією ч. 1 ст. 286-1 КК України за вчинення вказаного кримінального правопорушення передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до трьох років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від трьох до п`яти років

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що призначене судом першої інстанції додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, є обґрунтованим, законним та відповідним обставинам кримінального провадження, особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення. Скасування додаткового покарання обвинуваченому у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, на думку колегії суддів, буде суперечити та не відповідати інтересам суспільства, а також принципам справедливості, законності та індивідуалізації призначення покарання.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_8 не може бути звільнено від відбування покарання з випробуванням, оскільки його засуджено за кримінальне правопорушення, пов`язане з порушенням правил безпеки дорожнього руху у стані алкогольного сп`яніння.

Так, згідно з ч.1 ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Таким чином, з урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги захисника щодо суворості призначеного покарання та необхідності його пом`якшення чи звільнення від відбування покарання, є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, а призначене покарання є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, а також попередження нових злочинів, за умови реального відбування покарання.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які є підставою для скасування вироку, при апеляційному розгляді не встановлено.

За таких обставин, вирок суду є законним та обґрунтованим і апеляційних підстав для його скасування не встановлено.

Керуючись ст.ст. 376,404,405,407,418,419 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Долинського районного суду Івано-Франківської області від 30 грудня 2022 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5