Дата документу 15.03.2023 Справа№ 323/2361/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 323/2361/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/74/23 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянула 15 березня 2023 року у закритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора Оріхівського відділу Токмацької місцевої прокуратури ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_9 на вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 05 жовтня 2020 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Оленівка Оріхівського району Запорізької області, громадянин України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст.89 КК України не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.152 КК України.

Встановлені вироком суду першої інстанції обставини :

05 липня 2020 року близько 13-00 годин, ОСОБА_7 прийшов на територію домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_2 , за місцем мешкання ОСОБА_9 , де через незачинені вхідні двері зайшов до приміщення будинку. Після цього ОСОБА_7 зайшов в житлову кімнату вказаного будинку, де на дивані знаходилася ОСОБА_9 та маючи умисел на зґвалтування останньої, з метою власної статевої пристрасті, з мотивів сексуального характеру, підійшов до неї та застосовуючи фізичне насильство, яке виразилось у примусовому утримуванні за плечі та здавлювання горла, повалив на підлогу, в результаті чого заподіяв їй тілесні ушкодження у вигляді синців в ділянці підборіддя з переходом на передню поверхню шиї, в ділянці шиї, в ділянці правого плечового суглобу, в поперековій ділянці праворуч, саден в ділянці лівого плечового суглобу, в поперековій ділянці праворуч, саден в ділянці лівого плечового суглобу, на задній поверхні грудної клітини, які відносяться до тілесних ушкоджень легкого ступеню, після чого користуючись своєю перевагою у фізичній силі, утримуючи ОСОБА_9 однією рукою за горло, притиснув її до підлоги та таким чином подолавши її волю до опору, після чого другою рукою стягнув з неї одяг та вчинив дії сексуального характеру, пов`язані із вагінальним проникненням у тіло ОСОБА_9 з використанням власних геніталій без добровільної згоди потерпілої при цьому спричинивши їй тілесні ушкодження у вигляді саден в ділянці правої гомілки, в кінці лівого стегна, які згідно висновку експерта № 723 від 06.07.2020 року кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Вироком Оріхівського районного суду Запорізької області від 05 жовтня 2020 року:

ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.152 КК Українита йому призначено покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 (три) роки.

Відповідно до ст.76 КК України покладено на обвинуваченого обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати за проведення судової молекулярної експертизи в сумі 13602 грн.28 коп.

Вирішена доля речових доказів, відповідно до ст.100 КПК України.

Вимоги і узагальнені доводи апеляційних скарг

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи висновки суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження, доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого, вважає, що вирок підлягає скасуванню через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості.

Вказує, що суд першої інстанції не надав значення тому, що обвинувачений вчинив злочин, відносно особи, з якою винний перебував у близьких відносинах. Крім того, злочин завдав шкоди здоров`ю, честі і гідності потерпілої.

Суд першої інстанції не врахував того, що потерпіла наполягала на суворому покаранні, пов`язаному з реальним позбавленням волі.

Просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвали новий вирок, яким визнати винуватим ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.152 КК України і призначити покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.

В апеляційній скарзі потерпіла вважає вирок суду першої інстанції незаконним у зв`язку із невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а також у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

В обґрунтування доводів зазначає, що вона раніше близько двох років проживала з обвинуваченим в цивільному шлюбі. Відносини припинились через те, що обвинувачений зловживає спиртними напоями та влаштовував сварки у родині. Вважає, що щире каяття обвинуваченого носить лише формальний характер для уникнення справедливого покарання. Обвинувачений не вчинив жодних активних дій, які б підтверджували щирість каяття.

Судом першої інстанції не було взято до уваги обставину, що обвинувачений вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння у присутності дворічного сина.

Окрім того, дії обвинуваченого неправильно кваліфіковані судом першої інстанції, оскільки ОСОБА_7 вчинив злочин щодо особи, з якою перебував у близьких відносинах, тобто його дії потрібно кваліфікувати за ч.2 ст.152 КК України.

Просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити нових вирок, яким призначити ОСОБА_7 найбільш суворе покарання, яке передбачено законом за вчинений ним злочин без звільнення від відбування покарання або направити провадження на новий судовий розгляд.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення, просив задовольнити апеляційні вимоги, апеляційну скаргу потерпілої підтримав частково щодо посилення покарання.

Обвинувачений у судовому засіданні висловив заперечення вимогам та доводам апеляційних скарг прокурора та потерпілої і просив вирок суду залишити без змін.

В судове засідання апеляційної інстанції потерпіла не з`явилась, апеляційний суд неодноразово здійснював заходу, скеровані на повідомлення потерпілої ОСОБА_9 , яка проживає у АДРЕСА_2, де зараз ведуться активні бойові дії та через розпочату 24.02.2022 року військову агресію проти України доставка поштових відправлень на території ведення активних бойових дій не здійснюється. Про час і дату судового засідання відповідно до ч.1 ст.12-2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» потерпіла ОСОБА_9 була повідомлена заздалегідь, шляхом розміщення оголошення на сайті Запорізького апеляційного суду. З опублікування такого оголошення потерпіла вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила за можливе розглянути провадження за відсутністю потерпілої ОСОБА_9 , що не суперечить положенням ч.4 ст.405 КПК України.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні вироку.

Під час судового розгляду ОСОБА_7 повністю визнавав себе винним у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення, що також підтвердив у суді апеляційної інстанції, у зв`язку з чим, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, в судовому засіданні, зі згоди обвинуваченого та інших учасників судового процесу, місцевий суд, з`ясувавши добровільність позиції обвинуваченого та учасників судового провадження, правильність розуміння ними змісту вказаних обставин, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись тільки допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, що характеризують його особу.

Колегія суддів, відповідаючи на доводи потерпілої щодо неправильної кваліфікації дій обвинуваченого, оскільки він вчинив злочин щодо особи, з якою перебував у близьких відносинах, а тому його дії потрібно було кваліфікувати за ч.2 ст.152 КК України, то апеляційний суд вважає їх безпідставними через наступне.

Так, органом досудового розслідування ОСОБА_7 інкриміновано кримінальне правопорушення за фактом зґвалтування, тобто вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій, без добровільної згоди потерпілої особи. Також органом досудового розслідування була встановлена обставина, яка обтяжує покарання, а саме вчинення злочину відносно особи, з якою винний перебував у близьких відносинах. Ця обставина була врахована і судом першої інстанції у вироку.

Між тим, обвинуваченому ОСОБА_7 неінкримінувалась кваліфікуюча ознака, передбачена ч.2 ст.152 КК України у вигляді вчинення злочинуОСОБА_7 відносно особи, з якою винний перебував у близьких відносинах.

Суд першої інстанції провів судовий розгляд кримінального провадження за скороченою процедурою, оскільки впродовж судового засідання ОСОБА_7 повністю визнавав себе винним у скоєнні кримінального правопорушення за обставин, зазначених у вироку суду, що також підтвердив у суді апеляційної інстанції, у зв`язку з чим, відповідно до ч.3 ст. 349 КПК України, в судовому засіданні зі згоди обвинуваченого та інших учасників судового процесу, місцевий суд, з`ясувавши добровільність позиції обвинуваченого та інших учасників судового провадження, правильність розуміння ними змісту вказаних обставин, обмежився лише допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, які характеризують особу обвинуваченого.

Частиною 2 ст.394 КПК України передбачено, що судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 цього Кодексу.

Водночас відповідно до правового висновку щодо правозастосування, який міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2018 року (справа № 756/5578/15-к, провадження № 13-3зво18), національне законодавство, зокрема ч.2 ст.394 КПК України, встановлює обмеження щодо можливості апеляційного оскарження судового рішення лише на підставі заперечення обставин, які ніким не оспорювалися і дослідження яких суд визнав недоцільним. Право на оскарження рішення суду на підставі неправильної кваліфікації дій указаним Кодексом не обмежується. Тобто норми КПК України не містять обмежень щодо оскарження в апеляційному порядку кримінально-правової кваліфікації дій, зокрема й у тих кримінальних провадженнях, у яких під час судового розгляду суд першої інстанції застосував ч.3 ст.349 КПК України і визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювалися.

Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у постановах від 19 грудня 2018 року в справі № 730/811/17 (провадження № 51-6923км18), 16 жовтня 2019 року в справі № 447/1479/18 (провадження № 51-3850км19), 29 жовтня 2019 року в справі № 486/528/18 (провадження № 51-94км19), 31 жовтня 2019 року в справі № 484/555/17 (провадження № 51-8547км18), 27 листопада 2019 року в справі № 211/5318/18 (провадження № 51-3067км19).

За таких обставин вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 , ухвалений в порядку ч.3 ст.349 КПК України, може бути оскаржений в апеляційному порядку у зв`язку з неправильною кваліфікацією дій обвинуваченого ОСОБА_7 .

Разом з цим, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ч.1 ст.337 КПК України, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, та диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

За наведених обставин є неприйнятними доводи потерпілої ОСОБА_9 про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого за більш тяжке кримінальне правопорушення, оскільки такі обставини органом досудового розслідування не інкримінувались ОСОБА_7 , а суд згідно ст.337 КПК України не вправі вийти за межі висунутого обвинувачення з підстав погіршення правового становища особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.

Отже, суд першої інстанції, врахував межі висунутого обвинувачення та дотримуючись вимог ст.337 КПК України, з огляду на висунуте обвинувачення, визнав доведеним те, що ОСОБА_7 вчинив зґвалтування, тобто вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій, без добровільної згоди потерпілої особи, а тому його дії вірно кваліфікував за ч.1 ст.152 КК України.

Таким чином, доводи апелянта, про те, що дії ОСОБА_7 були невірно кваліфіковані судом, колегія суддів розцінює як такі, що не можуть бути взяті до уваги, оскільки не ґрунтуються на вимогах кримінального закону.

Обставина вчинення кримінального правопорушення відносно особи, з якою винний перебував у близьких відносинах була врахована місцевим судом в контексті положень ст.67 КК України у якості обтяжуючої покарання обставини.

Крім того, доводи потерпілої щодо неповноти судового розгляду через неналежне дослідження доказів та з`ясування всіх обставин справи фактично походять від доводів потерпілої щодо незгоди із обсягом висунутого обвинувачення. Колегія суддів, з урахуванням об`єму пред`явленого обвинувачення ОСОБА_7 та вимог ст.337, ч.2 ст.349 КПК України такі доводи апелянта знаходить необґрунтованими.

З аналогічних підстав є безпідставними доводи потерпілої щодо перебування обвинуваченого під час вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, з огляду на сутність висунутого Хорошевському обвинувачення та вимог ст.337 КПК України щодо меж судового розгляду.

Органом досудового розслідування така обставина не інкримінувалася і не висувалася у відповідності до положень ст. 67 КК України.

Апеляційна інстанція також відхиляє і доводи потерпілої про виключення із числа обставин, що пом`якшують покарання - щире каяття.

Так, місцевим судом в порядку ст.66 КК України обставиною, що пом`якшує покарання встановив визнання обвинуваченим провини та щире каяття.

З цього приводу колегія суддів зауважує, що розгляд даного кримінального провадження відбувався за скороченою процедурою в порядку ч.3 ст.349 КПК України за обставин визнання ОСОБА_7 провини в інкримінованому злочині, пояснення обставин скоєного, висловленого жалю та каяття у вчиненому, що також було продемонстровано і під час апеляційного розгляду. Ця пом`якшуюча покаранняобставина була зазначена і органом досудового розслідування в обвинувальному акті відносно ОСОБА_7 . До цього ж висновку прийшов і суд першої інстанції при розгляді кримінального провадження у скороченому порядку.

Отже, наведені обставини надавали суду підстав для визнання наявною обставину, що пом`якшує обвинуваченому покарання. Почуття каяття обвинувачений демонстрував і під час апеляційного розгляду.

Між тим, доводи апеляційних скарг прокурора та потерпілої про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, безпідставного звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням, заслуговують на увагу.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання суд в кожному випадку і щодо кожного засудженого, який визнається винним у вчиненні злочину, повинен дотримуватися вимог ст.65 КК України, а саме: враховувати характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, особу засудженого та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, оскільки саме через останні реалізується принцип законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначене судом покарання повинно бути достатнім, для виправлення засуджених і попередження здійснення ними нових злочинів.

Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан, тощо.

При вирішенні питання про застосування ст.75 КК України суд першої інстанції повинен був належним чином дослідити й оцінити всі обставини, які мають значення для справи, у тому числі обставини вчинення злочину, ступінь суспільної небезпеки, відношення обвинувачених до вчиненого ним кримінального правопорушення та належним чином обґрунтувати підстави для висновків про можливість виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових злочинів без реального відбування покарання.

Разом з тим, звільняючи ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання із застосуванням положень ст.ст.75, 76 КК України, суд першої інстанції недостатньо врахував ступінь тяжкості скоєного злочину, дані про особу обвинуваченого, а також позицію потерпілої, та в свою чергу належним чином не вмотивував свої доводи щодо звільнення від його відбування з випробуванням.

Суд першої інстанції в своєму вироку не навів обґрунтованих висновків, які саме підстави свідчать про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання, що вказує на невмотивованість оскаржуваного судового рішення та невідповідність його вимогам ст.ст.370, 374 КПК України.

Колегія суддів вважає, що не зважаючи на наявність обставини, що обтяжує покарання, а саме вчинення злочину відносно особи, з якою винний перебував у близьких відносинах, інші фактичні обставини справи, позицію потерпілої щодо призначення обвинуваченому суворого покарання, суд першої інстанції зробив висновок про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання із застосуванням ст.75 КК України, враховуючи лише дані про його особу та обставину, що пом`якшує покарання.

Районний суд врахував одні і ті ж самі обставини як при призначенні покарання, його виду та розміру, так і для вирішення питання про необхідність звільнення ОСОБА_7 від його відбування з випробуванням. Зазначене свідчить про неналежну вмотивованість рішення суду першої інстанції щодо можливості звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Натомість слід зауважити, що певні обставини стосовно особи обвинуваченого судом першої інстанції залишилися без уваги.

Що стосується щирого каяття та визнання ОСОБА_7 своєї вини, то це само по собі, при наявності інших негативних обставин, не є підставою для застосування ст.75 КК України і звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Враховуючи фактичні обставини кримінального провадження та, зокрема повідомлені потерпілою обставини вчинення обвинуваченим сексуальних дій у присутності малолітнього сина, що не оспорюється ОСОБА_7 , дані про особу обвинуваченого, підстави для застосування щодо ОСОБА_7 звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України відсутні.

Отже, колегія суддів вважає неправильним звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням і вважає необхідним призначити обвинуваченому покарання у його реальному вимірі.

З цього приводу заслуговують на увагу відомості щодо попереднього притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності і висновок органу пробації про неможливість виправлення ОСОБА_7 без обмеження або позбавлення волі на певний строк, бо може становити небезпеку для суспільства (у т.ч. для окремих осіб) (а.с. 22-25) та наявність обтяжуючої покарання обставини у вигляді вчинення злочину відносно особи, з якою винний перебуває у близьких відносинах.

Колегія суддів погоджується із запропонованим прокурором видом та розміром покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки, що є мінімальним за санкцією ч.1 ст.152 КК України, а наявність пом`якшуючої покарання обставини суд враховує на користь такого розміру покарання.

Колегія суддів вважає, що таке покарання буде відповідати вимогам кримінального закону, що містяться у нормах ст.ст.50, 65, 66 КК України, з додержанням принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, а також з урахуванням обставин, що пом`якшує та обтяжує покарання, даних про особу обвинуваченого, який на час вчинення злочину за цим кримінальним провадженням набув статусу раніше не судимої особи, позитивно характеризується за місцем проживання.

На думку колегії суддів, саме такий вид і розмір покарання є справедливим і при його реальному відбуванні сприятиме виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення ними нових кримінальних правопорушень.

При цьому належить врахувати, що згідно ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, тобто судове рішення повинно виконувати функцію особистої та загальної превенції.

Під час апеляційного розгляду обвинуваченим не надано будь-яких нових позитивних даних про його особу, які б могли свідчити про безпідставність та суб`єктивність апеляційних доводів прокурора та потерпілої щодо неправильного звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням. За наведеними обставинами, ці доводи апеляційних скарг, на думку колегії суддів, є обґрунтованими.

Відповідно до ч.1 ст.420 КПК України, неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання є самостійною підставою для скасування апеляційним судом вироку суду першої інстанції та ухвалення свого вироку.

З огляду на викладене, враховуючи сукупність усіх досліджених обставин і фактичних, і таких, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_7 , та визначених ст.ст. 66, 67 КК України обставин, колегія суддів дійшла висновку, що виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, що стане дієвим впливом для досягнення мети щодо його виправлення, а тому колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в мінімальній межі санкції ч.1 ст.152 КК України строком на 3 (три) роки.

За таких обставин вирок суду в частині призначення покарання та звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням згідно до ст.75 КК України підлягає скасуванню з ухвалення апеляційною інстанцією свого вироку.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 413, 414, 420, 421 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора Оріхівського відділу Токмацької місцевої прокуратури ОСОБА_8 задовольнити.

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Оріхівського районного суду Запорізької області від 05 жовтня 2020 року відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити в даній частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.152 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4