Справа № 166/1194/21 Провадження №11-кп/802/553/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:продовження строку тримання під вартою Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
обвинуваченого - ОСОБА_6 (в режимі відеоконференцзв`язку),
захисників - ОСОБА_7 ,
ОСОБА_8 (в режимі відеоконференцзв`язку),
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Любешівського районного суду Волинської області від 09 червня 2022 року, якою обвинуваченому продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 60 днів,
В С Т А Н О В И В
Ухвалою Любешівського районного суду Волинської області від 09 червня 2022 року задоволено клопотання прокурора прокурора відділу Волинської обласної прокуратури ОСОБА_9 про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 у кримінальному провадженні №0000017 від 01.02.2021 року строком на 60 днів, до 07 липня 2022 року включно, з можливістю внесення застави в сумі 2 000 000 грн.

Таке своє рішення місцевий суд мотивував тим, що не змінилися обставини, які стали підставою для обрання щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Також належну процесуальну поведінку обвинуваченого не може забезпечити і більш м`який запобіжний захід, оскільки наведені прокурором в судовому засіданні підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, на даний час не змінилися.

Не погоджуючись з ухвалою суду, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати. Вважає оскаржувану ухвалу такою, що постановлена без дотримання вимог процесуального законодавства та норм матеріального права, а також необґрунтованою, оскільки судом не було повно та всебічно з`ясовано обставини справи на неналежно було оцінено докази й аргументи, надані її учасниками.

Вказує, що судом першої інстанції, незважаючи на неодноразові його клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку з бажанням конфіденційно поспілкуватися з захисником ОСОБА_10 , який був залучений на окрему процесуальну дію безпосередньо перед розглядом клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, все одно продовжив розгляд даного клопотання, чим порушив його права на захист та конфіденційне побачення.

Зазначає про відсутність жодних доказів, які б вказували на наявність ризиків, вказаних прокурором у клопотанні про продовження запобіжного заходу, а тому тримання його під вартою є занадто суворим запобіжних заходом. Також вказує на завідомо непомірний розмір застави. Окрім цього, судом не надано належної оцінки ряду обставин, які підтверджують можливість застосування до нього домашнього арешту, зокрема, обвинувачений посилається на наявність в нього постійного місця проживання, за яким характеризується позитивно, перебування у фактичних шлюбних відносинах, що свідчить про наявність міцних соціальних зав`язків, перебування на його утриманні непрацездатної матері, відповідно до ст.89 КК України є несудимим, а також його потреби у невідкладному лікуванні.

Враховуючи допущенні місцевим судом істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить ухвалу місцевого суду скасувати і постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та застосувати щодо нього цілодобовий домашній арешт.

Заслухавши суддю доповідача, який виклав суть ухвали та доводи апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого та його захисників, які скаргу підтримали у повному обсязі, думку прокурора, який її заперечив, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно із ст.197 КПК України строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею, за умови доведення прокурором в клопотанні, поданому до суду в порядку ст.199 КПК України, обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, а також обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення строку дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Отже, для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд повинен дослідити всі факти «за» та «проти» існування реальних ризиків для обрання запобіжного заходу. Такі доводи повинні бути не загальними і абстрактними, в усіх випадках, суд повинен надати оцінку ризикам.

Відповідно до ст.3 Загальної декларації прав людини, ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.176-178 КПК України, запобіжний захід тримання під вартою має застосовуватися лише за крайньою необхідністю і, як останній захід, при наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний чи обвинувачуваний буде намагатися ухилятися від слідства й суду або від виконання процесуальних рішень, перешкоджатиме встановленню істини у справі, продовжуватиме злочинну діяльність.

Як вважає колегія суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу.

Місцевим судом враховані конкретні обставини кримінального провадження, дані про особу обвинуваченого та характер інкримінованих ОСОБА_6 злочинів, а саме останній обвинувачується у таємному викраденні чужого майна(крадіжки), вчиненого повторно, поєднаному з проникненням в інше приміщення, вчиненому в особливо великих розмірах організованою групою та в умисному пошкодженні телекомунікаційної мережі, якщо такі дії спричинили припинення надання телекомунікаційних послуг та якщо вони заподіяли майнову шкоду у великому розмірі та спричинили тяжкі наслідки, вчиненому організованою групою, зазначене свідчать про його підвищену суспільну небезпеку. Окрім цього, судом встановлено факт наявності іншого кримінального провадження стосовно ОСОБА_6 , яке перебуває на розгляді Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області.

Як зазначає Європейський суд з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». При оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Так, у рішенні «Пунцельт проти Чехії» № 31315/96 від 25 квітня 2000 року, Страсбурзький суд визнав достатнім мотивування чеських судів, що прийняли рішення про тримання під вартою, з огляду, в тому числі на те, що заявникові загрожувало відносно суворе покарання.

Врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства («W. проти Швейцарії» від 26.01.1993).

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що тяжкість інкримінованого обвинувачення ОСОБА_6 дає обґрунтовані підстави для існування ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України в кримінальному провадженні.

Отже, судова колегія зазначає, що високий рівень суспільної небезпечності обвинуваченого дозволяють спрогнозувати з високим ступенем, що обвинувачений будучи обізнаним про суворість кримінального покарання, яке може бути йому призначене у разі визнання його винуватим, опинившись на волі, потенційно може ухилитися від суду шляхом переховування з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкриміновані йому кримінальні правопорушення.

Матеріалами кримінального провадження та клопотанням прокурора доводиться можливіть незаконного впливу на свідків кримінального провадження, оскільки останні безпосередньо в судовому засіданні ще не допитувались.

Прокурором в достатній мірі обгрунтовано ризик, передбачений п.5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки, як зазначалось вище, щодо ОСОБА_6 на даний час у Жовтоводському міському суді Дніпропетровської області розглядається інший обвинувальний акт про обвинувачення його та інших осіб за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.2 ст.27 ч.3 ст.185, ч.2 ст.185 КК України.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про те, що ризики встановлені під час застосування щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу та наведені в клопотанні прокурора про його продовження не зменшились, і продовжують існувати, а також те, що інші, більш м`які запобіжні заходи є недостатніми для запобігання цим ризикам.

Зазначені обставини і наявність ризиків, вказаних у клопотанні прокурора, є виправданими та необхідними елементами, які визначають потребу в подальшому триманні ОСОБА_6 під вартою.

Обрання щодо обвинуваченого більш м?якого запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, про що просить в апеляційній скарзі обвинувачений, на думку апеляційного суду, не забезпечить виконання ним належної процесуальної поведінки та виконання покладених на нього обов`язків, з урахуванням усіх обставин зазначених вище.

Визначений розмір застави у даному кримінальному провадженні є співмірний серйозності та маштабності злочинів інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_6 .

Доводи на які посилався як обвинувачений, так і захисник в ході розгляду провадження не зменшують доведених стороною обвинувачення ризиків, і не є підставою для відмови у задоволенні клопотання прокурора.

Щодо тверджень обвинуваченого про порушення його прав на захист та на конфіденційне побачення з захисником, судова колегія вважає їх голослівними, оскільки місцевим судом було забезпечено реалізацію всіх прав обвинуваченого з урахуванням воєнного стану. У зв`язку із відсутністю постійного захисника при розгляді клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу, судом першої інстанції було залучено захисника ОСОБА_10 на окрему процесуальну дію, з яким ОСОБА_6 погодився, та надано можливість останньому конфіденційно поспілкуватись із захисником в режимі відеоконференції без участі сторонніх осіб, однак обвинувачений в добровільному порядку відмовився від реалізації свого права.

Твердження захисника ОСОБА_7 щодо прийняття рішення неповноважним складом суду є безпідставним та таким, що не грунтується на матеріалах справи. З наданого захисником CD диска, на якому міститься журнал судового засідання з аудіо- та звукозаписом, не вбачається заявлення обвинуваченим ОСОБА_6 будь-яких клопотань щодо відводу складу суду. Даний звукозапис в повній мірі відображає хід судового засідання, усі репліки, пояснення та твердження учасників судового процесу та є хронологічним щодо порядку проведених процесуальних дій.

У зв`язку з вказаним посилання захисника на розбіжності в тривалості аудіо-та відеозаписів судового засідання не істотними та такими, котрі тягнуть безумовне скасування оскаржуваного рішення, оскільки не встановлено, що вони перешкодили чи могли перешкодити ухваленню судом законного та обґрунтованого рішення.

За наведених обставин суд обґрунтовано продовжив запобіжний захід у виді тримання під вартою, а тому законних підстав для скасування ухвали і прийняття нової ухвали, відповідно до викладених в апеляційній скарзі доводів, апеляційний суд не вбачає.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування судового рішення, апеляційним судом не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 422-1 КПК України,-

У Х В А Л И В
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без змін, а ухвалу Любешівського районного суду Волинської області від 09 червня 2022 року без змін.
Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді