Справа № 462/7784/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1201/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2022 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження № 0001591 за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_6 на вирок Залізничного районного суду м.Львова від 08.11.2021 року відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, українця, громадянина України, з вищою освітою, неодруженого, який має на утриманні дитину ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , непрацюючого, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

представника адвоката ОСОБА_9 ,

захисника - адвоката ОСОБА_10 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

встановила:
Потерпілий ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу на вирок Залізничного районного суду м.Львова від 08.11.2021 року яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 України і призначено покарання у виді позбавлення волі строком 4 роки з позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

На підставі ст.75 КК України, звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням протягом іспитового строку тривалістю 2 роки. На підставі ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Речові докази по справі: автомобіль марки «Ford Mondeo» реєстраційний номер НОМЕР_1 - повернуто ОСОБА_7 .

Стянуто з ОСОБА_7 документально підтверджені витрати на залучення експертів в розмірі 4903 гривень 50 копійок на користь держави.

Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стянуто з ОСОБА_7 у користь ОСОБА_6 110 000 (сто десять тисяч) гривень моральної шкоди.

В апеляційній скарзі потерпілий просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки. Повністю задовольнити позов про відшкодування моральної шкоди.

Апелянт не оспорюючи кваліфікацію дій ОСОБА_7 вважає, що при призначенні йому міри покарання, а в подальшому і звільненні від відбування основного покарання за ст. 75 КК України, суд не в повній мірі дослідив дані про особу обвинуваченого, його сімейний стан та наявність пом`якшуючих обставин. Так, суд першої інстанції зазначив про наявність у ОСОБА_7 на утриманні дитини 2013 року народження та батька інваліда 3 групи, однак не звернув уваги на те, що ОСОБА_7 проживає окремо від дитини та батька. ОСОБА_7 офіційно не працевлаштований відповідно немає доходів, тобто немає у справі підтвердження, що обвинувачений утримує батька та дитину.

Апелянт покликається, що суд хибно дійшов до висновку про щире каяття обвинуваченого ОСОБА_7 і його відношення до вчиненого злочину, оскільки його поведінка на досудовому слідстві і в суді не дають підстав вважати, що обвинувачений розкаявся у скоєному, тим більше перед потерпілим висловив розкаяння лише перед дебатами. Тільки у квітні 2021 року ОСОБА_7 частково відшкодував моральну шкоду і зовсім не відшкодував матеріальну шкоду. Це було здійснено перед тим, як в суді мали вирішувати об`єм доказів, які слід досліджувати в суді.

Апелянт зазначає, що суд не в повній мірі врахував, що ОСОБА_7 після вчинення ДТП зник з місця події, залишивши потерпілого в небезпечному для життя стані. Крім того ОСОБА_7 розшукувала поліція, що свідчить про відсутність пом`якшуючої обставини - щирого каяття. Мета переховування ОСОБА_7 було бажання приховати фактичні обставини, а саме перебування в стані алкогольного сп`яніння, який би суттєво вплинув на міру, вид і тяжкість покарання.

Апелянт вважає необгрунтованим часткове задоволення цивільного позову потерпілого. Покликання суду на те, що ОСОБА_7 відшкодував потерпілому 90 000 грн. шкоди завданої життю та здоров`ю, але це не є підставою не задовольняти позов в частині відшкодування моральної шкоди в повному обсязі.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 приблизно о 23.00 год. 1 вересня 2020 року, керуючи автомобілем марки «Ford Mondeo» реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухаючись ним по вулиці Городоцькій у лівій смузі руху по напрямку руху транспорту до центральної частини м.Львова, при проїзді її ділянки в районі будинку №224, порушив вимоги Розділу 1 п.п.1.5, 1.10 ( в частині значення термінів «дорожня обстановка», «пішохідний перехід»; Розділу 2 п.п.2.3 б), д), 2.10 а), б), в), г), д), е), є); Розділу 8 п.п.8.7.3 е; Розділу 12 п.п. 12.3 та 12.4; Розділу 18 п.18.2 Правил дорожнього руху України; інформаційно-вказівних дорожніх знаків 5.35.1, 5.35.2 «пішохідний перехід» Додатку 1 та горизонтальної дорожньої розмітки 1.14.2 Додатку 2 Правил дорожнього руху України, що виразилося в тому, що він проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, при наближенні до регульованого пішохідного переходу, позначеного інформаційно-вказівними дорожніми знаками 5.35.1, 5.35.2 «пішохідний перехід» Додатку 1 ПДР та горизонтальною дорожньою розміткою 1.14.1 Додатку 2 ПДР, яка позначає регульований пішохідний перехід, де на світлофорному об`єкті в цей час горів червоний сигнал світлофора, котрі завчасно міг виявити, не дав дорогу пішоходу ОСОБА_6 , який рухався по ньому справа на ліво по напрямку руху автомобіля, на зелений сигнал пішохідного світлофора, що призвело до наїзду на пішохода керованим ним автомобілем «Ford Mondeo» реєстраційний номер НОМЕР_1 в межах регульованого пішохідного переходу на лівій по напрямку руху до центральної частини м.Львова смузі вулиці Городоцької, внаслідок чого потерпілий ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, дрібних гемографічних фокусів обох лобно-тім`яних відділів, перелом лівого виростка потилочної кістки, що в сукупності відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Заслухавши доповідача, думку потерпілого ОСОБА_6 , підтриману його захисником адвокатом ОСОБА_9 про задоволення апеляційної скарги, думку прокурора, який не заперечував проти задоволення апеляційної скарги частково, міркування обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника- адвоката ОСОБА_10 про відмову у задоволенні апеляційної скарги та залишенні без змін вироку суду першої інстанції, переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до змісту статей 50, 65 КК України покарання має на меті виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 91 КПК України передбачено, що у кримінальному провадженні підлягає доказуванню, зокрема, винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою, в мотивувальній частині вироку зазначаються, у тому числі, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

