УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 червня 2022 року
м. Київ
справа № 458/152/21
провадження № 51-1758 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши спільну касаційну скаргу потерпілих ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на вирок Турківського районного суду Львівської області від 27 липня 2021 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 15 березня 2022 року щодо ОСОБА_7 ,
встановив:
За вироком Турківського районного суду Львівської області від 27 липня 2021 року
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Турка Львівської області, громадянина України, який зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_7 постановлено обчислювати з моменту його затримання, тобто з 5 січня 2021року.
У відповідності до вимог ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 строк його попереднього ув`язнення з 5 січня 2021 року до моменту постановлення вироку з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Обраний запобіжний захід ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою, продовжено до набрання вироком законної сили, але не більше ніж на 60 днів, тобто до 24 вересня 2021 включно.
Вирішено питання щодо цивільного позову.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Відповідно до вироку суду, 4 січня 2021 близько 23.00 год. ОСОБА_7 , керуючи автомобілем марки "VOLKSWAGEN GOLF", реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись ним по вул. Молодіжна в м. Турка Самбірського району Львівської області в напрямку від центру міста до автодороги Львів-Самбір-Ужгород, порушив вимоги Розділу 1 п. п. 1.2, 1.3, 1.5, 1.10 (в частині визначення термінів «безпечна швидкість», «дорожні умови», «дорожня обстановка»); Розділу 2 п. 2.3 б), д); Розділу 12 п. п. 12.1 та 12.4 Правил дорожнього руху, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, які виразилися в тому, що він, керуючи вказаним транспортним засобом, проявив неуважність до дорожньої обстановки, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, рухаючись в межах населеного пункту, допустив перевищення дозволеної швидкості руху в 50 км/год., а саме рухався автомобілем зі швидкістю в межах 106 - 121 км/год., не врахував дорожню обстановку, в результаті чого втратив контроль над керованим ним автомобілем та допустив виїзд на смугу зустрічного руху та лівий відносно напрямку його руху тротуар, де здійснив наїзд на пішохода - неповнолітню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка рухалась по вказаному тротуарі в зустрічному автомобілю напрямку, що спричинило смерть потерпілої.
Такими діями ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 15 березня 2022 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 залишено без зміни.
У касаційній скарзі потерпілі, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого просять змінити вирок Турківського районного суду Львівської області від 27 липня 2021 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 15 березня 2022 року, та призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі ближче до верхньої межі санкції ч. 2 ст. 286 КК України, а також в частині задоволення цивільного позову.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на таке.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Вирішення судом питання про призначення ОСОБА_7 покарання ґрунтується на наведених вимогах.
Як убачається зі змісту доданих до касаційної скарги копій судових рішень, обираючи ОСОБА_7 покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно ст. 12 КК України віднесено до категорії тяжких; те, що внаслідок протиправних дій засудженого настала смерть неповнолітньої потерпілої, дані про особу винного, який раніше не судимий, на обліку в наркологічному та психіатричному кабінетах не перебуває, за місцем проживання характеризується задовільно. Також суд врахував часткове відшкодування засудженим шкоди потерпілим; що він намагався викликати швидку медичну допомогу для потерпілої; що обвинувачений відповідно до ст. 39 КУпАП вважається таким, що не був підданий адміністративному стягненню за порушення ПДР.
Обставинами, які пом`якшують покарання, судом визнано щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування потерпілим завданої шкоди, яку потерпілі прийняли як відшкодування моральної шкоди. Обставин, що обтяжують покарання засудженого судом не встановлені.
Судом також була взята до уваги інформація, викладена в досудовій доповіді щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , згідно з якою встановлено низький ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та високий ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб.
Призначене ОСОБА_7 реальне відбуття покарання з позбавленням права керувати транспортними засобами відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість колегія суддів не убачає. Відсутні такі підстави і в касаційній скарзі потерпілих.

Переглянувши вирок в апеляційному порядку, перевіривши доводи апеляційних скарг потерпілих та їхнього представника у частині суворості призначеного ОСОБА_7 покарання, які є аналогічними доводам касаційної скарги, апеляційний суд відповідно до приписів ст. 419 КПК обґрунтовано визнав їх неспроможними та, з наведенням докладних мотивів ухваленого рішення, залишив вирок щодо ОСОБА_7 без змін.
Окрім того, суд апеляційної інстанції визнав вірним та мотивованим рішення місцевого суду щодо часткового задоволення цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди, та дійшов висновку про необґрунтованість доводів апеляційної скарги в цій частині.
Переконливих доводів, які би спростовували висновки апеляційного суду в частині призначення покарання та в частині вирішення цивільного позову, потерпілі у касаційній скарзі не наводять.
Серед іншого, потерпілі вказують на неповноту судового розгляду Львівським апеляційним судом. Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду не є предметом перегляду суду касаційної інстанції, а тому не може бути підставою для перегляду вказаних судових рішень у касаційному порядку.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги потерпілих та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Враховуючи викладене і керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження заспільною касаційною скаргою потерпілих ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на вирок Турківського районного суду Львівської області від 27 липня 2021 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 15 березня 2022 року щодо ОСОБА_7 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3