ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10.02.2023 місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0009834 від 28.09.2016 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця села Нові Петрівці Вишгородського району Київської області, зареєстрованого та жителя вказаного села ( АДРЕСА_1 , такого, що має середню освіту, тимчасово офіційно непрацевлаштованого, несудимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю учасників судового провадження:

прокурор ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

потерпіла ОСОБА_7 ,

представник потерпілої ОСОБА_8 ОСОБА_9 ,

обвинувачений ОСОБА_4 ,

захисник ОСОБА_10 ,

в с т а н о в и в:

27.09.2016 приблизно о 09:05 ОСОБА_4 , керуючи технічно справним транспортним засобом - автомобілем марки «BMW-740» (д.н.з. НОМЕР_1 ) (далі - автомобіль марки «BMW-740»), рухався по автодорозі Р-02 «Київ-Іванків-Овруч» з боку міста Києва в напрямку села Нові Петрівці, поза населеним пунктом, на ділянці, що відноситься до адміністративної території міста Києва, по розділювальній смузі, яка не призначена для руху транспортних засобів, із перевищенням максимально допустимої швидкості на даній ділянці дороги понад 90 км/год.

У цей час попереду, в зустрічному напрямку, по розділювальній смузі рухався транспортний засіб - автомобіль марки «ВАЗ-21124» (д.н.з. НОМЕР_2 ) (далі - автомобіль марки «ВАЗ-21124»), під керуванням водія ОСОБА_7 , в якому перебувала пасажир ОСОБА_8 .

Під час руху ОСОБА_4 допустив порушення вимог пунктів 1.10 (термін «розділювальна смуга»), 2.3 підпункт «б», 12.1, 12.6 підпункт «ґ» та 12.9 підпункт «б» Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 та введених у дію 01.01.2002 (далі - Правила дорожнього руху):

- п. 1.10: терміни, що наведені у цих Правилах, мають таке значення:

- розділювальна смуга - виділений конструктивно або за допомогою суцільних ліній дорожньої розмітки 1.1 і 1.2 елемент автомобільної дороги, який розділяє суміжні проїзні частини. Розділювальна смуга не призначена для руху або стоянки транспортних засобів. За наявності на розділювальній смузі тротуару по ньому дозволяється рух пішоходів;

- п. 2.3: для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

- підпункт «б»: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

- п. 12.1: під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним;

- п. 12.6: поза населеними пунктами на всіх дорогах та на дорогах, що проходять через населені пункти, позначені знаком 5.47, дозволяється рух зі швидкістю:

- підпункт «ґ»: іншим транспортним засобам: на автомобільній дорозі, що позначена дорожнім знаком 5.1 - не більше 130 км/год., на автомобільній дорозі з окремими проїзними частинами, що відокремлені одна від одної розділювальною смугою - не більше 110 км/год., на інших автомобільних дорогах - не більше 90 км/год.;

- п. 12.9: водієві забороняється:

- підпункт «б»: перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31 (див. додаток 1), або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил.

Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху з боку ОСОБА_4 виявились у тому, що він, керуючи технічно справним автомобілем марки «BMW-740», рухаючись по автодорозі Р-02 «Київ-Іванків-Овруч» з боку міста Києва в напрямку села Нові Петрівці, по розділювальній смузі, яка не призначена для руху транспортних засобів, із перевищенням максимально допустимої швидкості на даній ділянці дороги понад 90 км/год, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, не вибрав безпечної швидкості руху транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, внаслідок чого 27.09.2016 приблизно о 09:05 на 13 км+920 м автодороги Р-02 «Київ-Іванків-Овруч», що відноситься до адміністративної території міста Києва, здійснив зіткнення з автомобілем марки «ВАЗ-21124» під керуванням водія ОСОБА_7 , яка рухалась по розділювальній смузі в зустрічному напрямку.

У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля марки «ВАЗ-21124» ОСОБА_7 та пасажир цього автомобіля ОСОБА_8 отримали тілесні ушкодження.

