Номер провадження: 11-кп/813/933/23
Справа № 494/446/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 на вирок Березівського районного суду Одеської області від 22 грудня 2022 року, у кримінальному провадженні № 0000088, внесеному до ЄРДР 19.03.2020 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеса, громадянина України, із неповною середньою освітою, працюючого по найму у приватних осіб, розлученого, на утриманні нікого не маючого, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , та проживаючого по АДРЕСА_2 , згідно ст. 89 КК України не маючого судимості,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України,

установив:

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Зазначеним вироком суду ОСОБА_7 визнано винним за ч.1 ст.122 КК України та призначено йому покарання у виді одного року позбавлення волі.

Відповідно до ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням. Випробувальний строк визначено у один рік.

Під час випробувального строку покладено на ОСОБА_7 обов`язки, передбачені п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК України.

До вступу вироку в законну силу запобіжний захід стосовно ОСОБА_7 визначено не обирати.

Вирішено питання щодо долі речових доказів.

Відповідно до вироку суду першої інстанції 18 березня 2020 р., приблизно о 18:30 год., більш точний час органом досудового розслідування встановити не виявилось можливим, по АДРЕСА_2 , між обвинуваченим ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_8 виникла сварка, яка продовжилася на вул. Виноградній с. Ставкове Березівського району Одеської області.

Реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, обвинувачений підняв з землі дерев`яну палицю, довжиною 60 см, яка лежала неподалік від нього, та діючи умисно, протиправно, завдав один удар даною палицею по лівій ключиці потерпілого, від якого той впав на землю. У продовження своїх протиправних дій обвинувачений завдав ще один удар палицею в область лівої руки потерпілого.

Своїми умисними діями обвинувачений, згідно з висновком експерта, спричинив потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження у вигляді розриву лівого ключично-акроміального зчленування, що потягло за собою тривалий розлад здоров`я.

Вимоги апеляційної скарги.

Не оспорюючи вирок районного суду щодо встановлених фактичних обставин кримінального правопорушення, доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, потерпілий ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що районний суд, ухвалюючи вирок, призначив обвинуваченому покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, та приводить відповідні доводи, а саме:

- судом безпідставно визнано обставина, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, - щире каяття, оскільки обвинувачений визнав себе винним у повному обсязі у останньому судовому засіданні, з метою, уникнення реального покарання;

- суд призначив покарання із застосування ст. 75 КК України при цьому не врахував, що ОСОБА_7 не працює, не має осіб на утриманні,

Враховуючи наведене, потерпілий просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати та призначити обвинуваченому реальне покарання.

Позиція учасників судового розгляду в судовому засіданні.

Потерпілий надав заяву про розгляд апеляційної скарги за його відсутності.

В судовому засіданні прокурор та обвинувачений заперечували проти апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, а вирок суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Оскільки судовий розгляд судом першої інстанції був проведений у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, а в апеляційній скарзі не оспорюються фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, встановлені судом першої інстанції, доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, апеляційний суд не переглядає оскаржений вирок в цій частині.

Що стосується доводів потерпілого про невідповідність призначеного судом першої інстанції покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

При цьому покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю кримінального правопорушення, обставинами скоєного, особою винного.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину та передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини провадження, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, призначеного за певні види кримінальних правопорушень.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання. Разом з цим, з огляду на положення ст. 75 КК, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при обранні заходу примусу, що застосовується від імені держави, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, винну особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком. Це може відбутися за умови, якщо винувата особа вчинила кримінальне правопорушення, до якого може бути застосована вказана стаття закону України про кримінальну відповідальність, а суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, що вибачатиметься не тільки з тяжкості вчиненого суспільно небезпечного діяння, особи винного, але й інших обставин провадження.

При призначенні ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції, правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до нетяжкого злочину, дані про його особу, який на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, працює неофіційно по найму у приватних осіб, а також конкретні обставини справи, зокрема щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. При цьому суд зважив на відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Зазначені обставини, які підлягають обов`язковому врахуванню, і додержання принципу співмірності та індивідуалізації покарання стали підставою для висновку суду про можливість досягти мети заходу примусу без ізоляції ОСОБА_7 від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою впродовж іспитового строку, встановленого у ст. 75 КК України, який був би достатнім для того, щоб останній довів своє виправлення.

Також стимулюванням правослухняної поведінки ОСОБА_7 є й визначений місцевим судом контроль за поведінкою обвинуваченого і можливість його направлення для відбування призначеного покарання у разі невиконання покладених на нього обов`язків або систематичного вчинення правопорушення, що тягнуть за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення.

Таким чином, належно умотивувавши свою позицію, суд першої інстанції обґрунтовано вирішив звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням. На думку колегії суддів, у даному конкретному випадку застосований місцевим судом щодо останнього захід примусу відповідає меті покарання, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Щодо безпідставного врахування судом обставина, яка пом`якшує покарання обвинуваченому - щире каяття, апеляційний суд звертає увагу, виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання. З огляду на те, що ОСОБА_7 безперечно визнав свою винуватість та погодився на розгляд обвинувального акту у порядку передбаченому ст. 349 КПК України, свідчить про щире каяття останнього.

При цьому, апеляційний суд враховує також позицію потерпілого викладену в апеляційній скарзі, який наполягав на призначенні обвинуваченому покарання, яке необхідне відбувати реальне, однак звертає увагу на те, що думка потерпілого, не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у своїй постанові від 21 лютого 2019 року у справі №742/584/18.

У свою чергу, обвинувачений у судовому засіданні апеляційного суду висловив жаль з приводу скоєного, що свідчить про те, що останній надав критичну оцінку своїм діям та щиро кається у вчиненому. Така форма посткримінальної поведінки обвинуваченого свідчить про те, що в особі винного відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності.

Потерпілим не наведено у апеляційній скарзі переконливих обставин, які не враховані судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 та могли б свідчити про беззаперечну явну м`якість призначеного покарання.

З огляду на викладене колегія суддів не вбачає підстав, які вказували б на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі обвинуваченого через м`якість, та погоджується з визначеним видом і розміром призначеного покарання, оскільки врахуванню підлягали всі наявні у кримінальному провадженні обставини, а також факт можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства.

Таким чином, відсутні підстави вважати призначене покарання явно несправедливим через м`якість.

На підставі наведеного, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Керуючись ст. ст. 370, 372, 376, 404, 405, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Березівського районного суду Одеської області від 22 грудня 2022 року у кримінальному провадженні № 0000088, внесеному до ЄРДР 19.03.2020 року, за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4