ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/118/23 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - тримання під вартою
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2023 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 березня 2023 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

в с т а н о в и л а:

Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області розглядається кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000269 від 02 травня 2019 року по обвинуваченню ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 березня 2023 року під час стадії судового розгляду застосовано відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на шістдесят днів, до 10 травня 2023 року, з визначенням розміру застави у розмірі 20 (двадцяти) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 53680 (п`ятдесят три тисячі шістсот вісімдесят) гривень, із покладенням на останнього обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України у разі її внесення.

Суд мотивував своє рішення тим, що тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 є виправданим заходом, оскільки були чіткі ознаки того, перебуваючи на волі обвинувачений може ухилятися від суду, а також перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а також врахувавши інші обставини провадження та особу обвинуваченого, дійшов висновку, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може забезпечити належну поведінку обвинуваченого та запобігти ризикам, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Крім цього, місцевий суд прийшов до переконання про наявність підстав для визначення розміру застави обвинуваченому ОСОБА_7 , як альтернативного запобіжного заходу, з урахуванням положень ч. 3 ст. 183 КПК України.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 подали апеляційні скарги, зі змісту в яких вбачається, що сторона захисту вважає ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 березня 2023 року незаконною та необґрунтованою.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 зазначає, що прокурором та судом не доведено та не аргументовано наявність ризиків передбачених ст.177 КПК України, як підстави для продовження строку тримання під вартою, зокрема, ризику впливу обвинуваченого на потерпілого чи свідків, оскільки ОСОБА_7 відшкодував матеріальну шкоду потерпілій стороні повністю та свою вину у вчиненому визнає.

Вказує, що здійснює догляд за своєю вагітною дружиною, в якої погіршився стан здоров`я, у зв`язку з чим, їм було потрібно змінити місце проживання для покращення побутових умов.

Звертає увагу суду, що про зміну місця проживання повідомляв правоохоронні органи, а саме слідчого в кримінальному провадженні та дільничого ОСОБА_9 , проте ніхто з них до уваги його не взяв.

Вважає, що розмір призначеної апелянту застави є непомірним, у зв`язку із сімейними обставинами та скрутним матеріальним становищем.

Просить скасувати оскаржувану ним ухвалу суду першої інстанції про обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та постановити нову ухвалу, якою задовольнити частково клопотання прокурора, застосувати до нього більш м`який запобіжний захід, а саме особисте зобов`язання.

В своїй апеляційної скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 вказує, що в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти ризикам у ст. 177 КПК України.

Вважає, що посилання прокурора у його клопотанні про обрання запобіжного заходу на те, що ОСОБА_7 , усвідомлюючи міру покарання за вчиненні ним злочини, може перешкоджати кримінальному провадженню та переховуватися від суду є непереконливими, оскільки відповідні докази, які підтверджують наявність у нього такого наміру, у матеріалах провадження відсутні.

Звертає увагу суду, що під час розгляду клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 не було повністю враховано: міцність соціальних зв`язків обвинуваченого, зокрема наявність у останнього дружини та малолітньої дитини;

майновий стан ОСОБА_7 ; раніше запобіжний захід до ОСОБА_7 не застосувався;причини неявки до суду ОСОБА_7 . Були поважними та викликані об`єктивними обставинами.

Вказує, що розмір застави, визначений ОСОБА_7 , є надмірним та необґрунтованим, оскільки судом не враховано, що у останнього на утриманні є малолітня дитина, дружина знаходиться у декретній відпустці.

Просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції про обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та постановити нову ухвалу, якою задовольнити частково клопотання прокурора, застосувати до нього більш м`який запобіжний захід, у вигляді особистого зобов`язання або домашнього арешту.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали подані ними апеляційні скарги та, з наведених у них мотивів, просять скасувати оскаржувану ухвалу місцевого суду і застосувати щодо обвинуваченого ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою; міркування прокурора, який вважає ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою і тому просить відмовити в задоволенні апеляційних скарг сторони захисту; дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів підстав для їх задоволення не вбачає, з огляду на наступне.

Згідно із ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

У відповідності до вимог ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Згідно з приписом п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Так, перевіркою доводів апеляційних скарг колегія суддів встановила, що судом першої інстанції були дотримані зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_7 , оскільки даний запобіжний захід є законно обраним.

Рішення про обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд належним чином мотивував, обґрунтувавши наявність підозри, ризиків, передбачених п. п. 1, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме ризиків переховування від суду, перешкоджати розгляду кримінального провадження в розумні строку та вчинення іншого кримінального правопорушення, а також врахував обставини, визначені ст. 178 КПК України, пов`язані з характеризуючими особу обвинуваченого даними.

Так, ризиком того, що ОСОБА_7 може переховуватись від суду, є те, що він офіційно не працевлаштований, неодноразово доставлявся приводом та оголошувався в розшук, що свідчить про те, що обвинувачений може безперешкодно покинути місце фактичного проживання та територію міста Тернополя.

Крім цього, колегія суддів враховує те, що, усвідомлюючи суворість зазначеного злочину та покарання, передбаченого за його вчинення, обвинувачений може переховуватись від слідства та суду з метою уникнення відповідальності.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 185 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`яти років, і який відноситься до нетяжкого умисного корисливого злочину.

Разом із тим, відповідно до практики Європейського суду з прав людини тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» (заява №33977/96 від 26 липня 2001 року) ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

У рішенні по справі «W. проти Швейцарії» (заява №14379/88 від 26.01.1993 р.) Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Ризиком того, що обвинувачений може перешкоджати розгляду кримінального провадження в розумні строку, є те, що останній переховувався від суду з метою уникнення покарання, оскільки будучи повідомленим, не з`являвся в судові засідання та не повідомляв про причини своєї неявки.

Надаючи оцінку ризику того, що обвинувачений може вчиняти інші кримінальні правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, суд бере до уваги те, що ОСОБА_7 раніше вчиняв умисні корисливі злочини, однак на шлях виправлення не став та вчинив новий майновий злочин. Зокрема, ОСОБА_7 притягувався до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 289, ст. 70 КК України. Вказане свідчить про наявність ризику того, що, перебуваючи на волі, обвинувачений може вчиняти інші кримінальні правопорушення та продовжувати свою злочинну діяльність, що в свою чергу свідчить про його суспільну небезпеку.

Колегія суддів вважає, що застосований запобіжний захід відносно обвинуваченого кореспондується з характером суспільного інтересу.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі Летельє проти Франції заява №12369/86 від 26 червня 1991 року зазначено, що особлива тяжкість деяких злочинів, яка викликає негативну реакцію суспільства і соціальні наслідки, виправдовує попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

За таких обставин доводи апеляційних скарг сторони захисту про недоведеність прокурором ризиків не заслуговують на увагу, оскільки сукупність даних про тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачуються ОСОБА_7 , враховуючи його особу, беззаперечно вказують на їх існування.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про неможливість обрання стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 іншого запобіжного заходу, передбаченого ст. 176 КПК України, оскільки такий запобіжний захід не забезпечить належної поведінки останнього під час розгляду кримінального провадження.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом на даному етапі не встановлено, у зв`язку з чим колегія суддів вважає недостатнім обрання обвинуваченому ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу для запобігання наявним ризикам, а ніж тримання під вартою.

Даних, які б вказували на неможливість обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не встановлено. Так, беззаперечних доказів того, що до обвинуваченого не може бути застосовано тримання під вартою, в матеріалах справи не міститься та стороною захисту не надано.

Отже, приймаючи рішення про обрання обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість обрання цього запобіжного заходу, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, дані про його особу, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та прийняв відповідне судове рішення, яке не суперечить вимогам закону та загальним засадам кримінального провадження.

При цьому, застосувавши до обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою, суддя при розгляді клопотання прокурора, врахувавши конкретні обставини кримінального провадження, майновий стан ОСОБА_7 також дійшов правильного висновку щодо можливості визначення йому розміру застави в сумі 53680 грн.

Підстав стверджувати про надмірний і необґрунтований розмір визначеної судом застави, як про це ставлять питання апелянти, колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити судді постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів апеляційної інстанції не виявлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла остаточного висновку про залишення апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_7 . Та його захисника адвоката ОСОБА_8 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 березня 2023 року про застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без змін.

Ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді