Київський апеляційний суд
Провадження № 11-кп/824/2640/2022 Головуючий в першій інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 753/3754/22 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія справи: ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2022 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Бровари, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судима,
по обвинуваченню у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України,
за участю:
прокурора ОСОБА_8 ,
обвинуваченої ОСОБА_7 ,
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 14 квітня 2022 року ОСОБА_7 визнана винуватою у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України, та їй призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік та покладено на неї обов`язки, що передбачені ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Судом вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком, 17 лютого 2022 року приблизно о 09 годині 40 хвилин ОСОБА_7 , знаходячись в приміщенні магазину «ЄВА» ТОВ «РУШ», розташованого за адресою: м. Київ, вул. Литвинського, 33, керуючись умислом, направленим на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, переконавшись та вважаючи, що за її протиправними діями ніхто не спостерігає, взяла з полиці в торгівельному залі крем для обличчя вартістю 531,20 гривень, поклала до пакету, що мала при собі, та, не маючи наміру за нього розрахуватися, направилася до іншого відділу магазину, де, обернувшись від камери відеоспостереження спиною, намагалася вийняти вказаний крем з упаковки, на якій містився штрих-код, тим самим усунути перешкоду для доведення правопорушення до кінця, однак була виявлена працівниками магазину.
Таким чином ОСОБА_7 вчинила незакінчений замах на таємне викрадення майна ТОВ «РУШ» (крадіжку).

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , не оспорюючи викладені судом фактичні обставини справи, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального проступку та кваліфікацію її дій, просить вирок скасувати в частині призначеного покарання і ухвалити новий вирок, яким обвинуваченій призначити покарання за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України у виді штрафу в розмірі 1000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000,00 (сімнадцять тисяч) гривень, з розстрочкою виплати певними частинами.
Обґрунтовуючи такі вимоги апеляційної скарги прокурор зазначає про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність. А саме, не врахувавши того, що ОСОБА_7 має інвалідність першої групи довічно, суд незаконно призначив їй покарання у виді обмеження волі, чим порушив вимоги ч. 3 ст. 61 КК України.

Від інших учасників судового розгляду апеляційних скарг на вирок суду першої інстанції не надійшло.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора ОСОБА_8 в підтримку доводів і вимог апеляційної скарги, обвинуваченої ОСОБА_7 , яка не заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченої, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 ухвалений за результатами розгляду обвинувального акта в порядку спрощеного провадження, передбаченого ст. ст. 381, 382 КПК України.

У зв`язку із цим висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні незакінченого замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжку) за встановлених під час досудового розслідування обставин, які ніким з учасників судового розгляду не оспорювалися і докази стосовно яких в суді не досліджувалися, апеляційним судом не перевіряються згідно з вимогами ч. 1 ст. 394, ч. 1 ст. 404 КПК України.

За встановлених та викладених у вироку обставин вчиненого ОСОБА_7 кримінального проступку, її дії правильно кваліфіковані за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України.

Перевіряючи вирок суду в межах вимог і доводів апеляційної скарги прокурора, в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів враховує таке.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно загальних засад призначення покарання, регламентованих у ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Як вбачається з вироку, при призначенні ОСОБА_7 покарання за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України, суд першої інстанції врахував: ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення та фактичні обставини його скоєння; дані про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, на обліках у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, є інвалідом І групи; її поведінку під час та після вчинення проступку; щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання; відсутність обставин, які б обтяжували покарання.

Пославшись на такі обставини, суд обрав для ОСОБА_7 найбільш суворий вид покарання серед тих, що передбачені санкцією ч. 1 ст. 185 КК України, а саме обмеження волі на строк 1 рік, разом з тим звільнив обвинувачену від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Однак, відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 КК України, покарання у виді обмеження волі не застосовується до осіб з інвалідністю І і ІІ групи.

Згідно з наявною у справі довідкою МСЕК серії КИО-І № 229406, ОСОБА_7 з 01 червня 2005 року є інвалідом І групи довічно (т. 1 а.п. 61).

Тобто, призначивши ОСОБА_7 , яка є інвалідом І групи, покарання у виді обмеження волі, суд допустив порушення вимог ч. 3 ст. 61, п. 2 ч. 1 ст. 65 КК України, та неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою необхідність зміни застосованого до обвинуваченої заходу примусу, як на це вірно звертає увагу апелянт.

Враховуючи відповідно до ст. 65 КК України: ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке ст. 12 КК України віднесено до кримінального проступку, характер та конкретні обставини його скоєння; дані про особу обвинуваченої, яка раніше не судима і до кримінальної відповідальності притягується вперше (т. 1 а.п. 63), на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває (т. 1 а.п. 64, 65), є інвалідом І групи (т. 3 а.п. 61); повне визнання винуватості у вчиненому та щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання; відсутність обставин, які б його обтяжували, колегія суддів вважає за необхідне застосувати до ОСОБА_7 в межах санкції ч. 1 ст. 185 КК України найменш суворий вид показання у виді штрафу в мінімальному розмірі з розстрочкою його виплати протягом 1-го року.

На переконання колегії суддів, саме таке призначене ОСОБА_7 покарання є законним, справедливим, відповідає ступеню тяжкості вчиненого нею кримінального проступку і даним про її особу, є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченої і попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 грудня 2021 року (справа № 617/775/20), зміна за результатами розгляду апеляційної скарги покарання у виді обмеження волі, від відбування якого особу було звільнено з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, на штраф не є погіршенням становища обвинуваченого, не вимагає скасування у відповідній частині вироку суду першої інстанції і ухвалення нового вироку.

Приймаючи до уваги викладене, оскільки в даному випадку зміна призначеного ОСОБА_7 покарання є підставою для зміни вироку суду першої інстанції в цій частині і не тягне за собою його скасування з ухваленням апеляційним судом нового вироку, як про це сформульовані вимоги апелянта, то апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 14 квітня 2022 року щодо ОСОБА_7 змінити, пом`якшити призначене їй покарання за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України з 1 (одного) року обмеження волі із застосуванням ст. ст. 75, 76 КК України до штрафу у розмірі 1000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000,00 (сімнадцять тисяч) гривень, із розстрочкою виплати по 1416,67 гривень (одній тисячі чотириста шістнадцять гривень шістдесят сім копійок) щомісячно протягом 1 (одного) року.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців.

С У Д Д І:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4