ОСОБА_7 отримала наступні тілесні ушкодження: закриту черепно-мозкову травма у вигляді струсу головного мозку, підшкірного крововиливу лівої скроневої ділянки; закриту травму грудної клітки у вигляді переломів 2, 3, 4, 5, 6 ребер справа, забою обох легень, двохстороннього гідротораксу (наявність в плевральних порожнинах крові), підшкірної емфіземи (наявність пухирців повітря в м`яких тканинах справа); відкриту травму лівого стегна у вигляді уламкового перелому нижньої третини діафізу стегнової кістки, забійної рани зовнішньої поверхні стегна в нижній третині розмірами 15x4x3,5см (в дні рани стегнова кістка); відкриту травму правого колінного суглобу у вигляді перелому наколінника, забійно-рваної рани правого колінного суглобу розмірами 10x4см; закриту травму правої гомілки у вигляді перелому дистального епіметафізу (нижня третина) великогомілкової кістки. Вказані тілесні ушкодження в своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

ОСОБА_8 отримала наступні тілесні ушкодження: закриту травму живота у вигляді розриву селезінки, розриву печінки в ділянці круглої зв`язки, яка супроводжувалась гемоперитонеумом; садно у ділянці лівого стегна; рани (визначені клінічними лікарями як забійні) - у ділянці правого кута рота, правої частини носо-губного трикутника та правого скату носа. Вказані тілесні ушкодження в своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

Порушення водієм ОСОБА_4 вимог пунктів 1.10 (термін «розділювальна смуга»), 2.3 підпункт «б», 12.1, 12.6 підпункт «ґ» та 12.9 підпункт «б» Правил дорожнього руху знаходиться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, відповідно до висунутого обвинувачення визнав повністю, щиро покаявся, зазначив, що жалкує, що так сталося, був тверезий, попросив вибачення й беззаперечно підтвердив обставини кримінального провадження та дав суду наступні показання.

Так, обвинувачений ОСОБА_4 показав, що 27.09.2016 близько 09:00 він, керуючи власним технічно справним автомобілем марки «BMW-740» (д.н.з. НОМЕР_3 ), їхав у бік с. Петрівці, проїжджа частина дороги налічувала три смуги для руху транспортних засобів, попереду його транспортного засобу їхала з невеликою швидкістю вантажівка з надписом «ГАВРИЛІВСЬКІ КУРЧАТА», обвинувачений ОСОБА_4 вирішив її обігнати, та, впевнившись, що попереду немає транспортних засобів, виїхав на розділювальну смугу, яка не призначена для руху транспортних засобів та здійснив обгін вантажівки з надписом «ГАВРИЛІВСЬКІ КУРЧАТА», водночас попереду вантажівки з надписом «ГАВРИЛІВСЬКІ КУРЧАТА» він побачив ще один автомобіль і, здійснюючи обгін цього автомобіля, збільшив швидкість, щоб якомога швидше перелаштуватися в свою смугу для руху транспортних засобів, у цей момент він побачив, що по зустрічній смузі руху рухається КАМАЗ, в якусь мить із-за КАМАЗА йому на зустріч на розділювальну смугу, яка не призначена для руху транспортних засобів, виїхав автомобіль марки ЛАДА КАЛИНА для здійснення обгону КАМАЗА, водій якого, доїхавши до середини КАМАЗА, почав гальмувати, обвинувачений у свою чергу застосував екстрене гальмування, при цьому майже зупинив свій транспортний засіб, однак уникнути зіткнення не виявилось можливим, спрацювали подушки безпеки у його транспортному засобі. У результаті зіткнення його автомобіль отримав пошкодження фари, бамперу, капоту, при цьому двигун був непошкоджений, тобто, на його переконання, пошкодження його транспортного засобу були незначними в порівнянні з пошкодженнями транспортного засобу іншого учасника ДТП. Після ДТП він намагався зв`язатися з потерпілими, однак останні спочатку відмовлялися з ним говорити, в якийсь момент перестали брати слухавку, направляли до адвоката обговорювати ситуацію, на що він, розуміючи, що люди потрапили до лікарні, намагаючись хоч чимось допомогти, до повідомлення про підозру у вчиненні злочину перерахував на банківські карти кожної з потерпілих по 2 500 грн. Після ДТП він тривалий час не сідав за кермо, однак на сьогодні після спливу більше 6 років з часу події він дуже рідко керує транспортними засобами.

Враховуючи те, що учасники судового провадження не оспорювали обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, судом було встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, за відсутністю будь-яких сумнівів у добровільності та істинності позиції останніх, за згодою учасників судового провадження, суд провів судовий розгляд кримінального провадження щодо всіх його обставин із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням матеріалів, що характеризують особу та матеріалів, що необхідні для прийняття судом рішення по суті обвинувачення, визнавши недоцільним дослідження інших доказів у кримінальному провадженні. При цьому, судом роз`яснено сторонам кримінального провадження, що у цьому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Це повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації №6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Таким чином, розглянувши кримінальне провадження стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 в межах пред`явленого обвинувачення, допитавши останнього, дослідивши письмові матеріали, долучені до матеріалів кримінального провадження відповідно до встановленого порядку, суд приходить до висновку, що вину ОСОБА_4 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 тяжке тілесне ушкодження, за обставин, установлених у судовому засіданні, доведено повністю та кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 286 КК України.

Вирішуючи питання про призначення виду та розміру покарання обвинуваченому, суд приходить до наступного висновку.

Згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 зазначеного Кодексу суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Норми КК України наділяють суд правом вибору певного виду і розміру у визначених законом межах заходу примусу. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

При цьому, із системного аналізу положень ст. 23 КПК України та ст. 65 КК України слідує, що питання про наявність чи відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання, вирішується судом у нарадчій кімнаті на підставі безпосередньо досліджених доказів.

Згідно пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 зі змінами від 06.11.2009 «Про практику призначення судами кримінального покарання» слід звернути увагу судів на те, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

За змістом пункту 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, але й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, та особу винного.

Так, приймаючи рішення щодо виду та розміру покарання ОСОБА_4 , суд враховує ступінь тяжкості злочину, що відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, що характеризується необережною формою вини, фактичні обставини кримінального провадження, тяжкість заподіяних злочином наслідків, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_4 , зокрема його вік, те, що він раніше несудимий, до кримінальної відповідальності притягається вперше, має цивільну дружину, хоча й неофіційно, однак працює, за місцем офіційної реєстрації та місцем фактичного проживання характеризується виключно позитивно, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, що свідчить про його осудність. Крім того, зважує суд і на поведінку обвинуваченого, його ставлення до вчиненого діяння, котрий після ДТП вчиняв дії, спрямовані на відшкодування заданої злочином шкоди, тобто вбачається розуміння обвинуваченим суті скоєного та наслідків скоєного як для нього так і для потерпілих осіб.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 відповідно до ст. 67 КК України суд не встановив.

Вирішуючи питання про наявність у кримінальному провадженні обставин, що пом`якшують покарання відповідно до ст. 66 КК України, суд зважує на роз`яснення, що містяться у пункті 4 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду, відповідно до яких, виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку таких обставин.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим. Повне визнання особою своєї вини у вчиненні злочину обґрунтовується тим, що така особа заслуговує поблажливого ставлення до себе, оскільки вона щиро каючись у вчиненні злочину, викладає всі обставини вчиненого, що сприяє встановленню істини по справі, тобто розкриттю злочину.

Судом було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_11 , висловивши самозасудження своєї кримінально караної поведінки, попросивши вибачення, зазначив про готовність нести кримінальну відповідальність, вину у вчиненні злочину визнав повністю та під час допиту в суді зазначив, що шкодує про свій вчинок і розкаюється, що свідчить про наявність у кримінальному провадження обставини, що пом`якшує покарання, - щире каяття.

Вказаний висновок суду узгоджується з позицією, викладеною у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06.09.2022 справа №397/92/15-к, від 02.11.2021 справа №643/13256/17 та ін., які беруться судом до уваги в силу вимог ст. 13 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII), відповідно до якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, згідно ст. 66 КК України суд визнає «щире каяття», можливість врахування якої обґрунтовується наступним.

З огляду на викладене, суд вважає за доцільне призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі ближче до мінімального, що передбачено санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки, на переконання суду, саме такий вид та розмір покарання буде необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень.

Водночас, умови, підстави та порядок звільнення особи від покарання та його відбування визначені розділом ХІІ Загальної частини КК України. Одним із таких випадків є звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 75 КК України в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згідно з ч. 3 ст. 75 КК України у випадках, передбачених частинами 1, 2 цієї статті, суд ухвалює рішення про звільнення засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом. При цьому, статтею 76 цього Кодексу визначено коло обов`язків, які суд покладає на особу в разі звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

У постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 17.10.2019 справа №205/7091/16-к, від 12.09.2018 справа №206/5073/15-к суд касаційної інстанції наголосив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24.05.2018 справа №167/341/16-к цей суд указав, що загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

З огляду на вищевказані обставини кримінального провадження в сукупності з відомостями про особу обвинуваченого ОСОБА_4 , його ставленням до вчиненого, враховуючи також висновок представника Вишгородського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у місті Києві та Київській області в досудовій доповіді, складеної за ухвалою суду, відсутність відомостей про притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності з моменту події по день постановлення вироку, суд вважає за можливе звільнити останнього від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, оскільки вважає, що виправлення та попередження вчинення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень можливо без реального відбування покарання, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою протягом іспитового строку з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.

Водночас, санкція ч. 2 ст. 286 КК України сформульована як кумулятивна, тобто передбачає наявність як основного виду покарання, так і можливість застосування або незастосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Відповідно до пункту 21 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України в кожному випадку призначення покарання за ст. 286 і ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

При вирішенні питання про призначення додаткового покарання обвинуваченому ОСОБА_4 у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд приходить до висновку про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст. 55 КК України додаткове покарання у виді позбавлення права займатися певною діяльністю може бути призначено на строк від одного до трьох років.

Так, судом установлено, що обвинувачений ОСОБА_4 , рухаючись по розділювальній смузі, яка не призначена для руху транспортних засобів, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, не вибрав безпечної швидкості для руху керованого ним транспортного засобу, внаслідок чого відбулось зіткнення з автомобілем, який рухався у зустрічному напрямку по тій же розділювальній смузі, що заподіяло двом особам тяжкі тілесні ушкодження, тобто аналіз характеру та обсягу допущених обвинуваченим ОСОБА_4 порушень Правил дорожнього руху свідчать про наявність обґрунтованих підстав для застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі викладеного, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами, водночас з урахуванням обставин кримінального провадження, особи обвинуваченого, наявності пом`якшуючої обставини, відсутності обтяжуючих обставин, а також зважуючи на позиції у судових дебатах учасників кримінального провадження, суд приходить до висновку, що перевиховання й виправлення обвинуваченого можливо без ізоляції від суспільства, вважає за доцільне застосувати положення ст. 75 КК України, звільнивши останнього від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком та покладенням обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.

Долю речових доказів слід вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Цивільний позов у справі не заявлено.

Процесуальні витрати в кримінальному провадженні слід вирішити в порядку ст. 124 КПК України.

Заходи забезпечення у кримінальному провадженні не застосовувались.

Керуючись положеннями статей 100, 124, 369-371, 373, 374, 376, 395, 532 КПК України, суд -

у х в а л и в:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнити від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 (два) роки.

На підставі пунктів 1, 2 ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Речові докази у кримінальному провадженні:

- транспортний засіб - автомобіль марки «BMW-740» (д.н.з. НОМЕР_1 ), чорного кольору, вилучений під час огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 27.09.2016 та переданий на відповідальне зберігання власнику ОСОБА_4 , - після набрання вироком законної сили залишити останньому за належністю;

- транспортний засіб - автомобіль марки «ВАЗ-21124» (д.н.з. НОМЕР_2 ), вилучений під час огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 27.09.2016 та переданий на відповідальне зберігання власнику ОСОБА_12 , - після набрання вироком законної сили залишити останньому за належністю.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави у рахунок відшкодування витрат на залучення експерта (Отримувач: ГУК у м. Києві/Оболонський р-н 24060300; Код отримувача ; Банк отримувача: Казначейство України (ел.адм.подат.); Номер рахунку (IBAN): UA0026006; Код класифікації доходів бюджету: 24060300; Найменування коду класифікації доходів бюджету: Інші надходження):

- судова автотехнічна експертиза технічного стану транспортного засобу від 24.11.2016 №828ат: 1 540 (одна тисяча п`ятсот сорок) грн 70 коп;

- судова автотехнічна експертиза технічного стану транспортного засобу від 22.11.2016 №827ат: 1 540 (одна тисяча п`ятсот сорок) грн 70 коп;

- судова транспортно-трасологічна експертиза від 27.02.2017 №911ат: 3 175 три тисячі сто сімдесят п`ять) грн 44 коп;

- судова автотехнічна експертиза від 24.04.2019 №12-1/701: 1 570 (одна тисяча п`ятсот сімдесят) грн 10 коп;

- судова автотехнічна експертиза від 27.07.2020 №19/12/1-178-СЕ/19: 9 807 (дев`ять тисяч вісімсот сім) грн 00 коп.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1