У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2022 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі
колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 та потерпілої ОСОБА_6 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 січня 2022 року у відношенні

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця ст. Княгінін, Кривичського району Мінської області, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

-обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України

За участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

представника потерпілої ОСОБА_10 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 31.01.2022 ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на один рік з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного йому покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 1 рік.

Покладено на обвинуваченого ОСОБА_7 обов`язки, передбачені п.1, п.2 ч.1 ст.76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_6 в рахунок відшкодування майнової шкоди, пов`язаної з лікуванням 11 801,70 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 20 000 грн.

Ухвалено в задоволенні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення витрат на правову допомогу відмовити.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 в дохід держави процесуальні витрати, пов`язані із залученням експертів для проведення експертиз 2 998,92 грн.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Прокурор просить вирок змінити з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягав застосуванню, а також невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість.

Пом`якшити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.286 КК України з одного року обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік із застосуванням ст.ст. 75,76 КК України до штрафу у розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

В іншій частині просить вирок залишити без змін.

Потерпіла ОСОБА_6 просить вирок скасувати в частині відмови стягнення процесуальних витрат, а саме витрат на правову допомогу та ухвалити новий вирок, яким стягнути з ОСОБА_7 процесуальні витрати в розмірі 8 500 грн., а саме витрати на правову допомогу.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

Не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та доведеності вини обвинуваченого, прокурор вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині призначеного покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість.

Прокурор зазначає, що ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , на момент ухвалення вироку йому виповнилося 62 роки, тобто він є особою пенсійного віку. Апелянт звертає увагу на те, що відповідно до приписів ч.3 ст.61 КК України, до обвинуваченого не може бути застосовано покарання у виді обмеження волі.

Окрім того, прокурор зазначає, що обвинувачений у вчиненому щиро розкаявся, раніше не судимий, до кримінальної відповідальності притягується вперше, характеризується позитивно, має самостійне джерело прибутку, оскільки працює викладачем у ДВНЗ «Миколаївський політехнічний коледж». Вважає, що для досягнення мети покарання буде необхідним й достатнім призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу.

Потерпіла ОСОБА_6 зазначає про те, що суд першої інстанції безпідставно не задовольнив її вимоги про стягнення процесуальних витрат в сумі 8 500 грн. на правову допомогу. Вказує, що в матеріалах провадження є в наявності всі докази, які підтверджують витрати її на правову допомогу.

Окрім того, потерпіла зазначає, що обвинуваченому необхідно призначити більш суворе покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на два роки.

Стверджує при цьому, що за час її знаходженні на лікуванні ніякої матеріальної допомоги обвинувачений їй не надавав. Зазначає, що в ході розгляду кримінального провадження у суді ОСОБА_7 свою провину у вчиненні кримінального правопорушення визнав в повному обсязі, однак в не розкаявся.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

30.09.2020 близько 15-45 год., ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «ВАЗ 21104», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по проїжджій частині вулиці Пограничної зі сторони вулиці 2 Слобідська у напрямку до вулиці Садова в м. Миколаєві, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого в районі перехрестя вулиці Погранична та вулиці 1 Слобідської в м. Миколаєві, та позначеного дорожньою розміткою 1.14.1 ПДР України та дорожніми знаками 5.35.1, 5.35.2 ПДР України, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміни, не обрав безпечної швидкості руху, при виникненні перешкоди для його руху у вигляді пішохода ОСОБА_6 , не вжив заходів до зменшення швидкості руху аж до зупинки керованого транспортного засобу, не надав перевагу у русі пішоходу ОСОБА_6 , яка переходила проїзну частину вулиці Пограничної справа наліво відносно напрямку руху водія ОСОБА_7 , в межах дії дорожньої розмітки 1.14.1 ПДР України та дорожніх знаків 5.35.1, 5.35.2 ПДР України, чим порушив вимоги п.п. 2.3 «б», 4.16 «а», 12.1, 12.3 ПДР України, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_6 передньою лівою частиною керованого ним автомобіля, а саме лівою частиною накладки переднього бамперу, з подальшим розвитком контактування з лівою частиною капоту та лівим дзеркалом заднього виду.

Внаслідок наїзду потерпілій ОСОБА_6 спричинено тілесні ушкодження у вигляді перелому стінок правої верхньо-щелепної пазухи, гемосинусу, забійної рани лобно-скроневої ділянки голови справа, гематоми верхньої повіки правого ока, які відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості, за ознакою тривалого розладу здоров`я на строк більше 21 доби.

Судом першої інстанції ОСОБА_7 визнано винним у порушенні правил безпеки дорожнього руху особо, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесні ушкодження. Його дії кваліфіковано за ч. 1 ст. 286 КК України.

Позиція учасників судового провадження.

Прокурор та представник потерпілої підтримали кожен свою апеляційну скаргу .

Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу прокурора та заперечував проти задоволення апеляційної скарги потерпілої.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого правопорушення, є обґрунтованими та відповідають дослідженим судом доказам. Його дії правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 286 КК України. В цій частині вирок суду не оскаржується.

Враховуючи визначені ст. 404 ч.1 КПК України межі перегляду судом апеляційної інстанції, вирок в цій частині не переглядається.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування кримінального закону при призначенні ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.286 КК України , то вони є слушними.

Згідно положень ст. 61 КК України, покарання у виді обмеження волі полягає у триманні особи в кримінально виконавчих установах відкритого типу без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за нею нагляду з обов`язковим залученням засуджених до праці.

Однак, ч.3 ст. 61 КК України передбачено, що обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до інвалідів першої та другої групи.

Згідно зі ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років.

Як убачається із змісту вироку, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання врахував те, що обвинувачений раніше не судимий, одружений, працює викладачем, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває; відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання , дійшов висновку про призначення покарання останньому у виді обмеження волі строком на один рік з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік. Також, суд першої інстанції на підставі ст.75 КК України звільнив ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю один рік і поклав на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

З матеріалів кримінального провадження, а саме даних про особу обвинуваченого вбачається, що ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто на момент ухвалення вироку судом першої інстанції обвинуваченому виповнилося 62 роки.

Таким чином, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 , який досяг пенсійного віку, покарання у виді обмеження волі, порушив вимоги ч.3 ст.61 КК України та застосував закон, який не підлягає застосуванню.

Враховуючи вищезазначене, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_7 в частині призначення покарання, на підставі п.4 ч.1 ст. 409 КПК України підлягає зміні з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, про що поставлено питання в апеляційній скарзі прокурора.

Матеріали кримінального провадження свідчать про те, що обвинувачений у вчиненому щиро розкаявся, раніше не судимий, до кримінальної відповідальності притягується вперше, характеризується позитивно, працює викладачем, отже має самостійне джерело прибутку.

Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з вимогами прокурора щодо призначення ОСОБА_7 за ч.1 ст. 286 КК України покарання у виді штрафу з позбавленням права керувати транспортними засобами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.12.2021 у справі № 617/775/20 констатувала, що зміна покарання у вигляді позбавлення чи обмеження волі, від відбування якого особу було звільнено, з випробуванням на підставі ст. 75 КК України на штраф не є погіршенням правового становища обвинуваченого, засудженого.

У вказаній постанові зазначено, що звільнення від відбування покарання з випробуванням має умовний характер. Призначений захід примусу хоча й не застосовується, однак у перспективі особа звільняється від його відбування, якщо виконає встановлені судом обов`язки протягом іспитового строку. Натомість покарання у вигляді штрафу вичерпується необхідністю сплати грошового стягнення і не передбачає покладення на засудженого будь-яких додаткових обов`язків, заборон чи обмежень.

Покарання у вигляді штрафу в разі його повного та своєчасного виконання має сприятливіші для особи правові наслідки, оскільки погашення судимості, на відміну від випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням, не пов`язується з виконанням засудженим будь-яких додаткових умов, невиконання яких (або ж вчинення нового кримінального правопорушення) може мати наслідком реальне відбування покарання.

Отже, призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у вигляді штрафу замість призначеного судом першої інстанції покарання у вигляді обмеження зі звільненням від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України не є ані «застосуванням більш суворого покарання» (в розумінні п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України), ані «неправильним звільненням від відбування покарання» (в розумінні п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України) чи «іншим погіршенням становища обвинуваченого» (в розумінні ч. 2 ст. 404 і ч. 1 ст. 421 цього Кодексу).

У зв`язку з цим задоволення апеляційних вимог сторони захисту не вимагає скасування у відповідній частині вироку суду першої інстанції і постановлення нового вироку. Таке рішення суд апеляційної інстанції постановляє у формі ухвали.

Враховуючи вищезазначене, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_7 в частині призначення покарання, на підставі п.4 ч.1 ст. 409 КПК України підлягає зміні з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, про що поставлено питання в апеляційній скарзі прокурора.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_6 порушує питання щодо стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 витрат на правову допомогу в сумі 8 500 грн. Також із змісту апеляційної скарги потерпілої вбачається, що апелянт вважає за необхідне призначити обвинуваченому більш суворе додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на два роки.

Відповідно до ч.1 ст.118 КПК України процесуальні витрати складаються із: витрат на правову допомогу; витрат пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; витрати, пов`язані із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; витрат, пов`язаних із зберіганням речей та документів.

Із позовної заяви потерпілої ОСОБА_6 вбачається, що вона просить стягнути з обвинуваченого процесуальні витрати на правову допомогу в сумі 8 500 грн.

Суд першої інстанції, відмовлячи потерпілій у задоволені вищезазначених витрат, зазначив про те, що потерпілою та її представником не надано суду жодного доказу на підтвердження розміру витрат на правову допомогу, а також не надано договору про надання правової допомоги.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, 17.11.2021 представником потерпілої було направлено до суду клопотання про долучення до матеріалів провадження копії договору № 10/12 від 10.12.2020 про надання правової допомоги; оригінал квитанції до прибуткового касового ордеру № 43 від 19.02.2021; копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії МК № 0010 від 15.11.2016, опис робіт (надання послуг) виконаних адвокатом. Зазначені документи також містяться у матеріалах провадження (а.п. 198-203).

Однак, суд першої інстанції безпідставно не дослідив надані представником потерпілої документи та не дав їм правової оцінки.

Аналізуючи вищенаведене, дослідивши під час апеляційного розгляду документи на підтвердження витрат на правовому допомогу, суд встановив, що такі роботи захисником дійсно проводилися та зазначені в опису робіт та квитанції до прибуткового касового ордеру витрати дійсно були понесені. Суд вважає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаною адвокатом роботою, часом витраченим адвокатом на виконання відповідної робот і, обсягом наданих адвокатом послуг.

Підстав вважати, що відсутні докази на підтвердження розміру витрат на правову допомогу у суду немає. Зазначений потерпілою розмір процесуальних витрат доведений у повному обсязі у сумі 8 500 грн, оскільки підтверджений відповідною квитанцією (а.п.202 ).

Враховуючи викладене, вирок підлягає зміні у зв`язку із збільшенням сум, що підлягають стягненню з обвинуваченого на користь потерпілої (на відшкодуванням процесуальних витрат).

За такого, апеляційна скарга потерпілої в цій частині підлягає задоволенню.

Разом з тим, доводи потерпілої щодо необхідності призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами саме строком на два роки, є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Так, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік, суд першої інстанції врахував належним чином ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим правопорушення, дані про особу обвинуваченого, обставини вчинення кримінального правопорушення, наслідки вчиненого.

Посилання потерпілої на те, що обвинувачений ОСОБА_7 свою провину у вчиненому злочину не визнав в повному обсязі та не розкаявся, не підтверджуються матеріалами провадження.

Так, як вбачається з технічного носія інформації, обвинувачений ОСОБА_7 в суді першої інстанції визнав вину та щиро розкаявся.

Доводи апелянта про те, що обвинувачений не надав їй матеріальної допомоги та не вибачився після ДТП, не є підставою для призначення додаткового покарання на більш тривалий термін, ніж призначив суд першої інстанції.

Враховуючи вищезазначене, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а апеляційна скарга потерпілої частковому задоволенню. Вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_7 підлягає зміні: в частині призначення покарання, з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність (п.4 ч.1 ст. 409 КПК України) та з підстав збільшення сум, які підлягають стягненню (п.3 ч.1 ст.408 КК України).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 408, 409, 413, 424, 425, 426, 532 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 задовольнити, а апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 січня 2022 року у відношенні ОСОБА_7 змінити в частині призначеного покарання та стягнення процесуальних витрат.

Пом`якшити призначене ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.286 КК України до штрафу у розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 51 000 грн., з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_6 витрати на правову допомогу 8 500 грн.

В іншій частині зазначений вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_11