У п.п. 20, 21 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Наведених вище вимог суд першої інстанцій в повній мірі не дотримався.

Так, за наслідками судового розгляду, проведеного в порядку ч.3 ст.349 КПК України, суд ухвалив щодо ОСОБА_7 обвинувальний вирок, яким визнав його винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Зі змісту сформульованої у ст.286 КК України диспозиції слідує, що вона є бланкетною, а тому при кваліфікації слід керуватися законодавчими чи іншими нормативними актами щодо безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту. У зв`язку з цим суд першої інстанції зобов`язаний ретельно з`ясовувати та зазначати у вироку, у чому саме полягали названі у цій статті порушення; які норми правил безпеки дорожнього руху не додержано; чи є причинний зв`язок між цим порушенням та передбаченим законом суспільно небезпечними наслідками.

При цьому слід враховувати, що за змістом ст. 286 КК України, цей злочин належить до злочинів із так званим матеріальним складом. А тому ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння, є не будь-яке з порушень правил безпеки дорожнього руху, а лише ті з них, які створюють реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків, передбачених у частинах 1, 2 або 3 цієї статті, і перебувають з ними у причинному зв`язку.

Тому встановлення причинного зв`язку між діянням, що полягає у порушенні конкретних правил безпеки дорожнього руху і наслідками, що настали, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони злочину, передбаченого ст. 286 КК України, зокрема і ч. 2 вказаної статті.

Отже, надаючи правову оцінку діянню обвинуваченого з огляду на встановлені фактичні обставини, суд не з`ясував та не зазначив у вироку обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та які, незважаючи на розгляд кримінального провадження у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, мають бути встановлені в рішенні суду, адже зазначені положення лише визначають обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження обставин, які суд зобов`язаний з`ясувати.

У суді апеляційної інстанції встановлено, що висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 в інкримінованому йому злочині, передбаченому ч. 2 ст. 286 КК України, вчиненого за обставин, описаних у вироку, однак судом першої інстанції при призначення покарання не в повній мірі враховані дані про особу обвинуваченого та фактичні обставини справи.

Колегія суддів погоджується з покликанням потерпілого ОСОБА_6 про те, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував, що ОСОБА_7 після вчинення ДТП зник з місця події, залишивши потерпілого в небезпечному для життя стані. Крім того ОСОБА_7 розшукувала поліція, що свідчить про відсутність пом`якшуючої обставини - щирого каяття.

У суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 підтвердив факт зникнення з місця дорожньо-транспортної події, яка відбулася 01.09.2020 року. Також суду було надано підтвердження

Крім того в суді апеляційної інстанції було встановлено, що під час судового розгляду представником потерпілого - адвокатом ОСОБА_12 було подано заву про уточнення позовних вимог та змінено суму вимог. Дане питання було предметом розгляду в суді, однак процесуального рішення по цьому питанню прийнято не було (а.с.143-144), тобто не е прийнято рішення по питанню відшкодування шкоди завданої життю та здоров`ю потерпілого з врахуванням уточнених позовних вимог.

Таким чином, суд першої інстанцій належним чином не перевірив обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження, необхідних для правової оцінки дій засудженого та які, відповідно до ст. 91 КПК України, входять до предмету доказування, що перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості дійти однозначного висновку щодо правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність в контексті викладених у апеляційній скарзі доводів потерпілого.

Під час нового розгляду суду слід усунути порушення, вказані в цій ухвалі, об`єктивно з`ясувати обставини, які мають істотне значення для правової оцінки дій ОСОБА_7 та постановити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.

З врахуванням зазначеного вище колегії суддів дійшла переконання, що оскільки допущені судом першої інстанції порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними, такими, що перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, то вирок районного суду відповідно до ст.ст. 412 та 415 КПК України слід скасувати, та призначити новий судовий розгляд даного кримінального провадження в суді першої інстанції, частково задовольнивши апеляційну скаргу потерпілого

Керуючись ст. ст. 404, 405, 409, 412, 415, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

постановила:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Залізничного районного суду м. Львова від 08 листопада 2021 року, яким засуджено ОСОБА_7 , за ч. 2 ст. 286 КК України скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: