КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №757/9545/22 Слідчий суддя в суді першої інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/824/1897/2022 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції ОСОБА_2
Категорія: ст. ст. 170-173 КПК України
У Х В А Л А
24 травня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власників майна ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 , з доповненнями власника майна ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 08 квітня 2022 року, -
прокурора ОСОБА_9 ,
представника власників майна ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:
Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, представник власників майна ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу, а також власником майна ОСОБА_6 , подано доповнення до апеляційної скарги. В поданій апеляційній скарзі з доповненням просять скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора другого відділу організації процесуального керівництва та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами центрального апарату Національної поліції України Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Офісу Генерального прокурора ОСОБА_10 про арешт майна.
На обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що зазначене судове рішення є необґрунтованим, таким що підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону; невідповідністю висновків фактичним обставинам кримінального провадження, неповнотою судового розгляду, ігноруванням практики Європейського суду з прав людини. Оскаржувана ухвала ґрунтується на припущеннях та недопустимих доказах.
Вирішуючи питання про накладення арешту на майно слідчий суддя не переконався в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення, причетності осіб до його вчинення. Ухвала слідчого судді та клопотання прокурора про накладення арешту на майно не містить доказів на підтвердження події та складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 364 - 1 КК України. Слідчим суддею, не встановлено і не зазначено для кваліфікації по вказаному кримінальному правопорушенню, розміру збитків, в якій формі вони заподіяні, кому і коли заподіяні, та у який спосіб.
Апелянт вказує на те, що клопотання про арешт тимчасово вилученого майна було подано з порушенням процесуального строку, передбаченого абз. 2 ч. 5 ст. 171 КПК України. Майно його власникам не повернуто. Належної перевірки на відповідність клопотання прокурора вимогам ст. 171 КПК України слідчим суддею не було зроблено.
Обґрунтовуючи необхідність накладення арешту з метою забезпечення збереження речових доказів на даному етапі кримінального провадження, слідчим суддею не мотивовано існування причинного зв`язку, між ймовірно вчиненим злочином за ч. 2 ст. 364-1 КК України, розслідування якого здійснюється у даному кримінальному провадженні. Жодного зв`язку між вилученим майном (грошима) із кримінальним правопорушенням, яке розслідується не має і не може бути.
В доповненнях до апеляційної скарги власник майна ОСОБА_6 , зазначає, що прокурором не надано доказів того, що існують будь-які ризики відчуження, знищення чи приховування майна вилученого під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 та/або спроб такого відчуження.
Власник майна вказує на те, що він ніколи не вчиняв та не був причетний до вчинення будь-яких протиправних дій. За весь період здійснення підприємницької діяльності ним ніколи не планувалось і не здійснювалось жодної, забороненої законом діяльності, ніколи не співпрацював і не має наміру співпрацювати з будь-якими фізичними чи юридичними особами, що діють незаконно, в тому числі і з будь-якими підприємствами, установами організаціями та фізичними особами, що діють на території так званих «лнр».
Також зазначає, що органом досудового розслідування жодним чином не доведено, що вилучене майно та грошові кошти є предметом злочинної діяльності чи набуті злочинним шляхом.
Слідчий суддя не навів жодної підстави, згідно якої встановлено той факт, що вилучені мобільні телефони, флеш носії та грошові кошти, які вилучені під час проведення обшуку 31.03.2022 року були знаряддям вчинення кримінального правопорушення чи містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Оскільки відповідно до протоколів огляду відсутня будь-яка інформація, яка стосується періодів 2020-2021 роки, що є предметом розслідування кримінального провадження. Більше того, під час огляду вилучених телефонів не виявлено будь-яких доказів причетності його до вчинення будь-яких кримінальних правопорушень взагалі.
Доказів на підтвердження, що вилучені грошові кошти набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення в судовому засіданні надано не було.
У даному кримінальному провадженні на момент застосування арешту майна йому не повідомлялось про підозру про вчинення кримінального правопорушення, що вказує на відсутність підстав викладених у ч. ч. 1, 2 ст. 170 КПК України.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представника власників майна, який підтримав апеляційну скаргу, з доповненнями та просив її задовольнити, пояснення прокурора, який заперечував щодо задоволення вказаної апеляційної скарги, з доповненнями та просив залишити її без задоволення, вважав оскаржувану ухвалу законною і обґрунтованою, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, з доповненням колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
В ході досудового розслідування встановлено, що встановлена група осіб, які є прибічниками так званого «руського миру» та політики надання автономних прав мешканцям громад та територій Донбасу України або приєднання їх до російської федерації, що організували схему постачання кам`яного вугілля через російсько Український кордон, шляхом залізничного перевезення з тимчасово окупованої території Луганської області з міст Ровеньки, Красний Луч, Антрацит, Свердловськ за підробленими документами походження вугілля видобутого нібито на території рф.
Згідно наявних у слідства даних до вчинення кримінального правопорушення причетний ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Так, зазначена група осіб підтримує щільні стосунки з представниками спеціальних служб фсб рф, за дорученням яких накопичують та передають інформацію щодо розташування блокпостів, дислокацію та переміщення військових та військової техніки ЗСУ України, її кількість, якість, та виконують інші доручення, які негативно впливають на загально військовий стан, що склався в умовах війни України з рф.
На підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 30.03.2022 по справі № 757/9508/22-к проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 . В ході проведення обшуку виявлено та вилучено:
Постановою слідчого 31.03.2022 вилучені речі та грошові кошти визнані речовими доказами у кримінальному провадженні.
05.04.2022 прокурор відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_10 , звернувся до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на майно, яке вилучене в ході проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:
Метою арешту майна є забезпечення збереження речових доказів та забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення.
08.04.2022 ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва вказане клопотання прокурора задоволено та накладено арешт на вказане майно.
Задовольняючи дане клопотання прокурора, слідчий суддя виходив з наявності передбачених ст. 170 КПК України підстав для накладення арешту на вказане майно, з метою забезпечення збереження речових доказів.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, з огляду на наступне.
З ухвали слідчого судді та журналу судового засідання вбачається, що наведені в клопотанні прокурора доводи про накладення вказаного арешту, перевірялись судом першої інстанції, при цьому було вислухано власника майна його представника та прокурора, досліджено матеріали справи, а також з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна.
Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
З огляду на наведене та враховуючи, що в засіданні суду першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке прокурор просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження та враховано обставини кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вказане майно, оскільки всупереч тверджень апелянта, вказане майно постановою слідчого від 31.03.2022 визнано речовим доказом у даному кримінальному провадженні, як таке, що відповідає критеріям зазначеним у ст. 98 КПК України.
В свою чергу, у кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
Крім того, ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.
Тому, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України повинно арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.
Таким чином, накладення арешту на майно у даному кримінальному провадженні, за наявності для цього підстав відповідає вимогам КПК України. Матеріали судового провадження свідчать, що застосування зазначеного заходу забезпечення кримінального провадження є виправданим та необхідним у кримінальному провадженні.
Тому апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про те, що майно, на яке накладено арешт, відповідає критеріям речових доказів, визначених законом, а тому з метою збереження речових доказів клопотання прокурора підлягало задоволенню, з урахуванням обставин кримінального провадження, що розслідується на час розгляду клопотання про арешт майна в суді першої інстанції.
У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні та винуватості особи в його вчиненні, вирішуються судом під час ухвалення вироку, тобто на стадії судового провадження, а тому доводи апеляційної скарги щодо відсутності у кримінальному провадженні доказів на підтвердження наявності ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364-1 КК України, колегія суддів вважає передчасними.
Твердження апелянта, що клопотання про арешт тимчасово вилученого майна було подано з порушенням процесуального строку, передбаченого абз. 2 ч. 5 ст. 171 КПК України та майно його власникам не повернуто заслуговують на увагу, однак дана обставина не є підставою для скасування оскаржуваної ухвали, а може бути підставою для оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування в порядку глави 26 КПК України.
Крім того під час апеляційного розгляду встановлено, що такі твердження апелянта про невідповідність клопотання про арешт вимогам ст. 171 КПК України були також предметом розгляду слідчим суддею під час розгляду клопотання про арешт майна.
Слідчим суддею встановлено, що відповідно до абзацу 2 ч. 5 ст. 171 КПК України, уразі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.
Як вбачається з матеріалів провадження, клопотання надійшло до суду поза строками, що визначені абз.2 ч. 5 ст. 171 КПК України, що обумовлено об`єктивними чинниками, а саме необхідністю забезпечення особливого режиму роботи правоохоронних та судових органів в умовах воєнного стану.
Крім того, відмова в задоволенні клопотання про арешт майна можлива лише, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом 2 частини 1 статті 170 КПК (частина 1 статті 173 КПК).
При вирішенні питання про арешт майна (речей), які відповідають критеріям речових доказів, слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини 2 статті 170 КПК); 3) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 4) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб (частина 2 статті 173 КПК).
Таким чином, такої підстави для відмови в арешті майна як пропущення строку звернення з клопотанням КПК не передбачено ні серед умов, які враховуються при вирішенні питання про арешт майна як речових доказів (чи навіть з інших підстав), ні серед підстав для відмови в задоволенні клопотання про арешт.
Отже, сам по собі факт порушення строку звернення до слідчого судді для вирішення питання про арешт не може бути підставою для відмови в арешті майна, яке відповідає критеріям речових доказів у кримінальному провадженні. Вказане обумовлюється тим, що порушення строку на звернення з клопотанням про арешт майна, яке має ознаки речового доказу, не позбавляє таке майно доказової сили в кримінальному провадженні, тому потребує забезпечення його збереження, зокрема, шляхом накладення арешту.
Сплив процесуального строку виконання обов`язку вжити заходи до збереження речових доказів не припиняє необхідності виконати цей обов`язок і не тягне за собою припинення повноважень службової особи на здійснення обов`язкової дії.
Крім цього, вирішення слідчим суддею, судом питання про арешт майна, яке було правомірно тимчасово вилучене, при порушенні строку звернення слідчим, прокурором із клопотанням про арешт, відбувається в період часу, коли режим тимчасового вилучення припинився (пункт 3 частини 1 статті 169 КПК).
Отже, вирішення питання щодо арешту майна залежить від того, чи має воно значення доказу в кримінальному провадженні, а не від того, чи своєчасно відповідне клопотання надійшло до слідчого судді.
Також слідчим суддею звернуто увагу на те, що ухвалою слідчого судді від 30.03.2022 було прямо надано дозвіл на відшукання за місцем проживання ОСОБА_6 та вилучення магнітних носіїв інформації, мобільних телефонів, що використовувались під час вчинення злочину, грошових коштів, отриманих від протиправної діяльності.
Наданим в ході розгляду клопотання протоколом огляду мобільного телефону ОСОБА_6 марки Samsung А02 IMEI: НОМЕР_3 , ІМЕІ 2: НОМЕР_4 та складеним на його підставі рапортом підтверджується зв`язок ОСОБА_6 з депутатом так званої народної ради «лнр» ОСОБА_12 .
А тому всупереч твердженням апелянта враховуючи, що наявні достатні підстави вважати, що вилучене майно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, про що слідчим прийнято відповідне процесуальне рішення у формі постанови, тобто є доказом злочину, може бути використане як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, слідчий суддя вірно вважав наявними підстави для накладення арешту на зазначене майно з метою збереження речових доказів, оскільки прокурором доведено, що у разі незастосування такого заходу забезпечення існують ризики приховування, відчуження, зникнення цього майна.
Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.
Інші доводи апеляційної скарги, висновків слідчого судді не спростовують, але можуть бути підставами, які підлягають з`ясуванню судом під час розгляду справи по суті.
Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не вбачається.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований у визначеному законом порядку. У відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу, з доповненнями без задоволення.
Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду,
п о с т а н о в и л а:
Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 08 квітня 2022 року, - залишити без зміни, а апеляційну скаргу представника власників майна ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 , з доповненнями власника майна ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.
Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді:
______________ ________________ __________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4