Справа № 461/2896/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1230/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2022 року колегія cуддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:
головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у м. Львові у відкритому судовому засіданні у кримінальному провадженні №0000800 про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

з участю прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_8

апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_9 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 23.11.2021 року щодо ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

вироком Галицького районного суду м. Львова від 23 листопада 2021 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Призначено ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_6 від призначеного покарання у виді позбавлення волі, якщо він протягом трьохрічного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ч.1 ст.76 КК України, а саме:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду, завдану внаслідок вчинення злочину в розмірі 58992 (п`ятдесят вісім тисяч дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 94 коп.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду, завдану внаслідок вчинення злочину в розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн.

В іншій частині цивільного позову відмовлено.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні на загальну суму 5591 (п`ять тисяч п`ятсот дев`яносто одна) грн. 80 коп. (висновок №15/2/274 від 11.03.2020 року на суму 1570 грн. 10 коп.; висновок №15/2/278 від 11.03.2020 року на суму 1570 грн. 10 коп.; висновок №1856 від 27.03.2020 року на суму 2451 грн. 60 коп.) стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави.

Вирішено питання речових доказів.

Згідно з вироком 15 лютого 2020 року, приблизно о 09 год. 30 хв., ОСОБА_6 , керуючи автомобілем марки «ВМW 520 І», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись ним по вул.Детька у м. Львові, здійснюючи виїзд на вул.Замарстинівську, порушив вимоги розділів 2, 12, 16, 18 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, зі змінами та доповненнями, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №46 від 23.01.2019 року, а саме, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху (розділ 2 п.п. 2.3 «д» ПДР), під час руху вказаним автомобілем, повертаючи ліворуч з вул.Детька та наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу по вул. Замарстинівській у м.Львові, не надав дорогу пішоходу, який переходив проїзну частину по вказаному нерегульованому пішохідному переході (розділ 16 п.16.2 ПДР), та з моменту виникнення небезпеки для руху - не зменшив швидкість та не зупинився (розділ 12 п.12.3, розділ 18 п.18.1 ПДР), що призвело до наїзду на пішохода ОСОБА_9 , внаслідок чого потерпіла отримала згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи травми та наслідки спричиненні ними, у вигляді: хибного суглобу правої ключиці з помірно вираженою контрактурою (обмеження рухів) у правому плечевому суглобі; неконсолідованих (рентгенологічно) переломів правих лонної, сідничної кісток; консолідованого (зрощеного) перелому крижової кістки; посттравматичої контрактури правого кульшового суглобу зі значним порушенням статики та ходи. У зв`язку із вказаним у ОСОБА_9 мається стійка втрата професійної працездатності 45%. Стійка втрата загальної працездатності у потерпілої становить 35%. Беручи до уваги вказане, по наслідкам отриманих травм, у ОСОБА_9 мається розлад здоров`я поєднаний зі стійкою втратою працездатності не менш ніж на одну третину (35%), що відноситься до тяжкого тілесного ушкодження.

На вирок суду захисник обвинуваченого ОСОБА_6 , адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити даний вирок та виключити з вироку додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортним засобом на 1 (один) рік.

В обґрунтування покликається на те, що постановлене судом у вироку додаткове покарання у вигляді позбавлення ОСОБА_6 , права керування транспортними засобами на 1 (один) рік виходячи з обставин вчинення дорожньо-транспортної пригоди є надто суворим.

Так, ОСОБА_6 попав в дорожньо-транспортну пригоду вперше, на місці ДТП надав потерпілій допомогу, допоміг відправити потерпілу в лікарню, та в подальшому надав потерпілій допомогу на лікування. Наконечний на даний час займається перевезенням вантажів та людей згідно цивільно-правової угоди і не має іншої можливості отримати заробіток. Згідно вироку ОСОБА_6 має відшкодувати потерпілій матеріальну та моральну шкоду, а у зв`язку з позбавленням його водійських прав, це суттєво вплине на строки відшкодування такої шкоди.

На вирок суду обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати в частині задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 .

В обґрунтування зазначає, що задовольняючи частково позовні вимоги потерпілої, суд першої інстанції не врахував та не надав належної оцінки посиланню відповідача на те, що цивільно-правова відповідальність володільця транспортного засобу BMW 520 І, д.н.з. НОМЕР_2 була застрахована у ТзДВ «Страхова компанія «Київ-Ре», що підтверджується полісом страхування цивільно-правової відповідальності, копія якого міститься в матеріалах справи. Тобто відповідальність цивільного відповідача в частині відшкодування шкоди, заподіяної потерпілому, регулюється відповідно до зазначеного Полісу страхування, укладеного з у ТзДВ «Страхова компанія «Київ-Ре».

Покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Таким чином, не надавши жодної оцінки факту страхування цивільної відповідальності обвинуваченого, суд першої інстанції у вироку формально зазначив, що цивільний позов потерпілої підлягає задоволенню, однак не залучив до участі у справі належного відповідача за цим цивільним позовом, а саме ТзДВ «Страхова компанія «Київ-Ре».

Також апеляційну скаргу подано потерпілою ОСОБА_9 , яка просить вирок суду змінити в частині задоволення цивільного позову, стягнути з ОСОБА_6 в її користь в рахунок заробітку втраченого внаслідок втрати працездатності за період з лютого 2020 року по жовтень 2021 року в сумі 110 699, 10 грн. та довічно по 6 000 грн. щомісячно, але не менше ніж мінімальна заробітна плата за відповідний період та моральну шкоду в розмірі 300 000 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги потерпіла ОСОБА_9 зазначає, що сума моральної шкоди в розмірі 50 000 (П`ятдесят тисяч гривень) із заявлених до стягнення 300 000 грн. (Триста тисяч гривень) не відповідає тяжкості перенесених нею моральних страждань та є явно заниженою.

В результаті аналізу медичної документації та її огляду травматологічною МСЕК 22.06.2020 р. було прийнято рішення про присвоєння їй першої групи інвалідності по причині травм, спричинених в ДТП, та вказано, що вона потребує постійного стороннього догляду та встановлено ОЖД III ступеня (обмеження життєвої діяльності) до самообслуговування, трудової діяльності з врахуванням супутньої патології визначено інвалідність I-В групи безтерміново. На даний момент функція ходи у неї відсутня. Для притуплення фізичного болю вона змушена приймати сильнодіючі обезболюючі препарати. Вважає, що дані тілесні ушкодження спричинили їй набагато більшу моральну шкоду, ніж 50 00 п`ятдесят тисяч гривень), яка стягнута за рішенням суду.

Потерпіла та представник потерпілої, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце апеляційного розгляду, не прибули в судове засідання 08.04.2022,заяв про відкладення від них не поступало.

Враховуючи вимоги ч.4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе продовжити апеляційний розгляд за відсутності потерпілої та представника потерпілої.

В суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_8 свої апеляційні скарги підтримали та заперечили щодо задоволення апеляційної скарги потерпілої.

Прокурор частково підтримав апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_9 , щодо задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 заперечив

Заслухавши доповідь судді-доповідача, виступ обвинуваченого та його захисника, які просили їх апеляційні скарги задоволити й відхилити апеляційну скаргу потерпілої, виступ прокурора, який просив апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_9 задоволити частково, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 відхилити, дослідивши матеріали кримінального провадження, зваживши доводи апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Вимогами ч.1 ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного у вироку суду кримінального правопорушення, відповідає фактичним обставинам справи і є обґрунтованим.

Наведеним у вироку доказам суд першої інстанції дав належну правову оцінку, вірно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.2 ст. 286 КК України.

Оскільки фактичні обставини кримінального провадження ніким не оспорюються, суд не проводить детальний їх аналіз і відповідно до ст. 404 КПК України перевіряє вирок суду першої інстанції лише в межах апеляційних скарг.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Згідно з роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року №7, суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Обираючи обвинуваченому покарання, суд виходить не тільки із встановленої ст. 50 КК України його мети кари, а й з надання можливості засудженому виправитись та запобігти вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 КК України, законодавцем віднесено до кримінальних правопорушень проти безпеки руху.

Санкція частини другої вищезазначеної статті, окрім основного покарання, надає суду можливість як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи.Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер.

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції, реалізувавши принципи законності, справедливості та обґрунтованості, врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення і його особу, призначив ОСОБА_6 основне покарання в межах санкції ч.2 ст. 286 КК України, яке, на переконання колегії суддів, відповідає вимогам ст. 65 КК України та підставно звільнив останнього від відбування такого з випробуванням з іспитовим строком один рік і покладенням відповідних обов`язків, згідно ст.ст. 75, 76 КК України, що, на думку колегії суддів, є необхідне й достатнє для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Що стосується призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на один рік, то колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п.п.20, 21 постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 23 грудня 2005 року, при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а і характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, а також обставини, які пом`якшують, обтяжують покарання, та особу винного. У кожному випадку при призначенні покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Питання про доцільність призначення додаткового покарання вирішується з урахуванням обставин конкретної справи, даних про особу винного та інших обставин, які суд при вирішенні такого питання визнає необхідними для постановлення законного, справедливого та достатнього покарання.

