Справа № 688/1280/22
Провадження № 1-в/675/87/2022
У Х В А Л А
"13" вересня 2022 р. Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі: головуючого - судді ОСОБА_1 , з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , засудженого ОСОБА_4 , захисника адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ізяслав у режимі відеоконференції заяву засудженого ОСОБА_4 про перегляд вироку,

в с т а н о в и в :
Засуджений ОСОБА_4 ,який відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі «Замкова виправна колонія (№ 58)», звернувся до суду з заявою, у якій просить привести міру його покарання у відповідність до Конституції України.
В обґрунтування поданої заяви зазначає, що міра його покарання (довічне ув`язнення) прямо порушує вимоги ст. 28 Конституції України, а також ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конституційним Судом України покарання у виді довічного позбавлення волі без права і можливості умовно-дострокового звільнення та пом`якшення покарання прирівняне до катувань.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 та його захисник адвокат ОСОБА_5 заяву підтримали та просили її задовольнити. Засуджений пояснив, що, на його думку, суд за результатами вирішення цієї заяви повинен пом`якшити призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі.

Прокурор ОСОБА_3 проти задоволення заяви заперечив, посилаючись на її безпідставність.

Заслухавши пояснення засудженого та його захисника, з`ясувавши думку прокурора, вивчивши надані матеріали, суд приходить до висновку, що заява до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до п.п. 2, 3, 14 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 ст. 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

ОСОБА_4 засуджений за вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 січня 2005 року, зміненим ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 червня 2013 року, за ст. 93 п.п. «а», «з», «и», «і» КК України в редакції 1960 року, ст. 215-3 ч. 3 КК України в редакції 1960 року, ст. 187 ч. 3, ст. 257 КК України, ст. 70 КК України, ст. 70 ч. 4 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю.

Постановляючи ухвалу по суті поданої засудженим заяви, суд враховує наступне.

За положеннями ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Згідно з ст. 28 Конституції України ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню. Жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам.

Відповідно до ст. 51 КК України до осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, судом можуть бути застосовані такі види покарань, як, зокрема, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Кримінальний закон розкриває зміст цих покарань у різних його статтях (ст.ст. 63 і 64 КК України) і виокремлює правила щодо їх призначення, що і вказує на те, що довічне позбавлення волі не є законодавчо визнаним різновидом такого виду покарання як позбавлення волі, а, навпаки, є окремим видом покарання, який має свій спеціальний порядок та умови його відбування.

Рішенням Конституційного Суду України № 6-(ІІ)/2021 від 16 вересня 2021 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Таким чином, на національному рівні Конституційний Суд України визнав, що норми закону України про кримінальну відповідальність не містять положень, які надають суду повноваження для застосування до осіб, яких засуджено до покарання у виді довічного позбавлення волі, умовно-дострокового звільнення від відбування призначеного покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

При цьому, зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

У своєму рішенні від 12 березня 2019 року у справі Пєтухов проти України (Petukhov v. Ukraine, заява № 41216/13) Європейський Суд з прав людини зазначив, що сам факт того, що зрештою покарання у виді довічного позбавлення волі може бути відбутим у повному обсязі, не суперечить ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Отже, перегляд покарання у виді довічного позбавлення волі необов`язково має призвести до звільнення відповідного засудженого. Характер встановленого за ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод порушення свідчить, що для належного виконання цього рішення від держави-відповідача вимагатиметься впровадження реформи системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі. Механізм такого перегляду повинен гарантувати перевірку у кожному конкретному випадку, чи обґрунтовано триваюче тримання під вартою законними пенологічними підставами, та має надавати засудженим до довічного позбавлення волі можливість передбачити з певним ступенем точності, що їм треба зробити, аби було розглянуто питання щодо їх звільнення, та за яких умов це можливо, відповідно до стандартів, розроблених практикою Суду.

Тобто вказаним рішенням зобов`язано державу впровадити реформу системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі, але не встановлено будь-яких обов`язків держави щодо заміни покарання засудженим до довічного позбавлення волі. При цьому, суд враховує, що національним законодавством України на теперішній час не передбачено будь-якого іншого способу вирішення порушеного засудженим питання, крім заміни засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років актом про помилування (ст. 87 КК України).

Велика Палата Верховного Суду 08 липня 2020 року розглянула в судовому засіданні кримінальну справу (справа № 1-42/2004, провадження № 13-87зво19) за заявою засудженого про перегляд судових рішень, постановлених щодо нього, з підстав встановлення рішенням Європейського суду з прав людини від 12 березня 2019 року (заява № 41216/13) у справі «Петухов проти України (№ 2)» порушення Україною вимог ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод через відсутність належної медичної допомоги, доступної заявнику під час тримання його під вартою, а також у зв`язку з тим, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити.

Враховуючи національне законодавство та практику Європейського Суду з прав людини, Велика Палата дійшла таких висновків: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Конвенції, та не являє собою порушення ст. 3 цієї Конвенції; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням ст. 3 Конвенції; в) відсутнє порушення ст. 3 Конвенції в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі повинен надавати національним органам можливість оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції. Велика Палата зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак, заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правотворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Таким чином, Європейський Суд з прав людини, Конституційний Суду України і Велика Палата Верховного Суду констатували de facto певну законодавчу прогалину в питаннях неможливості в Україні здійснювати оцінку змін поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції, але вказаного роду прогалини мають усуватися виключно законодавцем, а не судом, оскільки при вирішенні конкретного клопотання засудженого у кримінальному провадженні правозастосовувач, яким у даному випадку є суд, повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуватися процедури розгляду порушених особою питань, тобто користуватися принципом законності, згідно якого дозволено робити лише те, що передбачено в законі (ст. 19 Конституції України, Рішення КСУ № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року).

У справі Стіл та інші проти Сполученого Королівства (Steel and Оthers v. the United Kingdom), рішення від 23 вересня 1998 року (п. 54), Європейський Суд з прав людини наголосив, що Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба з належною порадою, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія. Вислови законний та згідно з процедурою, встановленою законом, зумовлюють повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права. При цьому, відповідно ст. 3 КК України законодавство України про кримінальну відповідальність становить КК України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права; кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом; застосування закону про кримінальну відповідальність за аналогією заборонено; закони України про кримінальну відповідальність повинні відповідати положенням, що містяться в чинних міжнародних договорах, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України; зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу.

Отже, наразі в Україні відсутній порядок та дієвий механізм судового перегляду покарання щодо осіб, які засуджені до довічного позбавлення волі, процедура розгляду клопотань про застосування звільнення від відбування покарання відносно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, або пом`якшення їм покарання діючим кримінальним процесуальним законодавством України не передбачена.

Водночас, саме по собі покарання у виді довічного позбавлення волі не може вважатись катуванням, не суперечить ст. 28 Конституції України та ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як про це зазначає засуджений, призначення саме такого покарання не було визнано Європейським Судом з прав людини катуванням.

З огляду на викладене, заява ОСОБА_4 до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 372, 537, 539 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :
У задоволенні заяви засудженого ОСОБА_4 про перегляд вироку відмовити.
Ухвала суду може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду через Ізяславський районний суд Хмельницької області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим протягом семи днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: ОСОБА_1