У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 листопада 2022 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ужгород кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000007 від 11.01.2021 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1,2 ст. 307 та ч. 2 ст. 309 КК України,

В С Т А Н О В И В:
До Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000007 відомості щодо якого внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань 11.01.2021 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1,2 ст. 307 та ч. 2 ст. 309 КК України.

У судовому засіданні прокурор підтримав подане ним клопотання про продовження дії запобіжного заходу стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1,2 ст. 307 та ч. 2 ст. 309 КК України, у вигляду тримання під вартою з визначенням розміру застави на строк до 2-х місяців. Прокурор просив врахувати, що на даний час наявні підстави для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_4 , оскільки ризики, якими керувався слідчий суддя при обранні вказаного заходу не відпали та не припинили існувати на даний час.
Захисник ОСОБА_5 у судовому засіданні заперечувала проти продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_4 , оскільки ризики на які вказує прокурор у клопотанні про продовження дії запобіжного заходу відсутні. Зазначила, що обвинувачений не має наміру переховуватися від суду.
Обвинувачений ОСОБА_4 підтримав думку свого захисника.
Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.
29 липня 2021 року відносно ОСОБА_4 слідчим суддею Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою з визначенням розміру застави в розмірі 50 прожиткових мінімумів доходів для працездатних осіб, що відповідно становить 113 500 грн. 00 коп. (Сто тринадцять тисяч п`ятсот гривень 00 копійок) строком до 24 вересня 2021 року. Ухвалою суду в подальшому такий було продовжено неодноразово.
Відносно обвинуваченого, слідчим суддею під час досудового розслідування був застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою, який продовжено ухвалою суду, то на підставі вищенаведених норм суд вважає за необхідне за клопотанням прокурора розглянути питання про доцільність продовження строку тримання під вартою обвинуваченого або ж змінити йому застосований раніше запобіжний захід.
У відповідності до вимог ст. 177 КПК України - метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Застосування таких заходів завжди пов`язано із необхідністю запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Підставами застосування запобіжного заходу є обґрунтованість підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення та наявність ризику (ризиків), перелік яких встановлено пунктами 1 - 5 ч. 1 ст. 177 КПК.
Згідно положень статті 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу чи особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою може оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.
Відповідно до рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 року по справі «Харченко проти України» (Заява N 40107/02) питання про те, чи є тривалість тримання під вартою обґрунтованою, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин, підстав, якими національні органи мотивували свої рішення, та належно задокументованих фактів. Таке, що продовжується, тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи (див., серед інших джерел, рішення у справі "Лабіта проти Італії" (980_009 ) (Labita v. Italy), [GC], N 26772/95, п. 153, ECHR 2000-IV).
Судом приймається до уваги наявність обґрунтованої підозри про вчинення обвинуваченими, інкримінованого злочину, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від чотирьох до восьми років, яке у відповідності до ст.12 КК України відноситься до тяжкого злочину.
Перевіряючи доводи прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, суд приходить до висновку про наявність підстав вважати, що з огляду на обставини кримінального провадження та тяжкість інкримінованого обвинуваченому правопорушення, на даний час існує ризики того, що обвинувачений ОСОБА_4 може переховуватися від суду, незаконно впливати на експертів у кримінальному провадженні. Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, для застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою в судовому засіданні не встановлено.
Суду не надано достатньо доказів обставин, які свідчать про наявність необґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінальних правопорушень та наявність підстав вважати, що ОСОБА_4 залишаючись на волі, не буде ухилятись від суду, не надано доказів погіршення його стану здоров`я та доказів на підтвердження міцності його соціальних зв`язків в місті постійного проживання, належних доказів про репутацію, майновий стан.
Суд вважає, що небезпека переховування обвинуваченого ОСОБА_4 здається явно переконливою, з урахуванням перебування обвинуваченого у розшуку тривалий час та інкримінуванні йому вчинення кримінального правопорушення в період дії іспитового строку за попереднім вироком суду.
Крім того, на переконання суду, наявні підстави для продовження строку тримання обвинуваченому ОСОБА_4 під вартою, що обумовлено необхідністю судового розслідування у кримінальному провадженні, необхідності проведення ряду процесуальних дій на даний час та відсутністю на даний час підстав для зміни запобіжного заходу з триманням під вартою на більш м`який запобіжний захід. Доводи сторони захисту їх не усувають і не спростовують.
При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою суд також враховує засаду верховенства права, закріпленої у ст. 8 КПК, та практику Європейського суду з прав людини (далі Суд), яка у відповідності до вимог ч. 2 зазначеної статті підлягає обовязковому застосуванню під час кримінального провадження.
Так, у п. 219 рішення у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року (заява № 42310/04) Суд зазначив, що питання про те, чи є тривалість тримання під вартою розумною, не можна вирішувати абстрактно. Наявність підстав для залишення обвинуваченого під вартою слід оцінювати в кожній справі з урахуванням її особливостей. Продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу. Подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні затриманою особою злочину є обов`язковою і неодмінною умовою (sine qua non) належності її продовжуваного тримання під вартою. Але зі спливом певного часу така підозра перестає сама по собі бути виправданням для позбавлення особи свободи і судові органи повинні вмотивовувати свої рішення про продовження тримання її під вартою іншими підставами (див. рішення у справі «Яблонський проти Польщі», N 33492/96, п. 80, від 21 грудня 2000 року). Крім того, такі підстави мають бути чітко зазначені національними судами і аргументи «за» і «проти» звільнення з-під варти не повинні бути «загальними й абстрактними» (див. рішення у справах «Іловецький проти Польщі», N 27504/95, п. 61, від 4 жовтня 2001 року, та «Смирнова проти Росії», NN 46133/99 і 48183/99, п. 63, ECHR 2003-IX).
Суд вважає, що твердження прокурора, щодо того що тяжкість можливого покарання може спонукати обвинувачених переховуватися від суду заслуговує на увагу. Таке твердження узгоджується з практикою ЄСПЛ, зокрема у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.
Наведені вище обставини дають достатні підстави вважати про наявність ризику втечі з метою ухилення від кримінальної відповідальності та переховування від суду.
Таким чином, є підстави вважати, що перебуваючи на волі, обвинувачений ОСОБА_4 з метою ухилення від кримінальної відповідальності зможе переховуватися від суду, знаючи та намагаючись уникнути відповідальності за вчинене діяння, усвідомлюючи наслідки в разі визнання його винними у вчинені вище вказаних кримінальних правопорушень.
Крім того, суд вважає обґрунтованим ризик продовження вчинення іншого кримінального правопорушення, з огляду на інкримінування обвинуваченому вчинення кримінального правопорушення в період іспитового строку.
Натомість суд вважає доведеним, що на наданому етапі розгляду справи існують ризики передбачені ч.1 ст. 177 КПК України, що в свою чергу є підставою для продовження обвинуваченому строку тримання під вартою.
Характер та фактичні обставини інкримінованих ОСОБА_4 кримінальних правопорушень свідчать про підвищену суспільну небезпеку.
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.
Щодо доводів захисника обвинуваченого про те, що ОСОБА_4 не має наміру переховуватися від суду, то суд зауважує, що ОСОБА_4 перебував під вартою з моменту його затримання та до цього часу, перебував тривалий час в розшуку. Таким чином, наведені доводи не можуть бути підставою вважати, що ризик переховування обвинуваченого на даний час відсутній.
Так, на разі у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 , проводиться судовий розгляд, дослідження доказів, зокрема необхідність дослідження відео аудіо записів.
Разом з тим, щодо наявності ризику впливів на свідків в даному кримінальному провадженні суд вважає що такі на даний час відпали, з урахуванням того, що були допитані всі свідки про які клопотали сторони провадження.
Суд вважає, що прокурором в судовому засіданні доведено існування наступних ризиків: переховування обвинуваченого на даний час; вчинити інше кримінальне правопорушення (п.5 ст.177 КПК України) та існує ризик його протиправної поведінки.
При цьому, ризик перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином прокурором в ході судового засідання обґрунтовано не було.
З врахуванням сукупності викладених обставин щодо тривалості перебування обвинувачених під вартою, даних про особу обвинувачених, в силу характеру інкримінованого обвинуваченим діяння та одночасної потреби у проведенні судом дій, спрямованих на встановлення всіх обставин кримінального правопорушення, суд вважає за доцільним продовження терміну тримання обвинуваченому ОСОБА_4 під вартою.
Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, для зміни стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу із тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід, судом не встановлено. Переконливих доказів на підтвердження обставин, які б вказували на зменшення або зникнення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які приймались до уваги при обранні ОСОБА_4 запобіжного заходу суду не надано.
Крім того, стороною захисту не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_4 , а також ризик його впливу на інших учасників процесу, або взагалі перестали існувати, або зменшилися настільки, що й такий запобіжний захід як інший не пов`язаний із позбавленням волі здатний їм запобігти, а тому підстав для зміни застосованого до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на інший не пов`язаний із позбавленням волі суд не вбачає. А застосування більш мяких запобіжних заходів особисте зобовязання, особиста порука, домашній арешт та застава, будуть недостатньо ефективними запобіжними заходами для запобігання ризикам порівняно із взяттям під варту.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що відсутні підстави для зміни запобіжного заходу на більш мякий.
Судом приймається до уваги наявність обґрунтованої підозри про вчинення обвинуваченою тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 10 років, наявність суспільного інтересу в встановленні істини по справі.
Окрім того, суд бере до уваги особу обвинуваченого ОСОБА_4 , його соціальні зв`язки, стан здоров`я, згідно посилань сторони захисту ОСОБА_4 хворіє на гепатит С, дітей на утриманні не має, раніше притягався до кримінальної відповідальності, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення в період іспитового строку.
Слід зазначити, що в матеріалах кримінального провадження будь-яких даних про неможливість перебування ОСОБА_4 під вартою відсутні, інших документів, що підтверджують неможливість перебування обвинуваченого в умовах СІЗО, суду не представлено. Результати аналізу надані стороною захисту такі обставини не підтверджують.
Безперечно, судом взято до уваги наявність у обвинувачених постійного місця проживання, однак, за наявності прямо передбачених ст. 177 КПК України ризиків для даного кримінального провадження, саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є найбільш прийнятним за вказаних умов, і навіть з урахуванням виключності такого заходу забезпечення кримінального провадження, він повністю відповідає як вимогам нині діючого КПК України, так і обставинам даного кримінального провадження.
Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України підстави для зміни запобіжного заходу на більш м`який, чи визначення іншого розміру застави при продовженні дії запобіжного заходу на теперішній час - відсутні.
Крім того, кримінально-процесуальним законом не передбачено право суду змінити розмір застави, який обраний як альтернатива до запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при відсутності обґрунтованих підстав для зміни раніше обраного запобіжного заходу, у вигляді тримання під вартою.

Продовження строку тримання обвинуваченому ОСОБА_4 під вартою не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки по справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу судом не вбачається.
З урахуванням наявних ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, суд дійшов висновку, що більш м`який запобіжний захід крім тримання під вартою, обвинуваченому ОСОБА_4 , буде недостатнім для забезпечення кримінального провадження.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 314, 315, 331, 372 КПК України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обраного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у кримінальному провадженні відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000007 від 11.01.2021 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1,2 ст. 307 та ч. 2 ст. 309 КК України, але не більше ніж на 60 діб, а саме по 18 січня 2023 року включно.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.
Суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1