Колегія суддів вважає, що призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд першої інстанції не врахував у повній мірі принцип індивідуалізації покарання.

Як вбачається з матеріалів справи, обвинувачений ОСОБА_6 є особою молодого віку, раніше не судимий, згідно характеристики за місцем постійного проживання скарг та заяв на його поведінку не поступало, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, після ДТП намагався надати допомогу потерпілій, визнав свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, частково відшкодував потерпілій грошові кошти на лікування.

Разом з тим, згідно пояснень обвинуваченого ОСОБА_6 , наданих у судовому засіданні апеляційного суду, останній отримує доходи, працюючи таксистом на підставі цивільно-правової угоди.

Враховуючи вище наведене, суд бере до уваги доводи апеляційної скарги захисника, про те, що позбавлення обвинуваченого ОСОБА_6 водійських прав строком на один рік, вплине на строки відшкодування потерпілій заподіяної моральної та матеріальної шкоди у розмірі визначеному рішенням суду.

Таким чином, оцінивши в сукупності обставини справи, посткримінальну поведінку обвинуваченого, часткове відшкодування шкоди потерпілій, думку потерпілої, зазначену в письмових показаннях, яка покладається на розсуд суду при обранні покарання, а також відсутність обтяжуючих покарання обставин, з огляду на індивідуалізацію покарання, колегія суддів приходить до висновку про доцільність, в даному конкретному випадку, призначення обвинуваченому ОСОБА_6 лише основного покарання без застосування додаткового, у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 про стягнення заподіяної шкоди з неналежного відповідача апеляційний суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч.1 ,5ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України, страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом укладають із страховиками договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу.

Таким чином завдання потерпілому внаслідок ДТП шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується з відповідним обов`язком боржника (особи, яка завдала шкоди).

Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника в договірному зобов`язанні ним є страховик.

Однак деліктне та договірне зобов`язання не виключають одне одного, тому потерпілий (кредитор) на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги про відшкодування шкоди виключно до особи, яка завдала таку шкоду, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Виходячи з вище вказаного, потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, у рамках деліктного зобов`язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, у розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

З матеріалів справи вбачається, що на момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_6 була застрахована у ТзДВ «Страхова компанія Київ РЕ», що підтверджується полісом №АО/1018993 (а.с.56). Проте 11.07.2019 згідно розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, зазначеному товариству була анульована ліцензія у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, тому невиконані зобов`язання ТзДВ «Страхова компанія Київ РЕ» перейшли до Моторно-транспортного бюро України.

Відтак, апеляційним судом встановлено, що представник потерпілої, дотримуючись норм чинного законодавства, звернувся до суду першої інстанції в межах кримінального провадження з цивільним позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином, вказавши відповідачем ОСОБА_6 , тому доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 колегія суддів до уваги не бере та вважає такі необґрунтованими.

Апеляційний суд звертає увагу, що згідно відзиву на цивільний позов (т.1 а.с.53) ОСОБА_6 разом зі своїм батьком в рахунок відшкодування шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, передали ОСОБА_9 грошові кошти в сумі 11000 грн., фактично погодилися з вимогами позивача до нього як відповідача, що згодом підтверджено у відповіді на відзив представником потерпілої ОСОБА_10 (т.1 а.ст.82).

Щодо доводів апеляційної скарги потерпілої про стягнення на її користь в рахунок заробітку втраченого внаслідок втрати працездатності за період з лютого 2020 року по жовтень 2021 року в сумі 110 699, 10 грн. та довічно по 6 000 грн. щомісячно, але не менше ніж мінімальна заробітна плата за відповідний період, то з матеріалів справи вбачається, що потерпіла ОСОБА_9 на час ДТП була особою пенсійного віку, що підтверджується копією посвідчення № НОМЕР_3 (а.с.38 т.1).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вказані вимоги не підтверджені належними та допустимими доказами, а відтак задоволенню не підлягають.

Також апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що позовні вимоги ОСОБА_9 в частині стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, тому з ОСОБА_6 необхідно стягнути моральну шкоду у розмірі 50000 грн., завдану внаслідок вчинення злочину, оскільки дана сума на думку суду є достатньою та співрозмірною із понесеними потерпілою моральними стражданнями.

Зважаючи на вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_9 слід залишити без задоволення.

Відповідно до приписів п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 408 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

На підставі наведеного, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_8 підлягає задоволенню, а вирок Галицького районного суду м. Львова від 23 листопада 2021 року зміні в частині призначеного покарання з виключенням ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 задоволити.

Вирок Галицького районного суду м. Львова від 23 листопада 2021 року щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання змінити.

Виключити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4