Номер провадження: 11-кп/813/1213/22
Номер справи місцевого суду: 509/4738/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні виділені матеріали справи за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 23.03.2022 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000485 від 13.06.2021 року, щодо:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився м. Первомайськ Миколаївської області, громадянина України, маючого середню освіту, не працюючого, не одруженого, без місця реєстрації, тимчасово проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, -

встановив:

З представлених апеляційному суду матеріалів убачається, що в Овідіопольському районному суді Одеської області перебуває на розгляді кримінальне провадження №0000485 від 13.06.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_5 , у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України.
Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 23.03.2022 року, задоволено клопотання прокурора та продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого, строком до 22.05.2022 року.

Мотивуючи своє рішення суд першої інстанції послався на продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які були підставою для обрання такого виключного запобіжного заходу як тримання під вартою. Продовжуючи дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою судом також враховано особу обвинуваченого, який офіційно не працевлаштований, не має постійного доходу, обвинувачується вчиненні тяжкого злочину. Крім того, при прийнятті рішення суд вказав, що ним не встановлено обставин, які б давали підстави змінити та застосувати стосовно обвинуваченого більш м`який запобіжний захід.
Не погоджуючись з ухвалою суду обвинувачений ОСОБА_5 , подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати як незаконну. Обвинувачений вважає, що ризики, які б могли слугувати підставою для продовження строку її тримання під вартою відсутні, оскільки не підтверджені жодними доказами, судовий розгляд проведено за відсутності потерпілого та свідків, не досліджено докази. Крім того, апелянт зазначає, що з огляду на введений воєнний стан на території України, ним було подано заяву до ДУ «Одеський слідчий ізолятор» про бажання вступу до добровольчого батальйону, або територіальної оборони ЗСУ.
Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України (далі КПК) розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.
Апеляційний розгляд проведено без участі обвинуваченого, який не звертався з клопотанням про проведення розгляду за його участю, а також без участі захисника та прокурора, які будучи повідомленими про розгляд справи, в судове засідання не з`явилися, клопотань про розгляд за їх участю не подавали. При цьому, прокурор ОСОБА_6 подав до апеляційного суду заяву про проведення розгляду за його відсутності та просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.
Крім того, в умовах воєнного стану, колегія суддів вважає, що відсутня нагальна потреба очікувати на волевиявлення в учасників судового розгляду бажання на прибуття до суду, оскільки це становить загрозу для вказаних осіб.
За наведених обставин, враховуючи положення ч.4 ст.422-1 КПК, апеляційний розгляд проведено за відсутності прокурора, захисника та обвинуваченої.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.
Частина перша ст. 404 КПК передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення має право своєю ухвалою обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює або обирає запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, з огляду на таке.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, який у відповідності до ст.12 КК України відносяться до категорії тяжких злочинів, та за яке передбачено покарання, від семи до десяти років позбавлення волі із конфіскацією майна.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 , суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК, які регламентують продовження строку дії запобіжного заходу, з огляду на доводи його апеляційної скарги.
Прийняте рішення суд мотивував тяжкістю покарання, яке може загрожувати ОСОБА_5 у разі визнання його винуватим, а також наявністю ризиків, які дають підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на свободі, може здійснити спроби переховування від суду; з огляду на те, що він не має місця реєстрації та тимчасово проживає в Одеській області, що фактично може свідчити про наявність в обвинуваченого умислу уникнути кримінальної відповідальності, тим паче в умовах воєнного стану, шляхом перетину кордону України, що в даному випадку перепон не буде.
Колегія суддів звертає увагу, що апеляційний суд на даній стадії не вправі вдаватися у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченому дій та давати оцінку обґрунтованості обвинувачення, оскільки остаточна оцінка доведеності обвинувачення у відповідності до вимог закону, буде дана лише за наслідками судового розгляду справи в суді першої інстанції, за результатами повного дослідження всіх доказів.

При цьому, посилання обвинуваченого щодо відсутності під час розгляду клопотання прокурора про продовження ОСОБА_5 запобіжного заходу, потерпілого та свідків, з огляду на що суд не міг постановити рішення щодо продовження запобіжного заходу, є помилковим. Оскільки, у даному випадку був здійснений розгляд клопотання прокурора, а не розгляд кримінального провадження по суті висунутого обвинувачення, який передбачає процедуру допиту потерпілого, свідків та дослідження доказів.

Водночас, апеляційний суд вважає, що тяжкість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_5 , а також існування ризиків переховування останнього від суду, виправдовують продовження застосування найсуворішого запобіжного заходу та дають апеляційному суду можливість дійти висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Крім того, колегія суддів погоджується з доводами клопотання прокурора, а також висновками суду, щодо можливості існування ризику вчинення іншого кримінального правопорушення, з огляду на те, що ОСОБА_5 , не зважаючи на свій зрілий вік, не має ні місця реєстрації, ні сім`ї, ні офіційного місця працевлаштування, та жодним чином не може надати суду підтвердження наявності у нього міцних соціальних зв`язків з державою, які б могли переконати суд у можливості застосування щодо нього більш м`якого запобіжного заходу.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, з огляду на те, що раніше існуючі та доведені ризики не знизились і не відпали, оскільки ОСОБА_5 не може не розуміти тяжкість інкримінованого йому злочину, та можливого суворого покарання, у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження.
Наведені обставини, на думку апеляційного суду, в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинуваченої ОСОБА_7 від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачена може ухилятись від слідства.
У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», Суд зазначив: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».
Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Обставини даного кримінального провадження, характер вчинення злочину, а саме злочину проти власності, який вчинений з нанесенням тілесних ушкоджень потерпілому та за попередньою змовою групою осіб; дані про особу обвинуваченого, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_5 може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності, тим паче в умовах воєнного стану, а також вчинити інше кримінальне правопорушення, в тому числі аналогічне.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризики, передбачений ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.
При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.
Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.
Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.
Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь-яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.
З урахуванням наведених обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 , виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованого останньому злочину, вчиненого в тому числі за попередньою змовою з іншою особою, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти ризикам можливого скоєння ним інших кримінальних правопорушень та переховування обвинуваченого від суду, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.
Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для застосування до обвинуваченої запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою та апеляційному суду не надано будь-яких документів, які б могли стати підставою для зміни запобіжного заходу на більш м`який, або неможливість перебування обвинуваченого під вартою.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а обвинувачений або його захисник не позбавлені можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання його під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.
Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, а також скасування або зміни ухвали суду першої інстанції.

Разом з тим, враховуючи доводи обвинуваченого про намір вступити до лав Збройних сил України або територіальної оборони, апеляційний суд вважає за необхідне роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_5 , що він не позбавлений права звернутися до прокурора-процесуального керівника в даному кримінальному провадженні із клопотанням про скасування/зміну запобіжного заходу для призову на військову службу під час мобілізації, в порядку ст.616 КПК України, відповідно до Закону України №2125-ІХ від 15.03.2022 року.

Керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 183, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 23.03.2022 року, якою ОСОБА_5 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000485 від 13.06.2021 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4