Справа № 308/4766/22
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

23.02.2023 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі :

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретарки судових засідань ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження № 11-сс/4806/206/22, за апеляційною скаргою, яку подав прокурор ОСОБА_5

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 29 квітня 2022 року, відмовлено у задоволенні клопотання слідчого п`ятого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, ОСОБА_6 , погодженого прокурором Закарпатської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Західного регіону ОСОБА_5 , у кримінальному провадженні за №0000070, відомості про кримінальні правопорушення в якому 05.04.2022 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР), за ознаками передбачених ч. 2 ст. 332, ч. 3 ст. 368 КК України кримінальних правопорушень, про накладення арешту на майно, вилучене за результатами проведеного 21.04.2022 обшуку в помешканні та іншому володінні, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ухвали слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.04.2022 (справа № 308/4766/22).

З матеріалів судового провадження убачається, що 22 квітня 2022 року, до слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшло погоджене з прокурором клопотання слідчого п`ятого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, ОСОБА_6 , про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000070, відомості про кримінальні правопорушення в якому 05.04.2022 внесені до ЄРДР, за ознаками передбачених ч. 2 ст. 332, ч. 3 ст. 368 КК України кримінальних правопорушень. В обґрунтування клопотання слідчий посилається на те, що 21.04.2022 на підставі ухвали слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.04.2022 проведено обшук у помешканні та іншому володінні, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у ході якого було виявлено та вилучено у спецпакет ДБР: В1015193: свидетельство о регистрации, 77 11 № 412303, видане ОСОБА_7 ; паспорт громадянина Російської Федерації, номер: НОМЕР_1 ; у спецпакет ДБР: В1015029: пістолет чорного кольору з маркувальним написом: «EKOL Major cal. 9 mm P.A.K.»; у спецпакет ДБР: S2017446: грошові кошти, схожі на банкноти РФ рубль російський, у сумі 29650 рублів, а саме: п`ять банкнот по 5000, три банкноти по 1000, дві банкноти по 500, дві банкноти по 200, дві банкноти по 100 та одна банкнота 50, автомобіль марки «Toyota Land Cruiser 200», чорного кольору, VIN: НОМЕР_2 , номерний знак: НОМЕР_3 . Під час проведення обшуку встановлено, що вилучене під час проведення обшуку майно та документи належать ОСОБА_7 , який є громадянином України, згідно з паспортом ВР НОМЕР_4 . Разом з тим, у вказаної особи наявний паспорт громадянина Російської Федерації номер: НОМЕР_1 . Слідчий у клопотанні також зазначає, що згідно з вилученими документами, а саме: свидетельством о регистрации ТС, автомобіль марки «Toyota Land Cruiser 200», чорного кольору, VIN: НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 , зареєстрований у Російській Федерації та є власністю громадянина Російської Федерації ОСОБА_7 , що органом досудового розслідування за наслідками проведення слідчих (розшукових) дій встановлено, що вказані речі та документи мають значення речового доказу в кримінальному провадженні, зберегли на собі його сліди, та є необхідними для проведення у подальшому низки судових експертиз з метою встановлення всіх обставин вчинення злочину, які мають суттєве значення для повного, всебічного здійснення досудового розслідування. Враховуючи вищевикладене, а також з метою забезпечення завдань кримінального провадження щодо швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду, слідчий просить накласти арешт на зазначене у клопотанні тимчасово вилучене майно.

В ухвалі вказується на те, що всупереч імперативним вимогам п. 1 ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні не зазначено підстави і мету, відповідно до положень ст. 170 КПК України та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна. Так, на переконання слідчого судді, слідчим у клопотанні не наведено обґрунтування щодо можливості використання майна, на яке слідчий просить накласти арешт, як доказу в кримінальному провадженні № 0000070, у рамках якого проводиться досудове розслідування кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 332, ч. 3 ст. 368 КК України, та повідомлено про підозру громадянину ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, а також наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 170 КПК України. Дослідивши та перевіривши зміст клопотання та матеріали, долучені до нього, слідчий суддя вважає, що клопотання не містить виклад обставин на підтвердження того, що майно, яке за твердженням слідчого належить арештувати, відповідає критеріям передбаченим ст. 98 КПК України, зокрема може бути знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, є об`єктом кримінально протиправних дій, або набуто кримінально протиправним шляхом. Зі змісту клопотання слідчого не вбачається, що воно складається з викладення змісту фактичних обставин можливого кримінального правопорушення (фабули), встановлених органом досудового розслідування, а посилання на ст. 170 КПК України наведено без належного обґрунтування співвідношення вказаних положень процесуального закону з фактичними обставинами цього кримінального провадження. Отже, вищевикладене у свою чергу ставить під сумнів доводи слідчого про достатність підстав для накладення арешту на зазначене в клопотанні майно. На переконання слідчого судді, орган досудового розслідування у розумінні вимог ст. 132 КПК України не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні. З урахуванням наведеного, слідчий суддя дійшов висновку про необґрунтованість клопотання, та відмовив у його задоволенні.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_5 вказує на те, що ухвала слідчого судді є необґрунтованою, незаконною, такою, що підлягає скасуванню. Стверджує, що місцевий суд всупереч вимогам закону не взяв до уваги те, що не накладення арешту на вищевказане майно перешкодить проведенню слідчих дій та позбавить можливості об`єктивного здійснення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні. Звертає увагу на те, що органом досудового розслідування за наслідками проведення слідчих дій встановлено, що вказані речі та документи мають значення речового доказу в кримінальному провадженні, зберегли на собі його сліди та є необхідними для проведення у подальшому низки судових експертиз з метою встановлення всіх обставин вчинення злочину, які мають суттєве значення для повного, всебічного здійснення досудового розслідування. Просить ухвалу слідчого судді скасувати, постановити нову, якою клопотання про накладення арешту на майно задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді про зміст ухвали, вимоги і доводи, викладені в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

Апеляційна скарга розглядається за відсутності сторін кримінального провадження, неявка яких, з огляду на положення ст. 405 КПК України, не перешкоджає її розгляду. Приймаючи рішення про розгляд апеляційної скарги за відсутності вищевказаних осіб береться до уваги, що про час та місце розгляду апеляційної скарги сторони кримінального провадження повідомлені належним чином і даних про поважність причин їх неявки та заяв про відкладення розгляду апеляційної скарги на інший день від них не надходило; в апеляційній скарзі ставиться питання про її розгляд у порядку письмового провадження.

При оцінці доводів апеляційної скарги та прийнятті судового рішення колегія суддів бере до уваги наступне.

Так, за змістом конституційних норм та положень кримінального процесуального законодавства тягар доведеності обґрунтованості тверджень клопотань про необхідність накладення арешту на майно, покладений на органи досудового розслідування, - ініціаторів клопотань та прокурора.

Відповідно до ст. 23 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу. Підтримання державного обвинувачення у суді здійснюється прокурором. Захист здійснюється підозрюваним або обвинуваченим, його захисником або законним представником. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, а відповідно до ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень.

Відповідно до ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов ) чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. У випадку передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

У випадку передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що майно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках передбачених Кримінальним кодексом України.

У випадку передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках передбачених Кримінальним кодексом України може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правого характеру у виді конфіскації майна.

У випадку передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної або юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову в кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно до ст. 173 КПК слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу, а відповідно до ч. 5 ст. 132 КПК України під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Колегія суддів вважає, що при розгляді клопотання про накладення арешту на тимчасово вилучене майно у кримінальному провадженні № 0000070 за ч. 2 ст. 332 та ч. 3 ст. 368 КК України (свидетельство о регистрации 77 11 № 412303, видане ОСОБА_7 ; паспорт громадянина Російської Федерації, номер: НОМЕР_1 ; пістолет чорного кольору з маркувальним написом: «EKOL Major cal. 9 mm P.A.K.»; грошові кошти, схожі на банкноти РФ рубль російський, у сумі 29650 рублів; автомобіль марки «Toyota Land Cruiser 200», чорного кольору, VIN: НОМЕР_2 , номерний знак: НОМЕР_3 ), слідчим суддею належним чином були враховані вимоги Конституції України, кримінального процесуального закону та принцип верховенства права, закладені в Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та Рішеннях Європейського Суду з прав людини, ретельно перевірені доводи клопотання й постановлено судове рішення, яке з огляду на вказані норми права визнається законним та обґрунтованим.

Дослідивши матеріали судового провадження, колегія суддів доходить висновку про те, що, відмовивши в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, слідчий суддя при розгляді клопотання та прийнятті судового рішення взяв до уваги положення ст. ст. 233, 167-169, 170-173 КПК України, дав належну оцінку як доводам клопотання, так і фактичним обставинам, на підставі яких слідчий вніс клопотання. Зокрема, проаналізувавши доводи клопотання слідчого, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя дав належну оцінку фактичним обставинам, викладеним у клопотанні та дійшов вірного висновку про те, що у клопотанні не зазначено підстави і мету відповідно до положень ст.170 КПК України та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.

При цьому, обґрунтованим є і висновок слідчого судді про те, що слідчим у клопотанні не наведено обґрунтування щодо можливості використання майна, на яке слідчий просить накласти арешт, як доказу в кримінальному провадженні № 0000070, у рамках якого проводиться досудове розслідування кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 332, ч. 3 ст. 368 КК України, та повідомлено про підозру ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, а також наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 170 КПК України.

Поряд із цим, дослідивши та перевіривши зміст клопотання та матеріали, долучені до нього, апеляційний дійшов висновку про обґрунтованість висновку слідчого судді і про те, що клопотання не містить виклад обставин на підтвердження того, що майно, яке за твердженням слідчого належить арештувати, відповідає критеріям передбаченим ст. 98 КПК України, зокрема може бути знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні, є об`єктом кримінально протиправних дій, або набуто кримінально протиправним шляхом.

Тому, апеляційний суд погоджується і з висновком про те, що зі змісту клопотання слідчого не вбачається, що воно складається з викладення змісту фактичних обставин можливого кримінального правопорушення (фабули), встановлених органом досудового розслідування, а посилання на ст. 170 КПК України наведено без належного обґрунтування співвідношення вказаних положень процесуального закону з фактичними обставинами цього кримінального провадження, що в свою чергу ставить під сумнів і доводи слідчого про достатність підстав для накладення арешту на зазначене в клопотанні майно.

За таких обставин, апеляційний суд також вважає, що органом досудового розслідування не наведено достатніх і належних доказів тих обставин, які є визначальними та необхідними для накладення арешту на майно, не доведено існування ризиків, визначених у абзаці 2 ч. 1 ст. 170 КПК України, або достатність підстав вважати, що такі ризики можуть мати місце, належним чином не обґрунтовано мету застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження.

При цьому, апеляційний суд також вважає, що в матеріалах провадження немає будь-яких відомостей на обґрунтування того, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні, завдяки чому може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий звернувся із клопотанням про накладення арешту на конкретне майно.

Також апеляційний суд бере до уваги і те, що будь-які докази, які б підтверджували можливість відчуження тимчасово вилученого майна, в органа досудового розслідування відсутні, що у свою чергу свідчить і про те, що клопотання базується на припущеннях за усіма, наведеними у ньому правовими позиціями.

Доводи апеляційної скарги про те, що клопотання про арешт майна подане з метою забезпечення збереження речових доказів, - апеляційний суд відхиляє як такі, що жодним чином не спростовують висновків слідчого судді про відмову в задоволенні клопотання про накладення арешту на майно.

Доводи апеляційної скарги про те, що вказані речі та документи мають значення речового доказу у цьому кримінальному провадженні, зберегли на собі сліди кримінального провадження, - апеляційний суд із урахуванням наведеного вище відхиляє як такі, що не знайшли свого підтвердження, оскільки не підтверджені жодними доказами, та спростовуються наведеним вище.

Із цих підстав, апеляційний суд не бере до уваги і доводи апеляційної скарги про те, що накладення арешту на майно є необхідним для проведення у подальшому низки судових експертиз з метою встановлення всіх обставин вчинення злочину, які мають суттєве значення для повного, всебічного здійснення досудового розслідування.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що як у клопотанні про арешт майна, так і в апеляційній скарзі не вказується на наявність ризиків приховування, пошкодження, псування, знищення чи відчуження майна.

Тому, наведені прокурором в апеляційній скарзі доводи апеляційний суд визнає такими, що не можуть слугувати підставами для накладення арешту на майно.

