Справа №576/1466/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/108/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення недоторканності житла
УХВАЛА
Іменем України

08 серпня 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 576/1466/20 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_7 на вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 24 вересня 2020 року, за яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Шевченкове Глухівського району Сумської області, зареєстрований по АДРЕСА_1 , фактично проживаючий по АДРЕСА_2 , не судимий

визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 162 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

установила:

В поданих апеляційних скаргах:

- обвинувачений ОСОБА_12 просить вирок суду змінити в бік пом`якшення, оскільки він повністю визнав свою провину, дав правдиві свідчення, щиросердно розкаявся у скоєному, активно сприяв розкриттю та розслідуванню злочинів, добровільно відшкодував матеріальну та моральну шкоду потерпілому, він є сиротою, має постійне місце проживання, вищу освіту і регулярні легальні заробітки, за місцем проживання характеризується позитивно, має статус учасника бойових дій;

- потерпілий ОСОБА_13 вважає призначене покарання ОСОБА_11 невідповідним ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок суворості, також просить змінити вирок суду в бік пом`якшення, так як ОСОБА_11 вибачився перед ним, визнав свою провину у вчиненні інкримінованих йому правопорушень, добровільно і в повному обсязі відшкодував заподіяну шкоду.

Вироком Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 24 вересня 2020 року ОСОБА_11 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 125 КК, і йому призначене покарання: за ч. 1 ст. 162 КК у виді 1 року обмеженні волі; за ч. 1 ст. 125 КК у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 850 грн. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, за сукупністю кримінальних правопорушень, призначене покарання у виді 1 року обмеженні волі. Стягнуто на користь ОСОБА_10 моральну шкоду в сумі 5000 грн.

Згідно вироку, ОСОБА_11 06 червня 2020 року близько 21-ї години, порушуючи конституційне право громадян на недоторканість житла, без згоди власника незаконно проник через хвіртку до подвір`я приватного домоволодіння АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_10 . Крім цього, ОСОБА_11 в зазначений час, знаходячись на подвір`ї приватного домоволодіння АДРЕСА_3 , на ґрунті неприязних відносин, умисно наніс ОСОБА_10 не менше трьох ударів кулаками рук в ділянку лівого плеча та лівої лопатки, спричинивши легкі тілесні ушкодження.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_11 та потерпілого ОСОБА_10 , які підтримали кожен свою апеляційну скаргу, просили пом`якшити покарання, доводи прокурора ОСОБА_9 про залишення судового рішення без змін, а апеляційні скарги без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 125, ч. 1 ст. 162 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційних скаргах не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційних скарг обвинуваченого та потерпілого про суворість призначеного покарання, то вони є обґрунтованими і заслуговують на увагу, оскільки покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Зокрема, суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів (ст. 50 і 65 КК).

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, кримінальне покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та інформації про особу винного.

Зазначені загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, проте потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, певних обставин, що впливають на визначення виду і розміру покарання. При призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Визначаючи обвинуваченому ОСОБА_11 вид і розмір покарання, суд першої інстанції урахував ступінь тяжкості вчинених останнім кримінальних правопорушень, які згідно ст. 12 КК є кримінальними проступками, фактичні обставини їх вчинення, інформацію про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання.

Обставиною, що пом`якшує покарання, суд першої інстанції установив визнання ОСОБА_11 своєї вини, водночас не прийняв до уваги як пом`якшуючі покарання обставини, що зазначені у обвинувальному акті: щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, оскільки обвинувачений, хоч і шкодував певною мірою про те, що накоїв, однак він не висловив щирого жалю щодо вчиненого, не попросив вибачення у потерпілого за свою поведінку та будь-якої допомоги в установленні невідомих органу досудового розслідування обставин справи не надав.

Обставиною, яка обтяжує покарання, судом першої інстанції визнав вчинення кримінальних правопорушень у стані алкогольного сп`яніння.

Крім того, було враховано, що обвинувачений працює, не одружений, не навчається, має місце реєстрації та постійного проживання, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, утриманців не має, характеризується позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягався. При цьому ОСОБА_11 вчинив два кримінальні проступки та посягнув не тільки на здоров`я людини і недоторканість житла, а й завдав певної психологічної шкоди дітям потерпілого, які у той час знаходились у дворі власного будинку й стали невільними свідками побиття батька, що підвищило суспільну небезпеку вчинених кримінальних правопорушень.

Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (ст. 414 КПК). Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння.

Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При визначенні виду і розміру кримінального покарання необхідно також враховувати, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності», коли призначене особі покарання є непропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12). При цьому колегія суддів ураховує, що «тяжкість вчиненого злочину не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання, а щодо ув`язнення та його строків акценти треба зміщувати в бік досягнення ресоціалізації», тобто незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства. Автономна концепція поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може бути спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

З огляду на викладене, судом першої інстанції не були враховані всі ці обставини, внаслідок чого не було вмотивоване рішення суду щодо виду і розміру призначеного ОСОБА_11 покарання, що потягло за собою визначення покарання, яке явно не відповідає тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень та його особі внаслідок суворості.

Вирішуючи питання про вид та розмір покарання, яке буде необхідне та достатнє для виправлення ОСОБА_11 та попередження нових кримінальних правопорушень, колегія суддів ураховує, що учинене є кримінальними проступками, потерпілий пробачив і примирився з обвинуваченим, будь-яких претензій матеріального або морального характеру до обвинуваченого не має, кримінальні правопорушення скоєні вперше, обвинувачений позитивно характеризується за місцем проживання, працює, щиро покаявся, визнав свою вину у повному обсязі і активно сприяв розкриттю кримінальних правопорушень.

Згідно ч. 2 ст. 409 КПК, підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в апеляційному суді є невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. При цьому відповідно ст. 285 КПК, особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність; особі, яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення та щодо якої передбачена можливість звільнення від кримінальної відповідальності у разі здійснення передбачених законом України про кримінальну відповідальність дій, роз`яснюється право на таке звільнення; обвинуваченому, який може бути звільнений від кримінальної відповідальності, повинно бути роз`яснено суть обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави; у разі якщо обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, судове провадження проводяться в повному обсязі в загальному порядку.

Звільнення від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення здійснюється судом. Якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання. Суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність (ч. 1, 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК).

Згідно ч. 1 ст. 49 КК, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: 1) два роки у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі (ч. 2 ст. 12 КК), а санкція ч. 1 ст. 125 КК передбачає покарання у виді: 1) штрафу до 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; 2) громадськими роботами на строк до 200 годин; 3) виправними роботами на строк до одного року.

Таким чином, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК, є кримінальним проступком, а строк притягнення до кримінальної відповідальності за це правопорушення згідно ст. 49 КК складає 2 роки, тому строк давності за ч. 1 ст. 125 КК притягнення до кримінальної відповідальності закінчився 06.06.2022, тобто ще до набрання вироком законної сили.

Відповідно п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК, кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності, а згідно ч. 1 ст. 417 КПК суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок та закриває кримінальне провадження.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне змінити вирок суду, звільнити обвинуваченого ОСОБА_11 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 125 КК у зв`язку із закінченням строку давності, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 49 КК, призначити ОСОБА_11 покарання у межах санкції ч. 1 ст. 162 КК, яке не пов`язане з його ізоляцією від суспільства і яке буде необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, змінивши судове рішення через невідповідність призначеного судом першої інстанції покарання ступеню тяжкості та особі обвинуваченого, задовольнивши частково у такий спосіб апеляційну скаргу обвинуваченого та потерпілого.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 24 вересня 2020 року відносно ОСОБА_14 змінити через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особи обвинуваченого і пом`якшити покарання.

Вважати ОСОБА_14 засудженим за ч. 1 ст. 162 КК України і призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 1700 грн.

Закрити провадження відносно ОСОБА_14 за ч. 1 ст. 125 КК України, звільнивши його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності на підставі п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України.

В іншій частині вирок Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 24 вересня 2020 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4