КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2022 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду ОСОБА_1 , вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2017 року стосовно ОСОБА_4 ,

в с т а н о в и л а:

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2017 року затверджено угоду про визнання винуватості від 17 лютого 2017 року, укладену між заступником Генерального прокурора України ОСОБА_5 , що здійснює повноваження прокурора у даному кримінальному провадженні, та підозрюваним ОСОБА_4 .
ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 28, ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 28, ч.1 ст. 366 КК України, та йому призначено покарання:
- за ч. 1 ст. 255 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік 2 місяці;
- за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 28, ч. 5 ст. 191 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік 3 місяці з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади та місцевого самоврядування, суб`єктах господарювання, у статутному капіталі яких частка державної або комунальної власності перевищує 50 відсотків, на строк 1 рік 10 місяців, без конфіскації майна;
- за ч. 4 ст. 28, ч. 5 ст. 191 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік 5 місяців з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади та місцевого самоврядування, суб`єктах господарювання, у статутному капіталі яких частка державної або комунальної власності перевищує 50 відсотків, на строк 2 роки, без конфіскації майна;
- за ч. 4 ст. 28, ч.1 ст. 366 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади та місцевого самоврядування, суб`єктах господарювання, у статутному капіталі яких частка державної або комунальної власності перевищує 50 відсотків, на строк 1 рік.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого _________________________________________________________________
Справа №11-кп/824/3733/2022 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_6
Категорія: ч. 5 ст. 191 КК України Доповідач ОСОБА_1
покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 5 місяців з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади та місцевого самоврядування, суб`єктах господарювання, у статутному капіталі яких частка державної або комунальної власності перевищує 50 відсотків, на строк 2 роки.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , просить вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2017 року скасувати, а обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0002959 від 20.10.2016, матеріали щодо якого були виділені в окреме провадження з кримінальних проваджень № 0000400 від 31.01.2013 та № 0000164 від 01.04.2014 відносно ОСОБА_4 , разом з угодою про визнання винуватості направити (повернути) прокурору, для приєднання до матеріалів кримінальних проваджень № 0000400 від 31.01.2013 та № 0000164 від 01.04.2014, для здійснення досудового розслідування в загальному порядку.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що аналізуючи вищезазначений вирок відносно ОСОБА_7 , ОСОБА_3 вважає, що вказане судове рішення було ухвалено з істотним порушенням вимог кримінального закону, зокрема, з повним нехтуванням статей 8, 9, 17, 20, 22, 23, 84, 85, 92, 94, 337, 370, 474 та 475 КПК України. При цьому, зазначеним судовим рішенням фактично було встановлено винуватість ОСОБА_3 , хоча він не був учасником судового розгляду обвинувального акта відносно ОСОБА_7 та кримінальне провадження щодо нього не розглядалося жодним судом.
Тобто, Шевченківський районний суд м. Києва, ухвалюючи вирок відносно ОСОБА_7 , вийшов за межі ст. 337 КПК України, згідно з якою судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, та встановив винність ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, незважаючи на те, що він не був стороною кримінального провадження, яке розглядалося судом.

Крім того, незважаючи на те, що прізвища окремих осіб, які, за версією сторони обвинувачення, є співучасниками у вчинених ОСОБА_8 кримінальних правопорушеннях, зазначено у мотивувальній частині вироку судом через позначення «Особа, досудове розслідування щодо якої здійснюється в іншому кримінальному провадженні», - ОСОБА_3 є єдиною особою з їх сукупності, яку можливо однозначно та без будь-яких застережень ідентифікувати.
Зокрема, в оскаржуваному вироку, окрім іншого, зазначено, що судом встановлено, що «...отримавши згоду Особи 7, досудове розслідування щодо якої здійснюється в іншому кримінальному провадженні, на вчинення злочинів. Особа 9, досудове розслідування щодо якої здійснюється в іншому кримінальному провадженні, та інші члени злочинної організації організували його призначення на посаду директора Департаменту координації забезпечення матеріально-технічними ресурсами, робіт та послуг підприємств та товариств ПАТ «НАК «Нафтогаз України», про що свідчить відповідний наказ голови правління ПАТ «НАК «Нафтогаз України» від 22.03.2010 №58-к, а у подальшому - на посаду директору Департаменту матеріально-технічних ресурсів і закупівлі товарів,робіт та послуг Компанії згідно відповідного наказу голови правління Компанії №215-к від 31.05.2010. Наказом голови правління Компанії №81-к від 20.04.2011 Особу 7, досудове розслідування щодо якої здійснюється в іншому кримінальному провадженні, призначено на посаду директора Департаменту матеріального, господарського та інформаційно-технічного забезпечення, а у подальшому, розпорядженням Особи 2, досудове розслідування щодо якої здійснюється в іншому кримінальному провадженні, від 04.07.2012 за №421-р - на посаду заступника голови правління ПАТ «НАК «Нафтогаз України»...».

Таким чином, в мотивувальній частині вироку, що оскаржується, ОСОБА_3 є єдиною особою, відносно якої наведені повні реквізити розпорядчих актів індивідуальної дії, які однозначно ідентифікують його особу через наявність в них єдиного прізвища - ОСОБА_3 .
Так, у загальному та відкритому доступу у всіх законодавчих базах, в т.ч. на офіційному сайті Верховної Ради України, міститься розпорядження Кабінету Міністрів України від 04.07.2012 за №421-р про призначення ОСОБА_3 на посаду заступника голови правління ПАТ «НАК «Нафтогаз України».

Таку ж саму інформацію, яка беззаперечно ідентифікує Особу 7 в оскаржуваному вироку, як ОСОБА_3 , можливо отримати і з розпорядчих актів ПАТ «НАК «Нафтогаз України» - наказів №58-к від 22.03.2010, №215-к від 31.05.2010 та №81-к від 20.04.2011, в яких фігурує також єдине прізвище - ОСОБА_3 .
Тобто, суд у вироку, що оскаржується, формально зазначивши ОСОБА_3 як Особу 7, однозначно та без будь-яких застережень фактично зазначив його прізвище через доволі просту ідентифікацію за допомогою загальнодоступної офіційної інформації.
Вважає, що суд, допустивши однозначну та беззаперечну ідентифікацію Особи 7 у мотивувальній частині оскаржуваного вироку, фактично розглядав також і обвинувачення проти ОСОБА_3 , незважаючи на те, що обвинувальний акт щодо нього до суду не направлявся.
Тобто, судом, який постановив обвинувальний вирок від 10 березня 2017 року та фактично встановив винуватість ОСОБА_3 у скоєнні особливо тяжких злочинів проти власності, була грубо порушена презумпція його невинуватості та права ОСОБА_3 на захист та на справедливий судовий розгляд. Крім того, створенням преюдиції щодо винуватості ОСОБА_3 було створено передумови саме несправедливого розгляду справи проти нього заздалегідь упередженим судом.
Тому вважає, що суд першої інстанції, якому на затвердження надійшла угода про визнання винуватості між ОСОБА_8 та заступником Генерального прокурора України, зобов`язаний був відмовити у її затвердженні через те, що в ній констатується винуватість ОСОБА_3 , який хоча і був позначений в ній як Особа 7, але який досить легко та однозначно ідентифікується будь якою сторонньою особою шляхом використання загальновідомої інформації, а матеріали кримінального провадження суд зобов`язаний був повернути прокурору для проведення досудового розслідування щодо ОСОБА_7 у загальному порядку.

З огляду на положення ст. 24 КПК України, якою гарантовано право на перегляд судового рішення, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді, вважає, що ОСОБА_3 та його захист мають право на оскарження вказаного вироку суду першої інстанції.

Також апелянт просить поновити строк на апеляційне оскарження вироку суду першої інстанції.
Вивчивши апеляційну скаргу та матеріали кримінального провадження, вважаю, що апеляційна скарга підлягає поверненню адвокату ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_9 , виходячи з наступного.

Згідно із положеннями ч. 4 ст. 394 КПК України, вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений:

1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених ч.ч. 4, 6, 7 ст. 474 цього Кодексу, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди;

2) прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з ч. 4 ст. 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вирок на підставі угоди про визнання винуватості ухвалено щодо ОСОБА_4 , а апеляційна скарга подана адвокатом ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_9 , щодо якого кримінальне провадження не розглядалося, і підстави, з яких він вважає, що має право оскаржити вирок суду першої інстанції, є непереконливими.

Так, згідно зі ст. 24 КПК України, кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у його постанові від 03.03.2016 (справа № 5-347кс15), конституційний принцип забезпечення апеляційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному порядку, яке має бути реалізовано, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження, і при цьому відсутність інших осіб у вичерпному переліку суб?єктів оскарження, передбаченому ст. 394 КПК України, за умови, що судове рішення стосується їх прав, свобод та інтересів, - не є перешкодою в доступі до правосудця та звернення до суду вищої інстанції, що передбачено ч. 2 ст. 24 КПК України.
Крім того, Верховний Суд України у згаданій вище постанові наголосив на тому, що при вирішенні питання, чи є підстави для оскарження рішення суду першої інстанції до суду вищого рівня певною особою, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді, ключовим є з?ясування, чи насправді це рішення стосується інтересів конкретної особи.

Між тим, вирок суду першої інстанції стосується прав та інтересів ОСОБА_4 і в ньому відсутні дані про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_4 у співучасті з ОСОБА_3 або іншими конкретними особами, або дані, які б дали можливість ідентифікувати співучасників.

Так, вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2017 року про визнання винуватості ОСОБА_4 , з огляду на формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, стосується виключно його обвинувачення.
Дослідження та оцінку правомірності дій інших осіб - суд першої інстанції не здійснював, а отже, не вирішував наперед питання про їх права, свободи чи інтереси, і не встановлював преюдиційних фактів щодо них.
Доводи адвоката ОСОБА_2 про те, що суд у вироку встановив фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_4 з іншими особами, чим штучно створив преюдицію, є надуманими, оскільки вирок, ухвалений на підставі угоди стосовно однієї з декількох осіб, не має преюдиційного значення для кримінального провадження відносно інших осіб.
Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК України, апеляційна скарга повертається, якщо її подала особа, яка не має права подавати апеляційну скаргу.

Отже, оскільки кримінальне провадження щодо ОСОБА_3 судом не розглядалося, і відомості про нього у вироку відсутні, то судове рішення не стосується прав та інтересів ОСОБА_3 , а відтак, адвокат ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_9 , не наділений правом у даному кримінальному провадженні подавати апеляційну скаргу, у зв`язку з чим вона підлягає поверненню особі, яка її подала.

За цих обставин не підлягає вирішенню і питання про поновлення строку на апеляційне оскарження вироку суду першої інстанції.
На підставі викладеного та керуючись ст. 399 КПК України, суддя

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_9 , на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 10 березня 2017 року відносно ОСОБА_4 - повернути особі, яка її подала.
Копію ухвали про повернення апеляційної скарги невідкладно надіслати адвокату ОСОБА_2 разом з апеляційною скаргою та доданими до неї матеріалами.

Ухвала про повернення апеляційної скарги може бути оскаржена в касаційному порядку.

Суддя
Київського апеляційного суду ОСОБА_1