Крім того, апеляційний суд бере до уваги і те, що органом досудового розслідування не доведено фактів того, що існують підстави вважати, що вищевказаному майну загрожує знищення, чи воно підлягає спеціальній конфіскації, або конфіскації, як виду покарання, або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, або відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, і цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що клопотання про необхідність накладення арешту на майно із метою збереження речових доказів, є необґрунтованим, таким, що не узгоджується з положеннями кримінального процесуального закону та фактичними обставинами, на підставі яких слідчий вніс клопотання.

При цьому, колегія суддів вважає, що слідчим суддею обґрунтовано враховано й відсутність підстав вважати, що вищевказане майно буде пошкоджуватися, псуватися, знищуватися, перетворюватися або відчужуватись, а також вірно оцінено розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна для третіх осіб.

На інші дані, які б могли вплинути на законність та обґрунтованість судового рішення, та які б могли слугувати безумовною підставою для його скасування, в апеляційній скарзі не вказується, і такі в матеріалах судового провадження відсутні.

Тому, колегія суддів вважає, що накладення арешту на майно свидетельство о регистрации 77 11 № 412303, видане ОСОБА_7 ; паспорт громадянина Російської Федерації, номер: НОМЕР_1 ; пістолет чорного кольору з маркувальним написом: «EKOL Major cal. 9 mm P.A.K.»; грошові кошти, схожі на банкноти РФ рубль російський, у сумі 29650 рублів; автомобіль марки «Toyota Land Cruiser 200», чорного кольору, VIN: НОМЕР_2 , номерний знак: НОМЕР_3 , з викладених у клопотанні та апеляційній скарзі мотивів не ґрунтується на положеннях вказаних вище норм Кримінального процесуального кодексу України та фактичних обставинах кримінального провадження, у зв`язку із чим, як клопотання, так і апеляційна скарга задоволенню не підлягають.

Разом із тим, колегія суддів вважає, що відмова у задоволенні клопотання слідчого є ефективним засобом юридичного захисту від можливого свавілля правоохоронних органів щодо майна, про що констатується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Зосимов проти України».

З огляду на наведене вище, колегія суддів дійшла висновку про те, що підстав для задоволення апеляційної скарги не має, а тому, з огляду на положення ч. 3 ст. 407 КПК України, ухвала слідчого судді як законна та обґрунтована, залишається без зміни.

Приймаючи рішення колегія суддів бере до уваги положення ст. 26 КПК України, зокрема, те, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та в спосіб, передбачених цим Кодексом; ст. 404 цього Кодексу в частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; положення ст. ст. 220, 317 цього ж Кодексу про те, що саме за клопотанням учасників процесу сторони обвинувачення чи захисту (прокурора, потерпілого, обвинуваченого, підозрюваного чи їхніх захисника) апеляційний суд визначає необхідність дослідження тих чи інших доказів для з`ясування фактичних обставин справи; що стороною обвинувачення до апеляційної скарги не приєднані будь-які докази (документи), які б істотно могли вплинути на висновки слідчого судді чи спростувати їх; що слідчий та прокурор, не з`явившись на розгляд клопотання та апеляційної скарги, позбавили себе можливості довести обґрунтованість доводів як клопотання, так і апеляційної скарги, що у свою чергу свідчить про їхнє самоусунення від виконання покладених на них кримінальним процесуальним законом обов`язків, а саме, у даному випадку, на доведення фактів та обставин і надання доказів у їх підтвердження, на які вони посилаються як на підстави для накладення арешту на тимчасово вилучене майно.

Керуючись ст. ст. 170-173, 404, 405, 407, 418, 419, 422 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу, яку подав прокурор ОСОБА_5 , залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 жовтня 2022 року, якою відмовлено у задоволенні погодженого з прокурором клопотання слідчого п`ятого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, ОСОБА_6 , у кримінальному провадженні за №0000070, відомості про кримінальні правопорушення в якому 05.04.2022 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками передбачених ч. 2 ст. 332, ч. 3 ст. 368 КК України кримінальних правопорушень, про накладення арешту на майно, вилучене за результатами проведеного 21.04.2022 обшуку у житлі та іншому володінні, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , - залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, оскарженню касаційним порядком не підлягає.

Судді: