Справа № 204/2527/18
Провадження № 1-кп/204/55/22
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2022 року м. Дніпро
Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1 ,
секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000283 внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.02.2018 року за обвинуваченням:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Васильківки Васильківського району Дніпропетровської області, громадянина України, не працевлаштованого, одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 13 жовтня 2000 року Васильківським районним судом Дніпропетровської області за ч. 1 ст. 215-3, ст. 41-1КК УРСР 1960 року до 1 року позбавлення волі з відстрочкою виконання вироку та 1 рік та штрафу в сумі 170 грн.;
- 18 жовтня 2001 року Васильківським районним судом Дніпропетровської області за ч. 3 ст. 186, ст. 44, ст. 71 КК України року до 2 років 6 місяців позбавлення волі;
- 11 жовтня 2006 року Васильківським районним судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 186, ч. 3 ст. 186, ч. 1 ст. 70 КК України до 5 років позбавлення волі. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2006 року вирок змінено, засуджено ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 186, ч. 1 ст. 70 КК України до 5 років позбавлення волі;
- 11 липня 2013 року Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 1 ст. 296, ч. 1 ст. 119, ст. 70 КК України до 5 років позбавлення волі. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 березня 2014 року невідбутий строк у вигляді позбавлення волі замінено на обмеження волі на підставі ст. 81 КК України. 25 грудня 2014 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2014 року на підставі ст. 81 КК України звільнений умовно-достроково на 2 роки 4 місяці 7 днів.
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.186 КК України,
за участю: прокурора ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , близького родича померлого обвинуваченого ОСОБА_4 ,
В С Т А Н О В И В:

Стороною обвинувачення, ОСОБА_4 пред`явлене обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, яке виразилося у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненому повторно, поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.
Так, згідно складеного прокурором обвинувального акту, на якому наполягав прокурор у судовому засіданні, вбачається, що 19 лютого 2018 року, приблизно о 23-10 годині, ОСОБА_4 , знаходячись на площі Старомостова у м. Дніпро, побачив раніше йому не знайомого потерпілого ОСОБА_7 , який, перебуваючи за вказаною адресою, мав намір продати належний йому мобільний телефон марки «Lenovo А536», imei 1: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 .
Далі, перебуваючи поряд з потерпілим, ОСОБА_4 запропонував останньому придбати у нього належний йому мобільний телефон марки «Lenovo А536», imei 1: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 , на що потерпілий ОСОБА_7 , будучи впевненим у сумнівності намірів ОСОБА_4 , погодився та продемонстрував останньому для огляду належний йому мобільний телефон, не випускаючи його зі своїх долоней, який ОСОБА_4 визначив як предмет свого злочинного посягання.
В подальшому, ОСОБА_4 , під приводом взяття грошових коштів на купівлю вказаного мобільного телефону марки «Lenovo А536», imei 1: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 , запропонував потерпілому ОСОБА_7 пройти разом з ним до вул. Надії Олексієнко у м. Дніпро, на що потерпілий погодився та пройшов разом з ним до вказаної адреси.
Після цього, ОСОБА_4 , перебуваючи біля будинку №15А по вул. Надії Олексієнко у м. Дніпро, реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, направлений на відкрите повторне викрадення чужого майна, поєднане з насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, в той час, коли потерпілий ОСОБА_7 знаходився поблизу будинку № 15 А по вул. Надії Олексієнко у м. Дніпро, ОСОБА_4 , перебуваючи біля потерпілого ОСОБА_7 , наніс йому не менше 4 ударів в область обличчя, тобто застосував відносно потерпілого насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я, внаслідок чого потерпілому ОСОБА_7 було завдано тілесні ушкодження згідно висновку судово-медичної експертизи № 562е від 22.02.18 року у вигляді: синця на верхній та нижній повіці лівого ока у зовнішнього кута, внутрішньо-шкіряного крововиливу з садном на його тлі в лобній області ліворуч, садна в виличній області ліворуч, внутрішньо-шкіряного крововиливу на правій щоці. За своїм характером вказані тілесні ушкодження (як кожне окремо) відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки. На підставі п. 2.3.5 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 року № 6.
Далі, ОСОБА_4 , скориставшись тим, що воля потерпілого ОСОБА_7 до вчинення можливого опору подавлена, попередньо застосувавши насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, діючи умисно, з корисливих спонукань та з метою наживи, відкрито, повторно, з лівої зовнішньої кишені одягненої на потерпілому ОСОБА_7 куртки, дістав та в подальшому викрав чуже майно, що належить потерпілому, а саме: мобільний телефон марки «Lenovo А536», imei 1: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 , ринкова вартість якого згідно висновку судово-товарознавчої експертизи №728/18 від 27.02.2018 року, станом на 19.02.2018 року, з урахуванням його зносу, становить 1599,20 грн. (одна тисяча п`ятсот дев`яносто дев`ять гривень 20 коп.)., в середині якого знаходилися сім карти операторів мобільного зв`язку «Київстар» та «Водафон», які не представляють для потерпілого матеріальної цінності, а всього майна на загальну суму 1599,20 грн. (одна тисяча п`ятсот дев`яносто дев`ять гривень 20 коп.).
Після цього ОСОБА_4 з місця вчинення кримінального правопорушення з відкрито викраденим майном зник, та розпорядився викраденим на власний розсуд, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_7 матеріальну шкоду на загальну суму 1599,20 грн. (одна тисяча п`ятсот дев`яносто дев`ять гривень 20 коп.).
Допитаний в судовому засіданні 23.09.2019 року обвинувачений ОСОБА_4 винним себе не визнав у повному обсязі, обставини, вказані у обвинувальному акті заперечував, суду надав показання, що 19.02.2018 року він їхав з роботи з лівого берега на пл. Островського у м. Дніпро і зупинився, щоб подивитися в ломбарді мобільний телефон. Там він побачив потерпілого, який продавав свій мобільний телефон без документів та зарядки за 1500 грн. 00 коп. В ломбарді у потерпілого не взяли телефон, оскільки у нього не було документів та зарядки. Він йому запропонував купити у нього мобільний телефон за 1200 грн. 00 коп., на що той погодився. Запропонував йому 700 грн. 00 коп., які були у нього на той момент, інші гроші він хотів зайняти у доньки, яка знімала квартиру на АДРЕСА_2 . Зараз донька живе в м. Києві. Донька перебуває у цивільному шлюбі. Знімала квартиру зі своїм хлопцем. Квартира розташована на вул. Робочій на третьому поверсі багатоквартирного будинку. Він у доньки планував переночувати, оскільки вранці йому було потрібно їхати на роботу для здачі об`єкта. Потерпілий погодився з ним пройти до доньки. Дійшовши до вул. ОСОБА_8 , він умовив потерпілого продати телефон за 700 грн. 00 коп., оскільки у потерпілого не було документів на телефон та зарядного пристрою. Потерпілий погодився, оскільки далі він йти не хотів. Для своєї страховки він запропонував потерпілому написати розписку. Оскільки потерпілий замерз і не був в змозі написати розписку, він написав розписку, потерпілий добровільно прочитав та розписався в розписці, після чого він віддав йому гроші купюрами 500 грн. та 200 грн. Коли він брав розписку та телефон, вони упали у нього з рук, потерпілий почав сміятися та ображати його особистість, назвавши його «лохом» і тоді у них виник конфлікт. Він на емоціях вдарив потерпілого по обличчю 2 рази долонею. Конфлікт відбувся після того, як потерпілий добровільно передав йому телефон. Після того, як він ударив потерпілого, той впав, а він сказав потерпілому, щоб той слідкував за мовою. Потім він почув крик, але не зрозумів хто кричав, оскільки відразу ж пішов вниз по дорозі, оскільки йшов до доньки. Також він не пам`ятає, що кричали. Потім там його зупинили працівники поліції, які підвезли потерпілого, але він не пам`ятає, що казав потерпілий, і, не виходячи з машини, 2 чоловіка зателефонували по телефону ще комусь. Приїхала ще одна патрульна машина, яка привезла 2-х чоловіків. Один поліцейський стояв відсторонь, а інші знаходились на відстані 5 метрів від машини. Вони провели обшук, наділи кайданки і с правого переднього карману джинсів витягнули мобільний телефон, який належав йому. Другий мобільний телефон він віддав у райвідділку під розписку. Він просив слідчого набрати адвокату, на що слідчий сказав почекати і відразу ж відбулося впізнання з ОСОБА_9 , який є охоронцем та потерпілим. Потім він ще раз попросив слідчого набрати адвоката, прийшов захисник ОСОБА_10 і сказав, щоб він усе визнавав, а потім він поїхав, бо йому треба було кудись терміново їхати. Він написав від нього відмову та попросив нового захисника. Слідчий зателефонував вранці захиснику ОСОБА_11 . Розписку потерпілому писав він, а потерпілий її підписав. Потерпілий був випивши, у нього руки замерзли і за своїм станом він не міг писати розписку. Він займався укладкою кахлю, йому заробітну плату платили щоденно. У нього було 2 телефона - один, який він купив у потерпілого і точно такий був його особистим. Телефон потерпілого лежав в джинсах. З правого переднього карману штанів він витягнув телефон, який належить йому, такий як і у потерпілого. Потерпілого телефон він віддав у райвідділку. Телефон потерпілого лежав у задньому кармані, але який із них його, а який потерпілого він не пам`ятає. Також, він не пам`ятає у якому кармані лежав телефон потерпілого. Коли його затримали вилучили мобільний телефон з правого переднього карману джинсів, а другий телефон був при ньому, який він віддав слідчому у райвідділку і який зафіксували як добровільна видача. Заяву про добровільну видачу він написав самостійно. Вважав, що розписка була втрачена, оскільки при передачі потерпілим йому телефону разом була передана і розписка, яка впала. Потім він підняв розписку разом з телефоном і відразу ж виник конфлікт, після чого він побив потерпілого із-за того, що той його образив. Коли його затримували, розписка була при ньому у кармані куртки, чи кофти, він точно не пам`ятає. Коли його привезли до СІЗО і після планового обшуку він помітив розписку, яка лежала на полу з різними речами і була уся скомкана. Усі речі були вивернуті. У нього у сумці лежала кошторис, він відірвав шматок кошторису і написав потерпілому розписку. Він не повідомив працівників поліції про те, що він придбав цей телефон, оскільки його ніхто про це не питав, тому він і не показував розписку.
Зважаючи на те, що обвинувачений по суті пред`явленого обвинувачення винним себе не визнав та оспорював фактичні обставини справи, викладені у обвинувальному акті, суд при визначенні обсягу доказів, що підлягають дослідженню у судовому засіданні, заслухавши думку учасників судового розгляду, виходячи з положень ст. 349 КПК України, дійшов до висновку про необхідність дослідження усіх доказів по справі у повному обсязі.
Представник державного обвинувачення у ході судового розгляду на пред`явленому обвинуваченні наполягав, вважав, що дії обвинуваченого кваліфіковано вірно та вина обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину повністю підтверджується сукупністю досліджених у судовому засіданні доказів: показаннями свідків, письмовими доказами.
Виходячи з позиції сторони обвинувачення, вина ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, на думку прокурора, підтверджується наступними доказами, дослідженими у судовому засіданні:
Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_7 суду показав, що 19 лютого 2018 року, приблизно о 22.00-23.00 годині, перебуваючи на пл. Островського в м. Дніпро, він захотів закласти телефон в ломбард. Коли він перебував у вказаному місці, до нього підійшов ОСОБА_4 та запропонував йому дати грошей за телефон. Він не пам`ятає, за яку саме суму вони домовлялися. Вони разом з ОСОБА_4 пішли до вул. Чичеріна, зайшли в якийсь двір, де будувався будинок. Коли вони зайшли до двору, ОСОБА_4 сказав, щоб він писав розписку про те, що ОСОБА_4 надав гроші за мобільний телефон, однак він повідомив, що нічого писати не буде. На це ОСОБА_4 наніс йому три удари, від першого удару він впав, два інших удари прослідували, коли він вже лежав на землі. Через розписку в них і почалася бійка. Обвинувачений бив його, доки не вийшов охоронець. ОСОБА_4 припинив його бити та відійшов на відстань 5 метрів. Охоронець знаходився на відстані 3 метрів, їх розділяв паркан з сітки. Охоронець начебто бачив, як в нього забрали телефон. Потерпілий пояснив, що в процесі спілкування з ОСОБА_4 , він сам передав останньому мобільний телефон, а саме до початку бійки. Пізніше потерпілий давав суду свідчення, що віддав мобільний телефон обвинуваченому вже після того, як підвівся, тобто після бійки. Він не пам`ятає, чи давав йому ОСОБА_4 грошові кошти за телефон. В той момент він себе не контролював, оскільки був трішки на підпитку. Він пам`ятає, що ОСОБА_4 казав «на, тримай». На той момент він думав, що гроші йому не віддали. Він впав, потім встав та почув як охоронець говорить обвинуваченому щоб останній віддав телефон, інакше він викличе поліцію. Після всього ОСОБА_4 пішов, а охоронець викликав поліцію. Патрульна поліція прибула десь через п`ять хвилин. Він нічого поліцейським не казав, оскільки до нього про усі обставини що сталися розповів охоронець. Під час руху в патрульному автомобілі він лише розповів, що в нього був телефон Леново. Також потерпілий давав суду свідчення, що не може пояснити коли саме віддав телефон обвинуваченому. Він пам`ятає, що в обвинуваченого опинився телефон, але як саме він опинився у обвинуваченого, він не знає. Потерпілий не пам`ятає де саме був телефон в той момент. Також він не пам`ятає коли саме йому віддали гроші. Окрім цього, потерпілий також казав, що не хотів віддавати телефон обвинуваченому, оскільки йому стало «жалко» віддавати телефон, у зв`язку з чим останній взяв телефон з його руки та пішов. В судовому засіданні потерпілий також казав, що після удару, обвинувачений сам забрав в нього телефон, тобто заволодів телефоном, коли він лежав. Потерпілий повідомляв, що ОСОБА_4 витягнув телефон та ще й годинник з куртки, а саме з бокової кишені. Однак пізніше потерпілий зазначив, що годинник був у нього в руці. Також він поясняв, що вирішив сам віддати обвинуваченому і годинник вже після бійки, щоб останній пішов. В лютому місяці потерпілий не знав про грошові кошти, а дізнався лише в травні, коли почав прати свою куртку та знайшов за підкладкою куртки дві купюри номіналом 200 та 500 грн. На його думку, це були грошові кошти, які йому віддав ОСОБА_4 . Він навіть не пам`ятає, що обвинувачений йому їх давав. Він зрозумів, що ОСОБА_4 надав йому ці грошові кошти, оскільки більше ніхто не міг йому їх дати. Після цього потерпілий повідомив, що вказані гроші були у внутрішній кишені куртки. Він не пам`ятає, чи розкривав його куртку обвинувачений.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 суду показав, що він охороняє об`єкт по АДРЕСА_3 . Ввечері, в квітні чи в травні місяці, приблизно о 21.00-22.00 годині, коли він робив обхід, то побачив, як на дорозі, на в`їзді у двір, стоять два чоловіки та розмовляють. Він не звернув на них увагу, оскільки була нормальна обстановка. Після цього, приблизно через 5 хвилин, коли він закінчував обхід у дворі, де ці чоловіки стояли, він побачив, що один чоловік повалив іншого та б`є. ОСОБА_4 наносив удари правою рукою в область лівої щоки та очей ОСОБА_7 . Потім він вибіг на вулицю, на що ОСОБА_4 відреагував, підвівся та подивився в його бік. Він заборонив ОСОБА_4 залишати місце, але останній втік в бік «Озерки». ОСОБА_4 він бачив з відстані 3 метрів, приблизно 20 секунд, під час бійки, оскільки було освітлення. ОСОБА_7 приходив до тями близько 3-5 хвилин, не міг нічого сказати. Приблизно через 5 хвилин ОСОБА_7 підвівся та повідомив, що його побили, обікрали, а саме викрали телефон та годинник, та потрібно визивати поліцію. Як ОСОБА_4 щось забирав у ОСОБА_7 він не бачив. ОСОБА_7 сказав йому, що прийшов в ломбард з метою закласти телефон. Там ОСОБА_7 познайомився з ОСОБА_4 , який пообіцяв гроші за телефон. Після вказаних подій він викликав поліцію. В поліції він бачив ОСОБА_4 . Коли ОСОБА_4 тікав, то він запам`ятав його по прикметах, але не повністю. ОСОБА_4 в поліції просив вибачення у потерпілого та просив примиритись. В поліції до проведення впізнавання він повністю впізнав ОСОБА_4 .
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 суду показав, що під час несення служби в екіпажі, він отримав по радіостанції інформацію, що було скоєно грабіж, а саме заволоділи мобільним телефоном чоловіка, побивши останнього. Коли вони приїхали на виклик, то почали розшук. Далі, навпроти Слов`янського ринку, в ніч з 19 на 20 лютого, близько 22-23 години, по прикметам вони зупинили ОСОБА_4 . На той момент ОСОБА_4 був одягнутий у темному одязі, а на свою куртку одягнув ще одну куртку. Саме та куртка, яка була під верхньою, підходила під орієнтування. Коли вони почали спілкуватись з ОСОБА_4 , останній почав нервувати, діставав з куртки всі речі, кричав та просив його відпустити, а також намагався піти. В результаті цього на ОСОБА_4 наділи кайданки та викликали слідчо-оперативну групу. Під час спілкування з ОСОБА_4 нагрудні камери не були увімкнені. При поверхневому огляді ОСОБА_4 , в правій кишені штанів було виявлено мобільний телефон чорного кольору, який підходив по прикметам до викраденого раніше телефону, однак як саме проводився огляд, він не пам`ятає. Як ОСОБА_4 одягнув другу куртку він не бачив. Після цього під`їхав інший патруль, в автомобілі якого сидів потерпілий, який, побачивши ОСОБА_4 , почав кричати, що це саме ОСОБА_4 його побив та відібрав телефон. У потерпілого було побите обличчя, але чи перебував останній в стані алкогольного сп`яніння, він не пам`ятає. Він не пам`ятає, в кого саме був мобільний телефон після того, як ОСОБА_4 його віддав. Він також не пам`ятає, що сталося з телефоном, оскільки вони передали матеріали слідчо-оперативній групі. Також свідок зазначив, що речі потерпілого він не оглядав, оскільки потерпілий перебував в іншому поліцейському автомобілі. Як був одягнений потерпілий, він також не пам`ятає.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 суду показав, що наприкінці лютого 2018 року, працюючи в екіпажі патрульної поліції в Чечелівському районі, отримали виклик «грабіж» близько 23 години вечора, за адресою ОСОБА_15 , внизу, біля ринку «Озерка». Прибувши на місце, побачили потерпілого, який пояснив, що його вдарили та забрали телефон. Там був охоронець, який знаходився біля будинку, та стояв за забором, який пояснив, що відбулася сутичка. Після цього опитали потерпілого. Вони надали інформацію в ефір, через кілька хвилин до них звернувся інший екіпаж, який затримав схожу особу на вул. Боброва. Коли приїхали, то потерпілий повідомив, що це саме та особа, яка на нього напала та забрала телефон. Він не запам`ятав, в які речі був одягнений потерпілий. Хто оглядав потерпілого, він не знає, в процесуальні дії він не втручався. Він не пам`ятає, чи був присутнім при огляді речей ОСОБА_4 . Він також не запам`ятав, чи були побої у потерпілого та чи перебував останній в стані сп`яніння. Він не з`ясовував у обвинуваченого, звідки в нього мобільний телефон. Потерпілому вони не показували фото обвинуваченого. Перебуваючи в автомобілі, він був за кермом, позаду були потерпілий та напарник, чи показував напарник фото обвинуваченого потерпілому, він не знає, все зафіксовано на камері.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_16 о суду показав, що 19 лютого 2018 року, приблизно о 00.00 годині, він працював в таксі. Він отримав замовлення на перехресті вул. Боброва, біля «Озерки». Коли він забрав клієнта, його зупинив поліцейській патруль та запросив бути свідком по даній справі, на що він погодився. Йому показали ОСОБА_4 та пояснили, що треба провести огляд особистих речей останнього, а саме оглянути вміст кишень ОСОБА_4 . Спочатку ОСОБА_4 показав вміст своєї барсетки, в якій містились якісь документи, а після цього ОСОБА_4 добровільно дістав з правого карману джинсових штанів чорний мобільний телефон. Наскільки він запам`ятав, ОСОБА_4 казав, що це його телефон. Марку телефону він не запам`ятав. Також оглядали батарею мобільного телефону, а саме звіряли номери. Також при ОСОБА_4 була дорожня сумка, її також оглядали, в ній були якісь речі. Далі вказаний телефон упакували в поліетиленовий пакет. Він прочитав та підписав протокол. Також був присутній інший понятий клієнт, якого він віз на таксі. Чи вимагали від ОСОБА_4 годинник, він не пам`ятає. Чи був у ОСОБА_4 наручний годинник, він не запам`ятав. Співробітники поліції грошові кошти не оглядали. Поліцейські попереджали, що ведеться відеозапис подій.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_17 суду показав, що в квітні місяці, точної дати він не запам`ятав, можливо й 06 квітня, працівники поліції приїхали на АДРЕСА_3 та запросили його взяти участь у слідчому експерименті. В ході слідчого експерименту потерпілий пояснив, що його вдарили та вкрали мобільний телефон. Потерпілий середніх років, середнього росту, одягнений у джинси, кросівки, светр, верхнього одягу він не запам`ятав але це було щось кольорове, можливо куртку. Потерпілий показував своє падіння, лягав на землю. Він не запам`ятав, чи показував потерпілий, як у нього забрали мобільний телефон. Також у потерпілого на обличчі був слід від удару.
Окрім викладеного, на підтвердження вини обвинуваченого ОСОБА_4 органом досудового розслідування наведені наступні докази, які були безпосередньо досліджені судом у судовому засіданні:
- протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується, відповідно до якого ОСОБА_7 повідомив, що 19.02.2018 року приблизно о 23 год. 10 хвл. невідома особа знаходячись поблизу будинку № 15-А по вул. Надії Олексієнко в м. Дніпро, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя або здоров`я, відкрито викрала чуже майно, а саме мобільний телефон «Lenovo», який йому належить, після чого з місця вчинення втік, чим завдав йому матеріальну шкоду (арк. кримінального провадження 13);
- заява ОСОБА_4 , відповідно до якої він надав для проведення огляду мобільний телефон «Lenovo» (арк. кримінального провадження 14);
- протокол огляду від 19 лютого 2018 року та фототаблицею до нього, проведеного у проміжок часу з 23 год. 40 хв. до 00 год. 00 хвл., у присутності понятих, спеціаліста, згідно якого була оглянута ділянка місцевості за адресою: АДРЕСА_4 , де знаходиться ОСОБА_4 , одягнутий в темно синю кепку, кофту спортивну, сині джинси, чорну куртку та чорні туфлі. На прохання дістати з карманів всі речі, він дістав з правої кишені джинсів одягнених на нього, мобільний телефон «Lenovo», imei 1: НОМЕР_1 , imei 2; НОМЕР_2 , чорного кольору з двома сім картами «Водафон» та «Київстар» (арк. кримінального провадження 15 - 17);
- протокол огляду від 20 лютого 2018 року та фототаблицею до нього, проведеного у проміжок часу з 00 год. 15 хв. до 00 год. 35 хв., у присутності понятих, спеціаліста, згідно якого була оглянута ділянка місцевості поряд з будинком 15-А по вул. Н. Алексієєнко та будинком 17 по вул. Н. Алексєєнко. Між вищевказаними будинками знаходиться пішохідна дорога з боку будинку АДРЕСА_5 бетонний паркан, за яким зруйнований будинок. Вздовж бетонного паркану на землі частково засніжено. Поряд з проїздом між будинками АДРЕСА_6 та АДРЕСА_7 , а на протилежному боці знаходиться житловий будинок, офісне приміщення та корпус дитячої лікарні (арк. кримінального провадження 18-19);
- протокол пред`явлення особи для впізнання від 20 лютого 2018 року та фототаблицею до нього, проведеного у проміжок часу з 09 год. 00 хв. до 09 год. 20 хв., у присутності понятих, згідно якого, потерпілий ОСОБА_7 заявив, що серед запропонованих йому осіб для впізнання, він впізнає за тілобудовою, зростом, формою обличчя, зачіскою та іншими прикметами особу, яка тримає табличку з № 1, тобто ОСОБА_4 , який 19 лютого 2018 року, приблизно о 23.10 годин, перебуваючи поблизу будинку № 15-А по вул. Н.Алексєєнко, відкрито, із застосуванням насильства, заволодів належним йому мобільним телефоном (арк. кримінального провадження 28-32);
- протокол пред`явлення особи для впізнання від 20 лютого 2018 року та фототаблицею до нього, проведеного у проміжок часу з 14 год. 40 хв. до 15 год. 00 хв., у присутності понятих, згідно якого, свідок ОСОБА_12 заявив, що серед запропонованих йому осіб для впізнання, він впізнає за статурою, зростом, одягом та іншими загальними рисами особу, яка тримає табличку з № 4, тобто ОСОБА_4 , який 19 лютого 2018 року, біля будинку АДРЕСА_6 , відкрито, із застосуванням насильства, заволодів мобільним телефоном (арк. кримінального провадження 38-42);
- висновок експерта № 563е від 22 лютого 2018 року, згідно якого, при огляді у ОСОБА_4 виявлено тілесне ушкодження у вигляді садна лівого передпліччя. Виявлене тілесне ушкодження у вигляді садна на задній поверхні лівого передпліччя у нижній третині, не відображає на собі характерологічні особливості та розміри травмуючого предмету, яким було нанесено, можливо лише вказати, що воно спричинено від механічної дії тупого твердого предмету (предметів) або при ударі об такий (такі). За своїм характером виявлене у нього тілесне ушкодження відноситься до легких тілесних ушкоджень, що має незначні скороминущі наслідки. На підставі пункту 2.3.5 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 року № 6, враховуючи характер та локалізацію виявленого у нього тілесного ушкодження, ступень ознак його загоєння (садно під буро-коричневою коринкою, вище рівня оточуючої шкірки, яка практично повністю відпала), можливо вказати, що термін його спричинення становить біля 7-9 діб до моменту огляду, тобто воно було отримано до події, на яку вказує слідчий у постанові. Враховуючи характер та локалізацію виявленого у нього тілесного ушкодження, можливо вказати, що воно могло бути спричинено і від 1-ї механічної дії. Враховуючи характер та локалізацію виявленого у нього тілесного ушкодження (локальне розташування), можливо вказати, що воно не є характерним для спричинення при падінні з висоти власного зросту. Поняття «боротьба чи самозахист» не є медичним, тому вирішення цього питання не входить до компетенції судово-медичного експерта, а є прерогативою судово-слідчих органів (арк. кримінального провадження 86-87);
- висновок експерта № 562е від 22 лютого 2018 року, згідно якого, при огляді у ОСОБА_7 виявлені тілесні ушкодження у вигляді синця, саден та внутрішньо-шкіряних крововиливів на обличчі. При огляді у ОСОБА_7 виявлені тілесні ушкодження у вигляді синця на верхній та нижній повіці лівого ока у зовнішнього кута; внутрішньо-шкіряного крововиливу з садном на його тлі в лобній області ліворуч; садна в виличній області ліворуч; внутрішньо-шкіряного крововиливу на правій щоці. Виявлені у нього тілесні ушкодження у вигляді: синця, саден та внутрішньо-шкіряних крововиливів на обличчі, не відображають на собі характерологічні особливості та розміри травмуючого предмету, яким були нанесені, можливо лише вказати, що вони спричинені від дії тупого твердого предмету (предметів), що діяв (діяли) в область обличчя праворуч та ліворуч, яким могла бути і рука або інші предмети з аналогічними властивостями. За своїм характером виявлені у нього тілесні ушкодження (як кожне окремо) відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки. На підставі пункту 2.3.5 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 року № 6, враховуючи характер та локалізацію виявлених у нього тілесних ушкоджень, ступень ознак їх загоєння, (синець багряно-синюшного кольору, без чітких меж; внутрішньо-шкіряні крововиливи темно-червоного кольору; садна під темно-червоною кривавою коринкою, вище рівня оточуючої шкіри), можливо вказати, що термін їх спричинення становить до 1-ї доби на момент огляду, тобто вони могли бути отримані і в термін, на який вказує обстежений та слідчий у постанові. Враховуючи характер, локалізацію та кількість виявлених у нього тілесних ушкоджень, можливо вказати, що вони спричинені від не менш як 3-х механічних дій. Виявлені у нього тілесні ушкодження спричинені в короткий проміжок часу, послідовність нанесення яких встановити не представляється можливим, у зв`язку з відсутністю судово-медичних експертних даних. Враховуючи характер та локалізацію виявлених у нього тілесних ушкоджень (по різним анатомічним лініям) можливо вказати, що вони є не характерними для спричинення при падінні з висоти власного зросту, як з наданим тілу прискоренням так і без нього (арк. кримінального провадження 92-94);
- висновок експерта за результатами проведення судово-товарознавчої експертизи № 728/18 від 27 лютого 2018 року, ринкова вартість мобільного телефону марки «Lenovo A536», станом на 19.02.2018, з урахуванням його зносу, становить 1599,20 грн (одна тисяча п`ятсот дев`яносто дев`ять гривень 20 коп.), за умови, що станом на вказану дату об`єкт мав якісні споживчі характеристики (арк. кримінального провадження 99-102);
- протокол проведення слідчого експерименту від 06 квітня 2018 року, проведеного у проміжок часу з 14 год. 40 хв. до 14 год. 45 хв., у присутності понятих, згідно якого, потерпілій ОСОБА_7 повідомив, що 19.02.2018 року він зустрів ОСОБА_4 на площі Островського у м. Дніпро, біля одного з ломбардів. В подальшому ОСОБА_4 , зі слів потерпілого, запропонував придбати у нього мобільний телефон, для чого запропонував потерпілому пройти разом з ним до його тещі, де зі слів потерпілого, він повинен був взяти грошові кошти та в подальшому придбати мобільний телефон. Далі, зі слів потерпілого, ОСОБА_4 привів його до будинку АДРЕСА_6 , де запропонував потерпілому дати йому мобільний телефон, на що, зі слів потерпілого, він повідомив, щоб ОСОБА_4 спочатку дав йому грошові кошти, а тільки потім він поверне йому мобільний телефон. В подальшому, зі слів потерпілого, він почав рухатися в сторону проїзної частини, однак в цей час ОСОБА_4 , наздогнавши його, завдав удар по голові, внаслідок чого зі слів потерпілого, він впав на землю. В подальшому, зі слів потерпілого, перебуваючи вже на землі, ОСОБА_4 завдав йому ще близько 3 ударів та в цей час забрав у нього належний йому мобільний телефон. Далі зі слів потерпілого, вийшов охоронець, який звернувся до ОСОБА_4 з вимогою віддати мобільний телефон, на що, зі слів підозрюваного, він відійшов до проїзної частини та відповів охоронцю: «робіть що хочете» та, утримуючи при собі належний йому мобільний телефон, направився в напрямку Карла Маркса у м. Дніпро. Також потерпілий зазначив, що йому було завдано близько 4 ударів кулаком правої руки по обличчю. Після завдання ударів, він лежав на землі спиною, при цьому ОСОБА_4 почав обшукувати кишені одягненої на нього куртки і помітив мобільний телефон, який в подальшому непомітно дістав з кишені його куртки. Також він декілька разів кричав до ОСОБА_4 , щоб він зупинився, однак останній ігнорував та продовжував віддалятися від нього з мобільним телефоном марки «Lenovo А536» (арк. кримінального провадження 108-112);
- протокол пред`явлення речей для впізнання від 11 квітня 2018 року та фототаблицею до нього, проведеного у проміжок часу з 16 год. 30 хв. до 16 год. 50 хв., у присутності понятих, згідно яких потерпілий ОСОБА_7 серед запропонованих йому мобільних телефонів «Lenovo А536», впізнає мобільний телефон, що лежить першим з правої сторони під табличкою № 1, за нашаруванням речовини (липкої) на задній кришці, та іншими ознаками (арк. кримінального провадження 131-134);
- протокол демонстрації відеозапису від 13 квітня 2018 року, проведеного у проміжок часу з 16 год. 25 хв. до 16 год. 50 хв., у присутності понятих, обвинуваченого, захисника, згідно якого об`єктом огляду є диск DVD-R об`ємом 4700 МВ, який на момент огляду явних ознак механічного пошкодження не має. Для перегляду вказаного відео застосовувався персональний комп`ютер Desktop-1VTOT-4S, інв. номер НОМЕР_3 . При відкриванні вказаного диску шляхом поміщення його до дисководу комп`ютера та подальшого відкриття його на вказаному комп`ютері встановлено, що на ньому мається одинадцять відеофайлів. При відкритті вищевказаних відеофайлів встановлено, що на них маються обставини зупинення співробітниками патрульної поліції Дніпропетровської області ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також обставини події, за яких ОСОБА_7 повідомив про факт відкритого заволодіння належного йому майна. Також під час перегляду вказаних відеофайлів встановлено, що на відеофайлі у присутності двох чоловіків (понятих) з правої зовнішньої кишені одягнутих джинсів на ОСОБА_4 , слідчим виявлено та вилучено мобільний телефон марки «Леново А536», чорного кольору (арк. кримінального провадження 152).
Виходячи з вищенаведеного, прокурор вважає, що всі докази, що надані стороною обвинувачення суду, були отримані органом досудового розслідування у спосіб та в порядку, визначеному КПК України, послідовні та узгоджуються між собою, та у своїй сукупності підтверджують винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Крім того, на підтвердження невинуватості стороною захисту суду в якості доказу було надано розписку про отримання 19.02.2018 потерпілим ОСОБА_7 від обвинуваченого ОСОБА_4 грошових коштів в сумі 700 грн за продаж мобільного телефону марки Леново А 536, складеної ОСОБА_4 та підписаної ОСОБА_7 19.02.2018 р.
В процесі судового розгляду обвинувачений ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 помер, що підтверджуються лікарським свідоцтвом про смерть № 537/11 від 07.11.2020.
На підставі заяви доньки обвинуваченого ОСОБА_4 ОСОБА_4 , останню залучено до участі у справі у зв`язку з тим, що ОСОБА_4 заперечувала проти закриття кримінального провадження та наполягала на його продовженні з метою реабілітації батька.
Суд повно, всебічно та неупереджено дослідивши всі обставини даного провадження, об`єктивно та за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на такому дослідженні, оцінивши кожний поданий сторонами доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов наступних висновків.
Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Застосування належної процедури "fair procedure" (у європейській системі), "dut procyes" (у американській системі) є одним із складових елементів принципу верховенства права, передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.
Відповідно до п. 5 ч.1 ст. 3 КПК України, досудове розслідування - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності.
Згідно з ч. 1 ст. 3 КПК України керівник органу прокуратури - Генеральний прокурор, керівник обласної прокуратури, керівник місцевої прокуратури та їх перші заступники і заступники, які діють у межах своїх повноважень; прокурор - особа, яка обіймає посаду, передбачену статтею 15 Закону України «Про прокуратуру», та діє у межах своїх повноважень (пункти 9, 15).
Статтею 131-1 Конституції України встановлено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює: 1) підтримання публічного обвинувачення в суді; 2) організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку; 3) представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 37 КПК України прокурор, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування. У разі необхідності керівник органу прокуратури може визначити групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, а також старшого прокурора такої групи, який керуватиме діями інших прокурорів. Прокурор здійснює повноваження прокурора у кримінальному провадженні з його початку до завершення. Здійснення повноважень прокурора в цьому самому кримінальному провадженні іншим прокурором можливе лише у випадках, передбачених частинами четвертою та п`ятою статті 36, частиною третьою статті 313, частиною другою статті 341 цього Кодексу та частиною третьою цієї статті.
Отже, визначення керівником органу прокуратури прокурора (групи прокурорів), який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні є кримінально-процесуальним рішенням, яке утворює, змінює чи припиняє права і обов`язки, тобто має правові наслідки, в конкретному кримінальному провадженні з його початку до завершення та за процесуальною формою має бути передбачено (встановлено) кримінальним процесуальним законом.
У свою чергу постанова керівника відповідного органу прокуратури про призначення (визначення) прокурора або групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, має відповідати вимогам ст. 110 КПК України, у тому числі, постанова прокурора виготовляється на офіційному бланку та підписується службовою особою, яка прийняла відповідне процесуальне рішення.
Таким чином, кримінальний процесуальний закон передбачає обов`язковість винесення керівником відповідного органу прокуратури постанови про призначення (визначення) прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, та у разі необхідності групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, її відповідність вимогам до процесуального рішення в формі постанови, у тому числі, щодо підписання службовою особою, яка її прийняла, та долучення постанови до матеріалів кримінального провадження для підтвердження факту наявності повноважень (її оригіналу).
Відсутність зазначеної постанови в матеріалах кримінального провадження або її не підписання керівником відповідного органу прокуратури обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані під наглядом і процесуальним керівництвом прокурора (прокурорів), який не мав на те законних повноважень.
Така правова позиція була викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 22 лютого 2021 року у провадженні № 51-4584кмо18 (справа № 754/7061/15) та постанові від 03 березня 2021 року Касаційним кримінальним судом Верховного Суду у справі № 522/11807/18.
При цьому, Верховний Суд зауважив, що витяг з ЄРДР сам по собі не може підміняти постанову прокурора, оскільки він не є кримінально-процесуальним рішенням, яке породжує правові наслідки з уповноваження прокурора на ведення справи.
Так, згідно з Положенням про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженим наказом Генерального прокурора від 30 червня 2020 року N 298 (далі - Положення), Реєстр - створена за допомогою автоматизованої системи електронна база даних, відповідно до якої здійснюються збирання, зберігання, захист, облік, пошук, узагальнення даних, зазначених у пункті 1 глави 2 цього розділу, які використовуються для формування звітності, а також надання інформації про відомості, внесені до Реєстру, з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства та законодавства, яким врегульовано питання захисту персональних даних та доступу до інформації з обмеженим доступом.
Відповідно до п. 1 глави 2 Положення до Реєстру вносяться відомості, у тому числі, про прізвище, ім`я, по батькові керівника органу прокуратури, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, детектива, керівника органу дізнання, дізнавача (уповноваженої особи інших підрозділів), який вніс відомості до Реєстру та/або розпочав досудове розслідування та/або здійснює досудове розслідування чи процесуальне керівництво.
Кримінальний процесуальний закон передбачає, що до ЄРДР вносяться відомості про: 1) дату надходження заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення або виявлення з іншого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення; 2) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) потерпілого або заявника; 3) інше джерело, з якого виявлені обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення; 4) короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела; 5) попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; 6) прізвище, ім`я, по батькові та посада службової особи, яка внесла відомості до реєстру, а також слідчого, прокурора, який вніс відомості до реєстру та/або розпочав досудове розслідування; 7) інші обставини, передбачені положенням про Єдиний реєстр досудових розслідувань. У Єдиному реєстрі досудових розслідувань автоматично фіксується дата внесення інформації та присвоюється номер кримінального провадження (ч. 5 ст. 214 КПК України).
Витяг з Реєстру - згенерований програмними засобами ведення Реєстру документ, який засвідчує факт реєстрації в Реєстрі відомостей про кримінальне правопорушення, отриманих за визначеними у пункті 3 цієї глави параметрами, які є актуальними на момент його формування (п. 2 глави 4 Положення).
У зв`язку з чим ЄРДР не є належним підтвердження наявності у зазначеного в ньому прокурора відповідних повноважень у конкретному кримінальному провадженні.
Так, з досліджених в судовому засіданні матеріалів кримінального провадження вбачається, що останні містять витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, в якому зазначено, прізвище, ім`я та по батькові прокурорів, які здійснюють процесуальне керівництво, а саме: ОСОБА_18 та ОСОБА_19 . Крім того, в матеріалах дійсного кримінального провадження наявна і постанова керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_20 про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні № 0000283 від 20.02.2018 року в якій зазначені вищевказані прокурори. Разом із тим, остання не містить підпису особи, яка її склала, тобто не підписана керівником органу прокуратури, який, зокрема, і наділений повноваженнями на призначення процесуальних керівників у конкретному кримінальному провадженні.
Тобто прокурор, як процесуальний керівник, набуває своїх повноважень саме з моменту підписання керівником відповідної постанови про призначення (визначення) прокурора або групи прокурорів.
Отже, сама по собі наявність бланку оригіналу постанови про визначення групи прокурорів у кримінальному провадженні, за відсутності підпису керівника органу прокуратури, на складеному ним процесуальному документі, ставить під сумнів легітимність процесуальних дій прокурорів ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , та як наслідок, допустимість, отриманих під час досудового розслідування доказів, які були зібрані під наглядом і процесуальним керівництвом прокурора (прокурорів), який не мав на те законних повноважень.
Конституцією України встановлені права, свободи та обов`язки людини і громадянина. Зокрема, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на її користь (ст. 62 Конституції України).
Відповідно до ст. 9 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Згідно зі ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Згідно ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
У кримінально-процесуальній доктрині загальновизнаними є такі критерії допустимості доказів: належне джерело; належний суб`єкт; належна процесуальна форма; належна фіксація; належна процедура; належний вид способу формування доказової основи. В аспекті належного суб`єкта, у тому числі, слід розглядати і прокурора.
Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ч. 1 ст. 87 КПК України).
У випадку здійснення прокурором, який не визначений керівником органу прокуратури як такий, що здійснюватиме процесуальне керівництво у конкретному кримінальному провадженні, дій, передбачених ст. 36 КПК України, останній визнаються такими, що були здійснені неналежним суб`єктом.
Враховуючи викладене, суд в порядку ч. 1 ст. 89 КПК України з підстав, передбачених ч. 1 ст. 86, п. 2 ч. 3 ст. 87 КПК України, визнає недопустимими доказами всі дані, які були встановлені (одержані) органом досудового розслідування під час досудового розслідування, оскільки в порушення вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 37, ст. 110 КПК України у даному кримінальному провадженні не було призначено (визначено) прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, та у разі необхідності групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, про що свідчить наявність в матеріалах кримінального провадження оригіналу постанови про призначення групи прокурорів, який не був підписаний керівником органу прокуратури.
Таким чином, повідомлення про підозру, повідомлення про зміну раніше повідомлення про підозру, незалежно від того, чи складалося письмове повідомлення про підозру самим прокурором чи тільки за його погодженням; - процедура надання доручень прокурора, в тому числі, на завершення досудового розслідування та відкриття матеріалів останнього; - процедура звернення до суду з обвинувальним актом, який погоджував і затверджував прокурор; - процедура вручення обвинувального акту, яку закон покладає на прокурора, - суд визнає недопустимими доказами всі дані, які були встановлені (одержані) під час досудового розслідування, не залежно від джерела їх походження.
Суд також звертає увагу й на позицію Об`єднаної палати ВС від 14.02.2022 у справі № 477/426/17 (провадження № 51-4963кмо20).
Так, за висновками ОП ВС постанови керівника органу досудового розслідування про визначення слідчого або групи слідчих, старшого групи слідчих, які здійснювали досудове розслідування, можуть бути надані прокурором та оголошені під час судового розгляду у випадку, якщо під час дослідження доказів в учасників провадження виникне сумнів у їх достовірності, з огляду на те, що ці докази було зібрано неуповноваженими особами. Якщо в суді першої інстанції це питання не ставилося, а виникло під час апеляційного чи касаційного розгляду, такі процесуальні документи можуть бути надані суду апеляційної чи касаційної інстанції в межах перевірки доводів, викладених в апеляційній чи касаційній скаргах.
Між тим, суд звертає увагу на той факт, що протягом усього часу розгляду даного кримінального провадження сторона захисту наполягала на недопустимості доказів у справі, зібраних під час досудового розслідування в цілому, у зв`язку з не підписанням оригіналу постанови про призначення групи прокурорів від 20.02.2018, який було надано стороною обвинувачення суду на підтвердження повноважень прокурорів у кримінальному провадженні керівником Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_21 та яка була досліджена судом під час відповідної стадії судового розгляду.
Одними з основних засад кримінального судочинства є змагальність та диспозитивність.
У відповідності до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ч.1, 3 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.
Згідно ч.1,2 ст. 349 КПК України в редакції, яка діяла на момент початку судового розгляду та визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню, та порядку їх дослідження, після виконання дій, передбачених статтею 348 цього Кодексу, головуючий з`ясовує думку учасників судового провадження про те, які докази потрібно дослідити, та про порядок їх дослідження. Обсяг доказів, які будуть досліджуватися, та порядок їх дослідження визначаються ухвалою суду і в разі необхідності можуть бути змінені.
Так прокурор з дотриманням вимог ст.ст.22, 26 КПК України скористався своїм правом на подання доказів та визначення їх обсягу в судовому засіданні та з урахуванням зауважень сторони захисту надав суду на підтвердження своїх повноважень саме постанову (її оригінал) про призначення групи прокурорів від 20.02.2018, яка не була підписана керівником Дніпропетровської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_21 , вважаючи, що наявність зазначеного документу та наявність витягу з ЄРДР у сукупності є достатніми для підтвердження наявності повноважень процесуального керівника у кримінальному провадженні.
При цьому, зазначена постанова про призначення групи прокурорів є оригіналом, оскільки є частиною матеріалів кримінального провадження, які були надані суду прокурором в підшитому та пронумерованому вигляді та має номер аркушу матеріалів кримінального провадження 11.
Суд звертає увагу й на наступне.
Так, порядок приймання, реєстрації, обліку, перекладу, підготовки, оформлення (у тому числі редагування), тиражування, відправлення, контролю за виконанням документів, формування їх у справи, наглядові провадження, зберігання, використання на паперових або електронних носіях та встановлює єдині вимоги щодо створення управлінських документів і роботи зі службовими документами в органах прокуратури визначався Інструкцією з діловодства в органах прокуратури України , затвердженої Наказом Генеральної прокуратури України 24.02.2016 № 103 (надалі Інструкція), яка були чинна на час досудового розслідування (втрата чинності 12.02.2019).
Розділом 11 зазначеної Інструкції врегульоване питання формування справ і наглядових проваджень.
Відповідно до п.п. 11.2.2. Інструкції у наглядові провадження, заведені за кримінальними провадженнями, підшиваються, зокрема, копії процесуальних рішень, прийнятих у кримінальному провадженні.
Більш того, згідно п.п.11.2.3 Інструкції забороняється підшивати у наглядові провадження оригінали процесуальних документів, які повинні міститися тільки у кримінальному провадженні, а також дані про хід і результати негласних слідчих (розшукових) дій.
Аналогічні вимоги містяться й в Тимчасовій інструкції з діловодства в органах прокуратури України,
Затвердженої Наказом Генеральної прокуратури України 12.02.2019 № 27 (чинна редакція).
Суд не виключав можливість надання прокурором постанови про призначення групи прокурорів від 20.02.2018 року, яка вже буде підписана відповідним керівником, але така постанова не буде мати вигляду оригіналу, оскільки, як вже зазначено вище, оригінал постанови (не підписаний керівником органу прокуратури) вже був наданий прокурором суду першої інстанції, досліджений ним та складає частину матеріалів кримінального провадження.
З матеріалів же наглядового провадження можливо надання лише копії відповідного процесуального документу.
Крім того, надання такої постанови прокуром під час стадії апеляційного провадження буде суперечити вимогам ч. 3 ст. 404 КПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КК особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вина не буде доведена у законному порядку і встановлена обвинувальним вироком суду, де сполучаються в бінарному нерозривному зв`язку матеріальна (склад злочину) і процесуальна підстави кримінальної відповідальності. У межах єдиної підстави кримінальної відповідальності вирок суду з`єднує її фактичну та юридичну сторони, встановлює повну відповідність фактичної та юридичної сторін вчиненого.
Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 27 жовтня 1999 року у справі за конституційним поданням МВС України щодо офіційного тлумачення положень ч. 3 ст. 80 Конституції України сам факт порушення кримінальної справи щодо конкретної особи, затримання, взяття під варту, пред`явлення їй обвинувачення не можна визнати кримінальною відповідальністю.
За своїм змістом кримінально-правові відносини є окремим видом правовідносин, де з іншого боку виступає особа, яка притягується до відповідальності. Сторони кримінально-правових відносин мають взаємозалежні права і обов`язки, обов`язку особи піддатися державному примусу та осуду з боку держави при притягненні до кримінальної відповідальності і її праву вимагати такого притягнення відповідно до вимог закону, кореспондує право держави притягти до відповідальності і обов`язок уповноважених органів, суду здійснити притягнення до відповідальності з суворим дотриманням матеріального і процесуального закону.
Згідно концепції судової істини, впровадженої в чинному кримінальному процесуальному законі, доведення винуватості особи покладається на органи досудового розслідування та прокурора, твердження яких в обвинувальному акті чи повідомленні про підозру є суб`єктивним припущенням сторони обвинувачення про наявність підстави для кримінальної відповідальності особи.
Частина 2 ст. 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За ч. 4 ст. 22 КПК повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення здійснюється прокурором, а у випадках, передбачених цим Кодексом, повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення може здійснюватися слідчим за погодженням із повноважним прокурором.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини для цілей ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «звинувачення» визначається як офіційне повідомлення, надане особі виключно компетентним суб`єктом, про те, що така особа підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення (справа «Девеер проти Бельгії» (заява № 6903/75, рішення від 27 лютого 1980 року, § 46).
Загальні положення, що регулюють процедуру повідомлення про підозру, містяться в главі 22 КПК, згідно з якими письмове повідомлення про підозру складається прокурором або слідчим за погодженням із прокурором (ч. 1 ст. 277 КПК). Відповідно до п. 15 ч. 1 ст. 3 цього Кодексу прокурором у кримінальному провадженні є особа, яка обіймає посаду, передбачену ст.15 Закону України «Про прокуратуру», та діє у межах своїх повноважень.
Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК притягненням до кримінальної відповідальності є стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, де здійснення повідомлення про підозру є системою процесуальних дій та рішень прокурора (або слідчого) під час досудового розслідування, спрямованих на формування законної та обґрунтованої підозри за умови забезпечення особі, яка стала підозрюваною, можливості захищатися усіма дозволеними законом засобами і способами. Цим актом у кримінальному провадженні вперше формулюється та обґрунтовується підозра конкретної особи у вчиненні кримінального правопорушення, без чого за вимогами процесуального закону відносно особи не може бути складено обвинувальний акт в кримінальному провадженні. В подальшому згідно ст. 337 цього Кодексу судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Системне тлумачення процесуальних норм, передбачених статтями 3, 22, 36, 276 - 278 КПК дає підстави до висновку, що здійснення повідомлення про підозру врегульовано імперативними нормами, які вичерпно, точно і однозначно визначають як форму встановленої для цього правової процедури (порядку), так і її зміст.
Так, відповідно до ст. 277 КПК України письмове повідомлення про підозру складається безпосередньо прокурором або слідчим за погодженням із прокурором і має містити такі відомості: 1) прізвище та посаду слідчого, прокурора, який здійснює повідомлення; 2) анкетні відомості особи (прізвище, ім`я, по батькові, дату та місце народження, місце проживання, громадянство), яка повідомляється про підозру; 3) найменування (номер) кримінального провадження, у межах якого здійснюється повідомлення; 4) зміст підозри; 5) правова кваліфікація кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; 6) стислий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, у тому числі зазначення часу, місця його вчинення, а також інших суттєвих обставин, відомих на момент повідомлення про підозру; 7) права підозрюваного; 8) підпис слідчого, прокурора, який здійснив повідомлення. Проаналізувавши зміст цієї статті, можемо зайвий раз переконатися у системному характері дій із повідомлення про підозру. Посада прокурора, який здійснює повідомлення, повинна бути зазначена у цьому процесуальному документі.
Згідно ч.1 ст.42 КПК України підозрюваним є 1) особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, 2) особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення та 3) особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Таким чином, аналіз змісту ч.1 ст.42 КПК України дозволяє зробити висновок, що підозра (кримінальне переслідування у формі підозри) починається з моменту, коли особі повідомлено про підозру або ця особа затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення.
Чинний КПК участь прокурора у здійсненні досудового розслідування пов`язує виключно з процесуальним керівництвом таким розслідуванням. Зокрема, згідно з п.11 ч.2 ст.36 КПК повідомляти про підозру у вчиненні кримінального правопорушення уповноважений саме прокурор процесуальний керівник. Повноваження повідомляти будь-якій особі про підозру пов`язуються з наявністю права процесуального керівництва досудовим розслідуванням, що є визначальним, а отже, первинним, оскільки випливає з необхідності нагляду за додержанням законів під час проведення досудового розслідування. Службова особа, яка не здійснює прокурорського нагляду в конкретному кримінальному провадженні, не може нести процесуальної відповідальності за наслідки своїх дій. Адже вона не допущена до матеріалів провадження, а тому не в змозі дати оцінку наявності достатніх доказів та їх обґрунтованості для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення.
За ч.1 ст.276 КПК, повідомлення про підозру обов`язково здійснюється в порядку, передбаченому ст.278 цього кодексу. Частина 1 ст.278 КПК визначає суб`єктами, що повноважні повідомляти про підозру, слідчого за погодженням прокурора та безпосередньо прокурора. Отже, вживається термін «прокурор», перелік процесуальних повноважень якого надано саме у ст.36 КПК, яка пов`язує право на повідомлення про підозру особі лише з процесуальним керівництвом.
Здійснення повідомлення про підозру виключно належною процесуальною особою, або за його погодженням, є похідним повноваженням від первинного права, що випливає з процесуального керівництва.
Отже, статусу підозрюваного особа набуває у разі дотримання органом досудового розслідування вимог щодо строків, процедури та суб`єктного складу осіб, які здійснюють його вручення.
Будь-які порушення форми чи змісту повідомлення про підозру, або її складення та підписання неуповноваженою особою в порушення вимог встановлених ст. 277 КПК України не спричиняє будь-яких юридичних наслідків для учасників провадження, тобто особа, якій відповідне повідомлення вручається статусу підозрюваного не набуває, а таке повідомлення втрачає свою силу з наступного дня.
При цьому, застосування належної правової процедури означає здійснення справедливого правосуддя згідно з визначеними загальними засадами кримінального провадження для досягнення мети і вирішення його завдань. Дотримання встановленої правової процедури здійснення повідомлення про підозру означає, що дії процесуальних суб`єктів мають відповідати вимогам закону. Такі дії мають здійснюватися на підставі законних повноважень щодо вирішення конкретного процесуального завдання, яке постає перед прокурором у певний момент досудового розслідування кримінального провадження.
Дотримання належної правової процедури здійснення повідомлення про підозру має забезпечувати його відповідність стандартам захисту прав людини, єдність змісту та форми кримінального провадження, налагоджену взаємодію верховенства права і законності, що в результаті врівноважує приватні і публічні (суспільні) інтереси заради досягнення цих завдань.
Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що 20 лютого 2018 року ОСОБА_4 слідчим СВ Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_22 , за погодженням з прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_18 , було складено та вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України в рамках кримінального провадження № 0000283 від 20.02.2018 року, а саме у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднаному з насильством яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.
Крім того, 13 квітня 2018 року слідчим СВ Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_22 , за погодженням з прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_18 , ОСОБА_4 було складено повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, а саме у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненому повторно, поєднаному з насильством яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.
В той же час, обидва повідомлення про підозру були погоджені з прокурором, який не був наділений на це процесуальними повноваженнями, що у свою чергу свідчить про ненабуття ОСОБА_4 відповідного процесуального статусу підозрюваного, а відтак і сам обвинувальний акт складено в кримінальному провадженні відносно особи, яка не набула, в силу положень КПК України, статусу підозрюваної особи.
При цьому, порушення порядку повідомлення про підозру ОСОБА_4 призвело до нівелювання завдань кримінального провадження, окреслених у ст. 2 КПК, що полягають в охороні прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення того, щоб до кожного учасника кримінального провадження було застосовано належну правову процедуру ОСОБА_4 неуповноваженою на те особою, є не притягнення його до кримінальної відповідальності в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законом. Тобто ОСОБА_4 не було притягнуто до кримінальної відповідальності та він не набув статусу підозрюваного в кримінальному провадженні через нездійснення (нереалізації) органом досудового розслідування в кримінальному провадженні етапу (стадії) притягнення до кримінальної відповідальності. Тому, за відсутності належного повідомлення особи про підозру, безґрунтовним і позбавленим правових підстав є наступне складання й самого обвинувального акту стосовно ОСОБА_4 , а отже і здійснений на підставі такого обвинувального акту судовий розгляд в цьому проваджені. Неналежне здійснення етапу повідомлення про підозру унеможливило правомірне здійснення наступних етапів кримінального провадження, призвело до викривлення змісту кримінально-правових і кримінальних процесуальних відносин і унеможливило внаслідок цього належну реалізацію учасниками цих відносин своїх прав і обов`язків, зокрема, його права на захист. Вказане твердження суду в повній мірі узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, яка орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).
Можливість відновлення проведеного у такій спосіб досудового розслідування втрачена. До того ж Касаційний кримінальний суд Верховного Суду вказав у своїй постанові від 25.11.2020 у справі № 627/927/19 встановлено, що само вже здійснення повідомлення про підозру неповноважним на те суб`єктом є недотриманням належної правової процедури, що тягне вже тільки з цієї причини недопустимість всіх доказів, зібраних в здійсненому всупереч встановленій у КПК правовій процедурі досудовому розслідуванні.
Таким чином, наявні у справі докази, які були зібрані органом досудового розслідування на підтвердження винуватості ОСОБА_4 у кримінальному провадженні № 0000283 від 20.02.2018 року, а саме: протокол огляду від 19 лютого 2018 року та фототаблицею до нього (арк. кримінального провадження 15-17); протокол огляду від 20.02.2018 року (арк. кримінального провадження 18-19); протокол пред`явлення особи для впізнання (арк. кримінального провадження 28-32); протокол пред`явлення особи для впізнання (арк. кримінального провадження 38-42); висновок експерта № 563е від 22.02.2018 року (арк. кримінального провадження 86-87); висновок експерта № 562е від 22.02.2018 року (арк. кримінального провадження 92-94); висновок судово-товарознавчої експертизи № 728/18 від 27.02.2018 року (арк. кримінального провадження 99-102); протокол проведення слідчого експерименту від 06.04.2018 року(арк. кримінального провадження 108-112); протокол пред`явлення особи для впізнання від 11.04.2018 року (арк. кримінального провадження 131-134); протокол демонстрації відеозапису від 13.04.2018 року (арк. кримінального провадження 152) судом визнаються недопустимими.
Що стосується показань обвинуваченого, потерпілого та свідків, які описані в мотивувальній частині вироку вище, зважаючи на обставини, які викладені в мотивувальній частині вироку вище з приводу недотримання належної процедури повідомлення або зміну про підозру ОСОБА_4 та висунення йому обвинувачення некомпетентною особою, тобто за відсутності вчинення таких процесуальних дій, суд не може прийняти зазначені показання як докази сторони обвинувачення, оскільки останні, незважаючи на те, що отримані судом безпосередньо, отримані фактично за межами здійснення кримінального провадження, а відтак суд відкидає їх.
Інших доказів, які могли б бути покладені в основу обвинувачення ОСОБА_4 прокурором надано не було.
Дані, які містять характеризуючи документи на ОСОБА_4 , вказаних висновків суду не спростовують.
Окремо, суд звертає увагу, що доручення в порядку статті 290 КПК України, яким прокурором ОСОБА_18 доручено слідчому СВ Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_22 повідомити підозрюваного ОСОБА_4 та його захисника про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування № 0000283 від 20.02.2018 року та необхідність відкриття сторонами кримінального провадження матеріалів та надання доступу до матеріалів досудового розслідування, а також повідомлення, складене прокурором ОСОБА_18 , для передання підозрюваному-арештованому ОСОБА_4 про завершення досудового розслідування взагалі не містить підпису прокурора.
Також суд критично ставиться й до розписки про отримання 19.02.2018 потерпілим ОСОБА_7 від обвинуваченого ОСОБА_4 грошових коштів в сумі 700 грн за продаж мобільного телефону марки Леново А 536, складеної ОСОБА_4 та підписаної ОСОБА_7 19.02.2018 р., оскільки зазначена розписка складена не потерпілим ОСОБА_7 , а обвинуваченим ОСОБА_4 , та з підстав зазначених судом вище.
За таких обставин, ураховуючи висновки Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 22 лютого 2021 року у провадженні № 51-4584кмо18 (справа № 754/7061/15), Об`єднаної палати ВС від 14.02.2022 у справі № 477/426/17 (провадження № 51-4963кмо20) зважаючи на відсутність підпису керівника органу прокуратури в постанові про визначення групи прокурорів у кримінальному провадженні № 0000283 від 20.02.2018 року, та визнання зібраних у зв`язку з цим доказів вини обвинуваченого недопустимими, суд доходить висновку, що пред`явлене ОСОБА_4 обвинувачення не знайшло свого безспірного підтвердження у судовому засіданні для того, щоб вважати поза розумним сумнівом доведеним те, в діях обвинуваченого є склад кримінального правопорушенн, в якому він обвинувачується.
При цьому, підстави для відступу від вказаних висновків Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 22 лютого 2021 року у провадженні № 51-4584кмо18 (справа № 754/7061/15) та Об`єднаної палати ВС від 14.02.2022 у справі № 477/426/17 (провадження № 51-4963кмо20) в суду відсутні з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
Реалізація цього завдання відбувається, зокрема, шляхом здійснення правосуддя, під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи у такій спосіб судову практику на однакове застосування норм права.
Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону № 1402-VIII висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Частиною 2 ст. 434-1 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) передбачено, що суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає таке кримінальне провадження на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи іншої об`єднаної палати.
Виходячи зі змісту статей 434-1, 434-2 КПК України та статей 13, 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", можна зробити висновок, що кримінальним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, які полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного кримінального суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного кримінального суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного кримінального суду (постанова Верховного Суду у справі № 130/1001/17 від 13.02.2019).
Крім того, за наявності протилежних правових висновків з тотожних правових питань, що містяться в рішеннях постановлених судами одного рівня (в даному випадку різними колегіями суддів Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду), обираючи, якому з них слід віддати перевагу, доцільно застосувати принцип lex posterior derogat legi priori (лат. «пізнішим законом відміняється більш ранній»), тобто враховувати саме останню правову позицію Суду. Такий підхід відповідає позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у Постанові від 30 січня 2019 року (справа № 755/10947/17).
Суд звертає увагу, що після винесення зазначених постанов Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду передача справи з аналогічної проблематикою до Великої Палати Верховного Суду з подальшим іншим висновком Великої Палати ВС не було, тому в даному випадку суд керується висновками Об`єднаної палати ККСВС, які мають пріоритет над окремими постановами ВС, в яких можливо міститься інша думка.
Відповідно до ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до ч. 2 ст. 62 Конституції України, ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину (кримінального правопорушення) і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачиться на користь такої особи.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, у справі «Barbera, Messegue and Jabardo v.Spain» від 06 грудня 1988 року (п. 146) Європейський Суд з прав людини встановив, що «принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справ з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться у вину; обов`язок доказування лежить на обвинувачені, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного (Barbera,Messegue and Jabardo v. Spain, рішення від 6 грудня 1988 року, серія А. 146, р. 33, § 77).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Мінеллі проти Швейцарії» від 25.03.1983 № 49, у п. 30 суд зазначає, що принцип презумпції невинуватості є одним з елементів справедливого судового процесу у кримінальних справах у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
Відповідно до ч.1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.
Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, відповідно до положень ч.1 ст. 92 КПК України покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.
З огляду на наведене вище в мотивувальній частині вироку, матеріали провадження не містять доказів, що доводять склад інкримінованого ОСОБА_4 кримінального правопорушення.
З урахуванням викладеного, розглянувши кримінальне провадження в межах висунутого обвинувачення, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, суд приходить до висновку, що в ході судового розгляду стороною обвинувачення не доведено, що в діянні обвинуваченого ОСОБА_4 є склад кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується.
Відповідно до положень ч.1 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається у разі встановлення відсутності події кримінального правопорушення, встановлення відсутності в діянні складу кримінального правопорушення, не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпання можливості їх отримання.
Виходячи з положень ч.1 ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі недоведеності вчинення кримінального правопорушення, в якому обвинувачується особа, недоведеності вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим, недоведеності наявності в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених п.1 та 2 ч.1 ст. 284 КПК України.
Таким чином обвинувачений ОСОБА_4 підлягає виправданню судом з підстав п.3 ч.1 ст. 373 КПК України, у зв`язку із недоведеністю наявності у його діях складу кримінального правопорушення.
Питання речових доказів суд вирішує відповідно до вимог ст. 100 КПК України.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 100, 124, 370, 373, 374, 376, 394 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Виправдати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.186 КК України, на підставі п.3 ч.1 ст. 373 КПК України, у зв`язку із недоведеністю наявності у його діях складу кримінального правопорушення.
Речові докази:
- - мобільний телефон марки «Lenovo А536», imei 1: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 , які запаковані у спецпакет № 0022432 та знаходиться в камері схову речових доказів Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, квитанція № 1780 - повернути власнику ОСОБА_7 ;
- - дві сім карти операторів мобільного зв`язку ПрАТ «Київстар» та «Водафон», що згідно розписки від 21.02.2018 року знаходяться на зберіганні у потерпілого ОСОБА_7 , - залишити власнику ОСОБА_7 ;
- - диск DVD-R, ємністю 4700 МВ «Verbatim» з відеозаписом події, що мала місце 19.02.2018 року, що знаходиться в матеріалах кримінального провадження - залишити зберігати в матеріалах кримінального провадження.
Судові витрати по справі віднести на рахунок держави.
Вирок може бути оскаржений до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку, шляхом подачі апеляційної скарги через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська.
Копію вироку після його проголошення негайно вручити захиснику та прокурору.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1