Дата документу 07.07.2022 Справа № 310/8734/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/451/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №310/8734/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.187 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2022 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 жовтня 2021 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Баку Азербайджан, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.187, ч.3 ст.357 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень за наступних обставин.

19 жовтня 2019 року приблизно о 22 годині 15 хвилин ОСОБА_8 та особа, матеріали провадження щодо якої виділені в окреме провадження (надалі Особа-1), знаходячись на виїзді з території ТЦ «Екватор», розташованого за адресою: Запорізька область, м.Бердянськ, пр.Східний, 13/73, побачили автомобіль марки «Volkswagen Caddy» д.н.з НОМЕР_1 , припаркований на проїжджій частині, за кермом якого знаходився ОСОБА_10 , після чого у них виник умисел на вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_8 та Особа-1, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою відкритого викрадення чужого майна, за попередньою змовою між собою, підійшли до автомобіля, Особа-1 сіла на заднє пасажирське місце та прижала ОСОБА_10 за шию, а ОСОБА_8 через незакрите вікно автомобіля, застосовуючи насильство, небезпечне для життя та здоров`я потерпілого, напали на ОСОБА_10 , ОСОБА_8 почав завдавати йому удари рукою в область голови.

Коли потерпілий ОСОБА_10 вийшов з автомобіля, щоб витерти кров з обличчя, ОСОБА_8 та Особа-1 продовжили завдавати удари по голові та тілу ОСОБА_11 , внаслідок чого потерпілий впав на землю, чим завдали йому синець та садно на обличчі, травма супроводжувалася струсом головного мозку, що в сукупності кваліфікується як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, травматичний підгострий ларингіт, що кваліфікується як легке тілесне ушкодження, синець в ділянці попереку ліворуч, що кваліфікується як легке тілесне ушкодження.

Після цього ОСОБА_8 обшукав кармани куртки потерпілого та відкрито заволодів належним ОСОБА_10 мобільним телефоном марки «iPhonе7» вартістю 7000 грн. з сім-картою мобільного оператору ПрАТ «ВФ Україна» вартістю 25 грн. та грошовими коштами на загальну суму 15500 грн., а всього на загальну суму 22 525 грн.

Під час нападу ОСОБА_8 , діючи умисно, з корисливих мотивів відкрито заволодів з полки біля водійського сидіння обкладинкою для документів зі шкіри вартістю 600 грн., в середині якої знаходились документи на ім`я ОСОБА_10 .

Відразу після цього ОСОБА_8 та Особа-1, незважаючи на вимоги потерпілого ОСОБА_10 повернути належне йому майно, не повернули його, а розпорядились ним на власний розсуд, чим завдали потерпілому майнову шкоду на загальну суму 22 525 грн.

Крім того, 19 жовтня 2019 року приблизно о 22 годині 15 хвилин ОСОБА_8 та Особа-1 в процесі вчинення розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_10 , перебуваючи в салоні автомобіля марки «Volkswagen Caddy» д.н.з НОМЕР_1 , припаркованому на проїжджій частині на виїзді з території ТЦ «Екватор», розташованого за адресою: Запорізька область, м.Бердянськ, пр.Східний, 13/73, діючи умисно, незаконно, заволоділи важливими особистими документами, виданими на ім`я ОСОБА_10 , що знаходилися в обкладинці для документів зі шкіри, а саме: посвідченням учасника бойових дій, посвідченням водія, посвідченням «СОБР», картою для виплат ПрАТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_2 , технічним паспортом на автомобіль марки «Volkswagen Caddy» д. н. з НОМЕР_1 , виданим на ім`я ОСОБА_12 , 1982 р. народження, після чого залишили місце вчинення злочину разом з викраденими документами.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.187 КК, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб; за ч.3 ст.357 КК, як незаконне заволодіння будь-яким способом іншим важливим особистим документом.

Йому призначено покарання

- за ч.2 ст.187 КК у виді 7 років 3 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна;

- за ч.3 ст.357 КК у виді 3 місяців арешту.

На підставі ч.1 ст.70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено покарання у виді 7 років 3 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна.

На підставі ч.4 ст.70 КК призначено остаточне покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, цивільний позов та речові докази.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 просив вирок щодо ОСОБА_8 змінити, виключити з правової кваліфікації його дій кваліфікуючу ознаку «за попередньою змовою групою осіб» та перекваліфікувати дії обвинуваченого на ч.2 ст.125, ч.2 ст.186 КК, призначивши йому остаточне покарання із застосуванням положень ч.1, ч.4 ст.70 КК у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі. Свої вимоги мотивував тим, що потерпілий пояснив, що коли його били, ніяких вимог йому не висували, тоді як застосування фізичного насильства при нападі спрямоване саме з метою заволодіння чужим майном. В судовому зсіданні обвинувачені пояснили, що у них з потерпілим виник конфлікт, під час якого вони спричинили потерпілому тілесні ушкодження, а вже потім ОСОБА_8 забрав у потерпілого гроші, мобільний телефон і обкладинку з документами, а тому кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.2 ст.187 КК є неправильною. При призначенні покарання обвинуваченому слід врахувати, що він повністю визнав свою вину за ч.2 ст.125, ч.2 ст.186, ч.3 ст.357 КК, активно сприяв розкриттю злочину, має постійне місце проживання та реєстрації, характеризується задовільно, працює неофіційно, має стійкі соціальні зв`язки.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; прокурора, яка заперечила проти апеляційної скарги та просила залишити вирок суду щодо ОСОБА_8 без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.357, ч.2 ст.187 КК, було зроблено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими відповідно до ст.94 КПК.

Зокрема, такі висновки міськрайонного суду ґрунтуються на показаннях потерпілого ОСОБА_10 , який пояснив, що він 19.10.2019 року у вечірній час на автомобілі марки «Volkswagen Caddy» д.н.з НОМЕР_1 перебував на території ТЦ «Екватор». Почув, як двоє молодиків йдучи мимо нього, щось йому сказали, але він не розібрав, бо розмовляв по телефону. У цей момент Особа-1 сіла на заднє сидіння автомобіля і за шию прижала його, а ОСОБА_13 через відкрите вікно вдарив його по обличчю. У нього з носа пішла кров, тому він вийшов з машини знайти ганчірку і у цей момент Особа-1 натягнула йому на голову його ж куртку, він впав на коліна, потім став на лікті. Нападники стали його бити, один бив, інший притримував, після чого витягли з кармана куртки гроші і втекли. Документи лежали в салоні автомобіля, спочатку забрали документи, а потім взяли гроші і телефон, хто саме брав він не бачив, але документи були в руках у ОСОБА_14 . Коли він піднявся з колін, обидва нападника йшли в один бік, але нарізно. Він їм крикнув, щоб віддали документи і телефон, але ті втекли. У цей день він чекав знайомого віддати йому гроші в сумі 15 000 грн., які лежали у нього в куртці, скріплені резинкою.

Наведені показання потерпілого повною мірою узгоджуються з іншими наведеними у вироку об`єктивними доказами, а саме: висновком судово-медичного експерта №387 від 30.10.2019 року щодо наявності у потерпілого легких тілесних ушкоджень; протоколом слідчого експерименту за участі потерпілого ОСОБА_10 , під час якого він вказав на механізм отримання ним тілесних ушкоджень; протоколом огляду мобільного телефону марки «iPhonе7» від 23.10.2019 року, який був добровільно виданий ОСОБА_8 ; протоколами огляду місця події від 19.10.2019 року та від 21.10.2019 року.

Дослідивши вищевказані докази і визнавши їх належними та допустимими, оцінивши їх у сукупності з іншими фактичними даними, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень та правильно кваліфікував його дії за ч.2 ст.187 КК, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб та за ч.3 ст.357 КК, як незаконне заволодіння будь-яким способом іншим важливим особистим документом. Будь-яких сумнівів щодо об`єктивності оцінки доказів, покладених в основу вироку, та дотримання судом першої інстанції вимог ст.94 КПК колегія суддів не вбачає.

В своїй апеляційній скарзі захисник, вимагаючи змінити вирок, виходив з того, що при побитті потерпілого обвинувачений ніяких вимог до потерпілого не висував, тоді як застосування фізичного насильства при нападі спрямоване саме з метою заволодіння чужим майном. Майно потерпілого обвинувачений ОСОБА_8 забрав вже після спричинення потерпілому тілесних ушкоджень. На підставі наведеного захисник вважав, що дії обвинуваченого підлягають кваліфікації за ч.2 ст.125, ч.2 ст.186 КК.

Проте, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів не може погодитися із такими запереченнями захисника виходячи з такого.

Розбій як злочин проти власності (стаття 187 КК) - це напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства.

Відповідно до встановлених судом фактичних обставин справи напад на потерпілого було здійснено саме з метою заволодіння його майном. Адже потерпілий категорично наполягав на тому, що спочатку один із нападників сів в машину та стиснув йому шию, а після того, як вони вийшли з автомобіля, один із них бив його, а інший притримував та хтось із нападників в цей час викрадав з куртки телефон і гроші. Застосоване до потерпілого насильство мало на меті одразу подолати опір потерпілого й упередити його протидію нападу.

Покази потерпілого упродовж всього кримінального провадження були логічними, послідовними та не містили в собі суперечностей. Потерпілий раніше не знав нападників, а тому підстав для обмови обвинуваченого ОСОБА_8 з боку потерпілого встановлено не було. Крім того, потерпілий був попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів, його покази повністю узгоджуються із сукупністю інших зібраних у справі доказів, а тому у суду першої інстанції не було підстав недовіряти показам потерпілого.

Відтак доводи захисника про відсутність у діях обвинуваченого ОСОБА_8 ознак розбою, натомість необхідність кваліфікації вчиненого діяння за ч.2 ст.125, ч.2 ст.186 КК, є безпідставними.

Доводи сторони захисту про відсутність в діях обвинуваченого ОСОБА_8 такої кваліфікуючої ознаки як «вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб» були предметом ретельної перевірки суду першої інстанції та обґрунтовано визнані такими, які спрямовані на уникнення відповідальності за скоєння більш тяжкого злочину.

Так, злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення. При цьому під час вчинення злочину кожен зі співучасників може вчиняти різні дії, які спрямовані на досягнення єдиної мети.

На підставі аналізу доказів, детально наведених у вироку, виходячи з конкретних обставин провадження, встановлених під час судового розгляду, суд дійшов правильного висновку, що діям нападників були притаманні ознаки попередньої змови. Адже дії учасників злочину носили узгоджений характер, вони були обізнані про свою конкретну роль у злочині та їх дії охоплювалися єдиним умислом. Після вчиненого злочину вони розділили між собою грошові кошти, якими заволоділи під час вчинення нападу на потерпілого.

Крім того, характер дій кожного з нападників під час вчинення злочину, обстановка злочину, характер завданого насильства, завдання ними ударів потерпілому є тими об`єктивними критеріями, що вказують саме на наявність ознак розбійного нападу.

За наведених обставин при перевірці вироку колегією суддів не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання колегія суддів виходила з такого.

З огляду на положення статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, відомості про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Мотивуючи своє рішення про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_8 міськрайонний суд врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, одне з яких віднесено до кримінальних проступків, а інше - до тяжких злочинів; дані про особу обвинуваченого, який не має стійких соціальних зв`язків, ніде не працює, раніше неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, проте знову вчинив кримінальні правопорушення, в тому числі і тяжкий злочин. Зазначені обставини свідчать про схильність обвинуваченого до вчинення кримінальних правопорушень та вказує на очевидне його небажання стати на шлях виправлення та перевиховання.

Обставин, які б пом`якшували покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , судом встановлено не було. Натомість обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого, судом визнано рецидив злочинів.

На переконання колегії суддів за обставин цього кримінального провадження судом призначено ОСОБА_8 законне, справедливе та співмірне характеру вчинених ним дій покарання, а тому судова колегія не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість, яке до того ж призначено у розмірі, наближеному до мінімально можливого за санкцією ч.2 ст.187 КК. Такі висновки суду достатнім чином мотивовані, а апеляційна скарга сторони захисту не містить переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність висновків суду щодо правильності призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу.

Разом з тим, визначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 остаточне покарання на підставі ч.4 ст.70 КК, суд першої інстанції не зазначив в резолютивній частині а ні принцип, за яким призначено таке покарання, а ні вирок з урахуванням якого підлягає призначенню таке покарання, що не відповідає положенням кримінального закону та має бути виправлено за наслідками апеляційного розгляду, оскільки цим не буде погіршено становища обвинуваченого.

Крім того, за матеріалами кримінального провадження роком народження обвинуваченого ОСОБА_8 є 1991 рік, а не 1965 рік, як помилково зазначив у вступній частині вироку суд першої інстанції, що також має бути виправлено апеляційним судом.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би стали безумовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не виявлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_8 в цій справі змінити.

Вважати правильним роком народження ОСОБА_8 1991 рік.

Вважати, що остаточне покарання ОСОБА_8 призначено на підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом часткового складання з покаранням, призначеним вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 15.11.2019 року.

В решті вирок суду щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4