МИКОЛАЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 469/411/22
Провадження № 1-кп/945/396/22
Ухвала
Іменем України

18 серпня 2022 року Миколаївський районний суд Миколаївської області у складі
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ;
прокурора ОСОБА_3 ;
потерпілого ОСОБА_4 ;
захисників ОСОБА_5 ; ОСОБА_6 ;
обвинуваченого ОСОБА_7 (який бере участь дистанційно з приміщення Державної установи
Миколаївський слідчий ізолятор),
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві у режимі відеоконференції з Державною установою Миколаївський слідчий ізолятор заяву ОСОБА_8 про взяття на поруки, клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу, клопотання прокурора Миколаївської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері ОСОБА_3 про обрання (продовження) строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні за обвинуваченням:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вознесенськ Миколаївської області, громадянина України, військовослужбовця військової служби за контрактом на посаді викладача кафедри організації розвідувально-інформаційної роботи та технічних засобів розвідки факультету підготовки спеціалістів військової розвідки та Сил спеціального призначення військової академії м. Одеса, майора, з вищою освітою, одруженого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 3 ст. 146 КК України,
встановив:
У провадженні Миколаївського районного суду Миколаївської області перебуває кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24 квітня 2022 року за № 0000044 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 3 ст. 146 КК України.
Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 09 серпня 2022 року кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 3 ст. 146 КК України призначено до підготовчого судового засідання.
16 серпня 2022 року на адресу Миколаївського районного суду Миколаївської області надійшла заява ОСОБА_8 про бажання взяти на поруки обвинуваченого ОСОБА_7
16 серпня 2022 року на адресу суду надійшло клопотання захисника ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу відносно ОСОБА_7 на інший запобіжний захід, не пов`язаний з обмеженням свободи пересування, у тому числі особисте зобов`язання або особисту поруку.
16 серпня 2022 року прокурор звернувся до суду з клопотанням про обрання (продовження) запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 . Обґрунтовуючи клопотання, прокурор посилається на існування ризиків, передбачених п. п. 1, 2, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.
Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримав своє клопотання та у судовому засіданні його уточнив, вказавши, що це клопотання про обрання запобіжного заходу. Прокурор заперечував проти передачі обвинуваченого ОСОБА_7 на поруки посилаючись на те, що ОСОБА_8 не є безпосереднім начальником обвинуваченого і у разі задоволення клопотання прокурор не зможе контролювати особисту поруку ОСОБА_7 , як того вимагає ч. 6 ст. 180 КПК України. У зв`язку з цим, прокурор просив суд відмовити у задоволенні клопотання про зміну запобіжного заходу та передачу обвинуваченого на поруки, і просив обрати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з підстав викладених у клопотанні.
Потерпілий ОСОБА_4 у судовому засіданні наполягав на тому, що ОСОБА_7 має залишитися там, де він є зараз.
Захисники у судовому засіданні заперечували проти клопотання прокурора вказували на те, що ризики, зазначені в ухвалі про обрання запобіжного заходу перестали існувати, ОСОБА_7 раніше не вчиняв злочинів та є несудимим, має роботу та бажає довести свою невинуватість, а тому не має наміру переховуватися від суду. Крім цього, посилання прокурора на ризик знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей чи документів є безпідставним, оскільки досудове розслідування вже закінчено і обвинувальний акт наразі розглядається судом. У зв`язку з чим, ризики вказані прокурором в клопотанні не існують, а тому для забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_7 явки до суду буде достатнім будь-який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, у тому числі і особиста порука.
Обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні вказував на необґрунтованість клопотання прокурора та відсутність ризиків зазначених у ньому. Щодо ризику переховуватися від суду на території непідконтрольній Україні чи до окупованих територій, то обвинувачений вказав на те, що, з урахуванням його роботи та військової служби, зокрема те, що він воює з 2014 року, будь-який виїзд на такі території для ОСОБА_7 це смертна кара. ОСОБА_7 вказував на те, що він не може знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей чи документів. Щодо впливу на свідків та потерпілого ОСОБА_7 вказав, що він не має таких намірів. Ризик вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальні правопорушення, у яких підозрюється ОСОБА_7 заперечує та вказує на те, що він вказаних злочинів не вчиняв.
Заслухавши сторін кримінального провадження та вирішуючи питання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого чи зміни запобіжного заходу на інший, не пов`язаний з позбавлення волі, судом встановлено таке.
Під час досудового розслідування ОСОБА_7 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Строк вказаного запобіжного заходу спливає 24 серпня 2022 року.
Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Згідно з положеннями ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:
1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;
2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується;
3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого;
4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців;
5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання;
6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого;
7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого;
8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого;
9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше;
10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення;
11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини;
12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.
Обґрунтовуючи клопотання прокурор посилається на продовження існування низки ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Під час здійснення судового провадження судом присяжних питання, передбачене цією частиною, вирішує головуючий.
Відповідно до ст. 180 КПК України особиста порука полягає у наданні особами, яких слідчий суддя, суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків відповідно до статті 194 цього Кодексу і зобов`язуються за необхідності доставити його до органу досудового розслідування чи в суд на першу про те вимогу.
Кількість поручителів визначає слідчий суддя, суд, який обирає запобіжний захід. Наявність одного поручителя може бути визнано достатньою лише в тому разі, коли ним є особа, яка заслуговує на особливу довіру.
Поручителю роз`яснюється у вчиненні якого кримінального правопорушення підозрюється або обвинувачується особа, передбачене законом покарання за його вчинення, обов`язки поручителя та наслідки їх невиконання, право на відмову від прийнятих на себе зобов`язань та порядок реалізації такого права.
Поручитель може відмовитись від взятих на себе зобов`язань до виникнення підстав, які тягнуть за собою його відповідальність. У такому разі він забезпечує явку підозрюваного, обвинуваченого до органу досудового розслідування чи суду для вирішення питання про заміну йому запобіжного заходу на інший.
У разі невиконання поручителем взятих на себе зобов`язань на нього накладається грошове стягнення в розмірі: 1) у провадженні щодо кримінального правопорушення, за вчинення якого передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк не більше трьох років, або інше, більш м`яке покарання, - від двох до п`яти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) у провадженні щодо злочину, за вчинення якого передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до п`яти років, - від п`яти до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) у провадженні щодо злочину, за вчинення якого передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років, - від десяти до двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 4) у провадженні щодо злочину, за вчинення якого передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк понад десять років, - від двадцяти до п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Контроль за виконанням зобов`язань про особисту поруку здійснює слідчий, а якщо справа перебуває у провадженні суду, - прокурор.
Так, розглядаючи заяву ОСОБА_8 , начальника кафедри організації розвідувально-інформаційної роботи та технічних засобів розвідки факультету підготовки спеціалістів військової розвідки та Сил спеціальних операції Військової академії (м. Одеса), про бажання взяти обвинуваченого ОСОБА_7 на поруки судом встановлено таке.
Зі змісту ч. 1 ст. 180 КПК України основоположним для застосування вказаного виду запобіжного заходу є те, що особа, яка звертається до суду з таким клопотанням є такою, що заслуговує на довіру.
Чинним КПК України не передбачено критерії, якими має керуватися суд при визнанні особи такою, що заслуговує на довіру. Однак, статтею 90 КПК України визначено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
За вказаних обставин, суд вважає, що рівень довіри суду до особи поручителя має визначатися з урахуванням позитивних і негативних характеристики цієї особи, як то вік, стан здоров`я, наявність/відсутність судимостей, адміністративних правопорушень, виконання ролі поручителя особою раніше, професія, посада, репутація, наявність державних та інших нагород, відзнак, почесних звань, учених звань, наукових ступенів тощо. Також необхідним елементом є наявність усталених соціальних зв`язків між поручителем та обвинуваченим, наявність авторитету в очах обвинуваченого, можливість здійснення контролю за виконанням обвинуваченим покладених на нього обов`язків, наявність важелів впливу на обвинуваченого. Крім цього, окремо слід враховувати і майновий стан поручителя, оскільки за невиконання взятих на себе зобов`язань на поручителя накладається грошове стягнення у розмірі встановленому ч. 5 ст. 180 КПК України.
До заяви ОСОБА_8 про обрання відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді особистої поруки ОСОБА_8 долучає копію довідки, про те, що ОСОБА_8 перебуває на військовій службі у Військовій академії ( АДРЕСА_2 ) на посаді начальника кафедри організації розвідувально-інформаційної роботи та технічних засобів розвідки факультету підготовки спеціалістів військової розвідки та Сил спеціальних операцій, а також копію службової характеристика майора ОСОБА_7 .
Лише з аналізу вказаних двох документів суд не може визначити особу ОСОБА_8 такою, що заслуговує на особливу довіру, також не вбачається такого соціального чи службового зв`язку який суд міг би вважати таким, що ОСОБА_8 заслуговує на довіру, як особа, яка може поручитися за виконання обвинуваченим ОСОБА_7 покладених на нього обов`язків.
З підстав викладених вище, у задоволенні заяви ОСОБА_8 про обрання відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді особистої поруки слід відмовити.
Відповідно до ч. 1, п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України, і може бути застосований до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі Галь проти України, заява № 6759/11 від 16 квітня 2015 року суд наголошує на тому, що стаття 5 Конвенції гарантує основоположне право на свободу та недоторканність, яке є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції. Кожен має право на захист цього права, що означає заборону позбавлення свободи або заборону продовження позбавлення свободи, за винятком випадків, передбачених пунктом 1 статті 5 Конвенції. Цей перелік винятків, передбачений вищезазначеним положенням, є вичерпним і лише вузьке їх тлумачення відповідає цілям вказаного положення, а саме гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи (див. рішення у справі «Хайредінов проти України» (Khayredinov v. Ukraine), заява № 38717/04, п. 26, від 14 жовтня 2010 року, з подальшими посиланнями). Жодне свавільне тримання під вартою не може відповідати пункту 1 статті 5 Конвенції, поняття «свавільність» у цьому контексті є ширшим, ніж невідповідність законодавству. Як наслідок, законне позбавлення свободи за національним законодавством все-рівно може бути свавільним і, таким чином порушувати Конвенцію, особливо коли з боку державних органів мали місце недобросовісність або введення в оману (див. вищенаведене рішення у справі «Моорен проти Німеччини» (Mooren v. Germany), пп. 72, 77 і 78, з подальшими посиланнями) або коли таке позбавлення свободи не було необхідним за конкретних обставин (див. рішення у справі «Нештяк проти Словаччини» (Nestak v. Slovakia), заява № 65559/01, п. 74, від 27 лютого 2007 року).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Таран проти України від 17 жовтня 2013 року зазначено, що пункт 3 статті 5 Конвенції вимагає, що обґрунтування будь-якого строку тримання під вартою, незалежно від того, наскільки коротким він є, має бути переконливо продемонстроване владою. Аргументи «за» і «проти» звільнення, включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному провадженню у справі, не повинні оцінюватись абстрактно (in abstracto), але мають підтверджуватися фактичними даними. Ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування можливості переховування обвинуваченим, або доведуть, що така можливість є настільки невеликою, що вона не може обґрунтовувати досудове ув`язнення (див. рішення від 4 жовтня 2005 року у справі «Бекчєв проти Молдови» (Becciev v. Moldova), заява № 9190/03, пункти 56 і 59, з подальшими посиланнями).
Крім того, у згаданому вище рішенні Європейського суду йдеться про те, що з плином часу продовжуване тримання заявника під вартою потребує більшого обґрунтування. При цьому, прокурором ОСОБА_3 у клопотанні такого обґрунтування не наведено, жодних додаткових підстав щодо цього не зазначено, відповідних доказів суду не представлено.
Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою прокурор посилається на наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 2, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.
Вирішуючи клопотання прокурора про обрання та клопотання захисника про зміну запобіжного заходу суд враховує, особу обвинуваченого, щодо якого у судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_7 за місцем служби характеризується позитивно, є учасником бойових дій та нагороджений орденом Богдана Хмельницького ІІІ ступеню. Має соціальні зв`язки дружину та неповнолітнього сина. Зі слів ОСОБА_7 до початку повномасштабної війни він проживав разом із сином, оскільки його дружина доглядала хворого батька у місті Миколаєві.
ОСОБА_7 має задовільний стан здоров`я (відповідно до службової характеристики), відповідно до медичної довідки завідувача Миколаївської міської медичної частини має захворювання та отримує лікування. ОСОБА_7 має другу групу інвалідності, безстроково, поранення, отримане ОСОБА_7 пов`язане із захистом Батьківщини.
Обвинувачений ОСОБА_7 раніше не судимий, однак наразі обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів проти життя та здоров`я особи та проти волі, честі та гідності, а тому суд, поміж іншого, враховує і тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому ОСОБА_7 у разі визнання його винуватим у вчиненні злочинів, за які передбачені покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років.
Також суд бере до уваги і те, що обвинувачений обізнаний про місце проживання свідків, які ще не допитувалися у судовому засіданні.
Згідно з положеннями п. 33-37 рішення Європейського суду з прав людини у справі Москаленко проти України, заява № 37466/04 від 20 травня 2010 року, у своїх рішеннях про тримання заявника під вартою, органи державної влади додатково до обґрунтованої підозри щодо заявника посилалися в основному на три підстави: 1) тяжкість злочинів, у вчиненні яких він обвинувачувався; 2) суворість покарання, яке йому могло бути призначено і 3) необхідність забезпечити належний хід провадження, враховуючи ризик того, що заявник міг переховуватися від слідства і суду та примусити свідків давати неправдиві показання. Суд вважає, що обґрунтована підозра щодо вчинення заявником тяжкого злочину могла первісно виправдовувати його тримання під вартою. Необхідність забезпечити належний хід провадження (зокрема, для отримання показань свідків) також була достатньою підставою для первісного тримання заявника під вартою. Однак, з плином часу ці підстави ставали усе менш обґрунтованими. Тому Суд повинен встановити, чи були інші підстави, наведені судами, зокрема тяжкість імовірного покарання, ризик того, що заявник переховуватиметься від слідства і суду та примушуватиме свідків давати неправдиві показання, «достатніми» та «відповідними» (див. рішення у згаданій вище справі «Кудла проти Польщі»). Суд зазначає, що органи судової влади неодноразово посилалися на імовірність того, що до заявника може бути застосоване суворе покарання, враховуючи тяжкість злочинів, у скоєнні яких він обвинувачувався. У цьому контексті Суд нагадує, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Суд визнає, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує. Однак, Суд неодноразово встановлював, що сама по собі тяжкість обвинувачення не може слугувати виправданням тривалих періодів тримання під вартою (див. рішення у справі «Ілійков проти Болгарії» (Іlijkov v. Bulgaria), заява № 33977/96, пункти 80-81, рішення від 26 липня 2001 року). Щодо ризику того, що заявник переховуватиметься від слідства і суду та примушуватиме свідків давати неправдиві показання Суд зазначає, що у своїх рішеннях про тримання заявника під вартою чи продовження тримання під вартою, органи державної влади не вказали жодних конкретних причин, на підставі яких вони дійшли такого висновку (див. Пункти 6 і 14 вище). Крім того, по мірі прогресу провадження та завершення збирання доказів ризик того, що заявник загрожуватиме певним свідкам також ставав усе меншим (див. згадане вище рішення у справі «Невмержицький проти України» (Nevmerzhitsky v. Ukraine), пункт 136).
Як вже зазначалося вище, звертаючись до суду з клопотанням про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою прокурор посилається на наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 2, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КК України.
Щодо ризику можливості переховування від суду, то суд враховує, особу обвинуваченого, і його соціальні зв`язки, а також, поміж іншого, і тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні тяжких злочинів.
Щодо ризику знищення, сховання або спотворення будь-якої з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, суд вважає, що вказаний ризик хоча і вказаний прокурором, однак є неконкретним та таким, що не підтверджується матеріалами кримінального провадження. Посилання прокурора на те, що наразі не встановлено місцезнаходження усіх слідів та речей, які мають значення для кримінального провадження є неспроможними, оскільки обвинувальний акт вже передано до суду.
Щодо ризику перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, суд вважає, що вказаний ризик хоча і вказаний прокурором, однак є неконкретним, не обґрунтованим та не підтвердженим фактичними даними.
Щодо ризику вчинити інше кримінальне правопорушення, у зв`язку з обвинуваченням у вчинені тяжких злочинів, судом встановлено, що доводи є безпідставними, оскільки фактично обґрунтовують ризик переховуватися від органів досудового розслідування та суду. Вказаний ризик є неконкретним, не деталізованим та таким, що не підтверджується матеріалами кримінального провадження.
Будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_7 є схильним до вчинення кримінальних правопорушень суду не подано, а отже і достатніх доказів поза розумним сумнівом на підтвердження того, що вказаний ризик взагалі існує у обвинуваченого ОСОБА_7 не подано. Відповідно до обвинувального акта ОСОБА_7 раніше не судимий.
Сторона обвинувачення правом збирання та подання до суду документів та інших доказів, в порядку, визначеному ст. 22 КПК України, не скористалась.
За результатами розгляду клопотання суд вбачає в діях обвинуваченого ОСОБА_7 ризики, визначені п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України - переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, які ще не допитані у судовому засіданні у даному кримінальному провадженні.
Саме по собі існування таких ризиків з боку обвинуваченого ОСОБА_7 не може бути співмірним із подальшим застосуванням запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у той час як на території України введено в дію воєнний стан.
Відповідно до п. 87 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бузаджи проти Молдови від 05 липня 2016 року, заява №23755/07, Європейський суд також підкреслює, що обґрунтування будь-якого строку тримання під вартою, яким би коротким він не був, має бути переконливо продемонстровано владою. Приймаючи рішення про те, чи слід звільнити особу або залишити його під вартою, влада зобов`язана розглянути альтернативні способи забезпечення явки в суд (ibid).
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 176 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.
Суд вважає, що докази та обставини, на які посилається прокурор у клопотанні про обрання запобіжного заходу не дають достатніх підстав вважати, що застосування виключно запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого і не зможе запобігти вищевказаним ризикам. А отже, у задоволенні клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід відмовити.
Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.
Згідно з приписами ч. ч. 1, 2 ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.
Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.
Суд вважає, що застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, з покладенням на обвинуваченого обов`язків: прибувати за кожною вимогою до Миколаївського районного суду Миколаївської області; не відлучатися з м. Одеса без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; утримуватися від спілкування з потерпілим та свідками у даному кримінальному провадженні; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну, буде достатнім для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні прокурора.
Відповідно до ч. 6 ст. 181, ч. 1 ст. 219 КПК України строк дії запобіжного заходу спливає 18 жовтня 2022 року (включно).
Керуючись ст. ст. 177, 178, 180, 181, 183, 194, 196, 202, 205, ч. 3 ст. 315, ст. ст. 331, 350, 369, ч. 1 ст. 372 КПК України, суд, -
постановив:
Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_8 про обрання відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді особистої поруки.
Відмовити у задоволенні клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 .
Клопотання захисника про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 задовольнити частково.
ОСОБА_7 обрати запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, без застосування електронних засобів контролю, на два місяці.
ОСОБА_7 звільнити з під варти в залі судового засідання.
Покласти на обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вознесенськ Миколаївської області, громадянина України, військовослужбовця військової служби за контрактом на посаді викладача кафедри організації розвідувально-інформаційної роботи та технічних засобів розвідки факультету підготовки спеціалістів військової розвідки та Сил спеціального призначення військової академії м. Одеса, майора, з вищою освітою, одруженого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , строком на два місяці, такі обов`язки:
- прибувати за кожною вимогою до Миколаївського районного суду Миколаївської області;
- не відлучатися з м. Одеса, без дозволу суду;
- повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;
- утримуватися від спілкування з потерпілим та свідками у даному кримінальному провадженні;
- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.
Дозволити ОСОБА_7 залишати місце проживання для переміщення та перебування у найближчому сховищі або укритті, під час оголошення повітряної тривоги на території м. Одеса.
Срок дії ухвали відносно ОСОБА_7 спливає 18 жовтня 2022 року (включно).
Органу Національної поліції, відповідно до вимог ч. 4 ст. 181 КПК України, негайно поставити на облік обвинуваченого ОСОБА_7 і повідомити про це суду.
Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_7 , що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.
Ухвала окремому оскарженню не підлягає. Заперечення проти цієї ухвали можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч. 1 ст. 392 КПК України.

Суддя ОСОБА_1

18.08.2022