УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2022 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08.09.2022 року, якою стосовно
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мурманськ, Російської Федерації, місце проживання якого зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 ,

-обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 4 ст. 152, ч.2 ст.156, ч.4 ст. 301 КК України,

продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 06.11.2022 року включно

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить ухвалу суду скасувати. Постановити нову ухвалу, якою обрати відносно нього інший, більш м`який, запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Короткий зміст ухвали.

Ухвалою суду задоволено клопотання прокурора, продовжено обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 06.11.2022 року включно.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі апелянт вважає, що оскаржувана ухвала суду є необґрунтованою та незаконною.

Вважає, що на даний час змінились обставини і наполягає на відсутності вказаних в клопотанні прокурора ризиків.
Зазначає, що судом не врахована можливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, який також може забезпечити виконання покладених на нього обов`язків, передбачених кримінально-процесуальним законодавством та запобігти зазначеним в клопотанні прокурорам ризикам.
На думку апелянта, судом безпідставно не розглядалось питання можливості призначення йому застави.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

В провадженні Ленінського районного суду м. Миколаєва перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 4 ст. 152, ч.2 ст.156, ч.4 ст. 301 КК України.

08.09.2022 року прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Обґрунтовуючи клопотання, прокурор посилається на існування ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, які не припинили свого існування та не зменшились.

Ухвалою суду клопотання прокурора задоволено. Продовжено обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд дійшов висновку, що на даний час наявні ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, а саме ризик переховування від суду та ризик незаконного впливу на потерпілу та її матір, вони не зменшились та продовжують існувати, та запобігти вказаним ризикам інакше, ніж шляхом тримання обвинуваченого під вартою, наразі не видається за можливе.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд дійшов наступного.
Відповідно до матеріалів в провадженні Ленінського районного суду м. Миколаєва перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 4 ст. 152, ч.2 ст.156, ч.4 ст. 301 КК України.

08.09.2022 року прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Приймаючи рішення про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд, пославшись на відомості, що характеризують його особу, обставини вчинення кримінальних правопорушень та тяжкість покарання, яке йому загрожує у разі визнання його винним, прийшов до висновку, що два із заявлених ризиків прокурором існують, а тому запобігти вказаним ризикам інакше, ніж шляхом тримання обвинуваченого під вартою, наразі не видається за можливе.
З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочину, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 15 років, а отже з огляду на тяжкість покарання, що загрожує йому в разі визнання його винуватим у інкримінованому злочині, обвинувачений може ухилитися від суду та не виконувати його процесуальні рішення, тобто існує наявність ризику переховування.

Також є необхідним зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість покарання не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 25.07.2001 Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризику повторного вчинення злочинів».
Окрім того, суд вбачає реальним ризик, що обвинувачений може незаконно впливати на потерпілу та її матір, з якими обвинувачений проживав разом і в разі пом`якшення запобіжного заходу може спонукати їх до зміни показань.

Вищенаведене вказує на існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, а саме наявність ризику переховування обвинуваченим від суду та можливість незаконного впливу на потерпілу та її матір.

Беручи до уваги доведеність ризиків, передбачених ч.1 статті 177 КПК України, а також серйозність висунутого ОСОБА_5 обвинувачення та тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованих злочинів, апеляційний суд не знаходить підстав для зміни запобіжного заходу останньому на інший більш м`який запобіжний захід, про що просить апелянт.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання про продовження запобіжного заходу до обвинуваченого ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою, які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.
Застосування до обвинуваченого більш м`якого, запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, не є доцільним, оскільки наявність місця проживання, та соціальних зв`язків не є тими визначальними обставинами, які б давали можливість обрати останньому запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою і суттєво не впливає на існуючі ризики.

Твердження апелянта щодо безпідставності врахування судом наявності ризику впливу обвинуваченого на потерпілу та свідків, в зв`язку з тим, що потерпіла не перебуває на даний час в м. Миколаєві є неприйнятними, оскільки такий вплив може здійснюватися і за допомогою засобів зв`язку.

Не є також слушними доводи апелянта щодо того, що суд безпідставно не задовільнив клопотання сторони захисту відносно обрання обвинуваченому ОСОБА_5 застави, оскільки дані питання віднесені законодавцем до кола питань на розсуд суду і з врахуванням насильницького характеру вчинених обвинуваченим злочинів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для визначення обвинуваченому застави.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, а відтак, і для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 418, 419, 422-1, 424, 532 КПК України,
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08.09.2022 року, стосовно ОСОБА_5 , - залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: