Постанова

іменем України

27 вересня 2022 року?

м. Київ

справа № 554/675/20

провадження № 51-1403км22

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:?

головуючого ОСОБА_8

суддів ОСОБА_9, ОСОБА_10,

за участю:?

секретаря судового засідання ОСОБА_11

засудженого

(в режимі відеоконференції) ОСОБА_1 ,

прокурора ОСОБА_12

розглянув касаційні скарги засудженого ОСОБА_1 та його захисника ОСОБА_13 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року в об`єднаному кримінальному провадженні, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003434 від 29 листопада 2019 року та №0000729 від 14 березня 2020 року, за обвинуваченням

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця м. Полтави, громадянина України, раніше судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченого частиною 2 статті 185, частиною 2 статті 186 Кримінального кодексу України (далі - КК),

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами ?першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 19 березня 2021 року ОСОБА_1 засуджено за частиною 2 статті 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік; за частиною 2 статті 186 КК - у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі частиною 1 статті 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_1 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі частини 1 статті 71 КК за сукупністю вироків шляхом часткового складання до призначеного покарання приєднати невідбуту частину покарання за вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 18 липня 2019 року (з урахуванням ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 12 вересня 2019 року), остаточно ОСОБА_1 призначено покарання у виді позбавленні волі на строк 5 років і 6 місяців.

До вступу вироку в законну силу ОСОБА_1 залишено запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Строк покарання ОСОБА_1 ухвалено обчислювати з 06 травня 2020 року.

Ухвалено відмовити ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про повернення застави заставодавцю ОСОБА_2 .

Ухвалено задовольнити клопотання прокурора про звернення застави в дохід держави.

Заставу, внесену за ОСОБА_1 , в сумі 31530 грн, відповідно до ухвали Полтавського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року у справі №554/11678/19, згідно квитанції №0.0..1 від 18 лютого 2020 року - звернуто в дохід держави та зараховано до спеціального фонду Державного бюджету України, використовуючи у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

Ухвалено до стягнення із ОСОБА_1 на користь потерпілого ОСОБА_3 1400 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 5000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалено до стягнення з ОСОБА_1 на користь держави 1256,08 грн судових витрат на залучення експерта.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Як установлено судом та детально викладено у вироку суду першої інстанції, ОСОБА_1 визнано винуватим та засуджено за вчинення кримінальних правопорушень за наступних обставин.

28 листопада 2019 року о 12:00 ОСОБА_1 поблизу зупинки громадського транспорту «Боженка», за адресою: м. Полтава, вул. Європейська, 231, умисно, повторно, з корисливих спонукань, таємно, шляхом вільного доступу, викрав з автомобіля «Таврія», д. н. з. НОМЕР_1 мобільний телефон «Huawei P smart Z 64 gb» в корпусі чорного кольору imei 1: НОМЕР_2 , imei 2: НОМЕР_3 , чим спричинив потерпілому ОСОБА_4 матеріального збитку у розмірі 4166,67 грн.

13 березня 2020 року о 16:20 ОСОБА_1 поблизу зупинки громадського транспорту «Гетьмана Сагайдачного» м. Полтави (в напрямку «Центру»), умисно, повторно, з корисливих спонукань, відкрито викрав у ОСОБА_5 з карману мобільний телефон «Pixus Raze» у корпусі чорного кольору ІМЕІ 1: НОМЕР_4 , ІМЕІ 2: НОМЕР_5 вартістю 1400 грн та, будучи викритим, утік з місця події, а викраденим розпорядився.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року вказаний вирок районного суду залишено без зміни.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений ставить вимогу про скасування ухвали апеляційного суду та просить призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

На обґрунтування своїх вимог засуджений вказує на те, що в його діях по епізоду щодо потерпілого ОСОБА_3 вбачається крадіжка, а не грабіж, що підтверджує показаннями свідка ОСОБА_6 , якого допитано в апеляційному суду, та відеозаписом, в дослідженні якого апеляційний суд відмовив.

Також засуджений вказує, що внесена за нього застава в сумі 31530 грн звернута в дохід держави неправомірно, оскільки він не порушував покладені на нього обов`язки, про що апеляційний суд не надав належної оцінки.

У касаційній скарзі захисник ставить вимогу про скасування ухвали апеляційного суду та просить призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Захисник вказує на те, що дії засудженого було неправильно кваліфіковано за частиною 2 статті 186 КК по епізоду щодо потерпілого ОСОБА_3 , а в діях ОСОБА_1 вбачається склад злочину, передбачений частиною 2 статті 185 КК. У зв`язку з цим в апеляційному суді заявлялося клопотання про дослідження відеозапису, але в цьому було безпідставно відмовлено, а лише допитано свідка ОСОБА_6 . Попри те, що свідок вказував, що з дій засудженого і потерпілого не вбачалося, що відбувся якийсь злочин.

Також, захисник вважає незаконним рішення про звернення стягнення застави в дохід держави, про що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки. Зокрема, захисник стверджує, що в апеляційний скарзі доведено, що мало місце порушення прав заставодавця та засудженого, оскільки їм не було роз`яснено їх права, обов`язки та ризики.

Заслухавши доповідь судді, доводи засудженого, який підтримав свою та захисника касаційні скарги, доводи прокурора, яка заперечувала проти задоволення касаційних скарг, обговоривши доводи, наведені в касаційних скаргах, та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційні скарги задоволенню не підлягають на наступних підставах.

Мотиви Суду

Відповідно до вимог статті 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки щодо епізоду таємного викрадення 28 листопада 2019 року з транспортного засобу «Таврія» мобільного телефону потерпілого ОСОБА_4 та доведеність винуватості за ним в касаційних скаргах засудженим та його захисником не оспорюється та не заперечується.

Що стосується доводів сторони захисту щодо неправильної кваліфікації дій ОСОБА_1 за епізодом щодо потерпілого ОСОБА_3 , то Верховний Суд вважає їх безпідставними з огляду на таке.

Орган досудового розслідування, з яким погодилися суди першої та апеляційної інстанцій, кваліфікували дії ОСОБА_1 як відкрите викрадення мобільного телефону у потерпілого ОСОБА_3 та кваліфікували його дії за частиною 2 статті 186 КК.

В основу вказаного обвинувачення покладено такі докази, як: показання самого засудженого, який підтвердив викрадення мобільного телефону у потерпілого ОСОБА_3 , але не погоджувався з тим, що викрадення було відкрите; показаннями потерпілого ОСОБА_3 , який вказував на те, що засуджений витягнув мобільний телефон з кишені його джинсів, після чого він побіг за ним; протоколом слідчого експерименту від 14 березня 2020 року на підтвердження показань; потерпілий надав фіскальний чек на придбання телефону та коробку до нього; потерпілий під час впізнання упізнав засудженого, як особу, який вкрав у нього телефон; показаннями свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ; заявою про злочин потерпілого; висновком судової-товарознавчої експертизи №703 від 31 березня 2020 року; відеозаписом з місця події, згідно якого засуджений зі сторони зупинки громадського транспорту втікає від потерпілого, після чого останній повертається до зупинки; відомості про співпадіння вилученого у засудженого одягу та дані про його мобільні перемовини, місця їх локалізації; відомості від 19 березня 2020 року з ломбарду.

Проаналізувавши правові норми та вказані докази, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що дії засудженого кваліфіковано за цим епізодом саме як відкрите викрадення чужого майна, з огляду на встановлені фактичні обставини провадження та докази у провадженні.

Всупереч посиланням сторони захисту, апеляційний суд дотримався вимог статті 404 КПК щодо дослідження доказів у кримінальному провадженні, оскільки сторона захисту не погоджується із оцінкою зібраних доказів по вказаному епізоду злочинних дій, тоді як умовами для повторного дослідження доказів у кримінальному провадженні є те, що докази судом першої інстанції досліджено неповно або з порушенням, а також може дослідити докази, які не досліджувалися.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що судовий розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося в суді першої інстанції, оскільки це суперечить основним засадам кримінального провадження.

Відмова в задоволенні клопотання про повторне дослідження всіх доказів у кримінальному провадженні свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності цих дій.

Отже, суд апеляційної інстанції дотримався вимог статті 404 КПК, а, з урахуванням вимог статті 419 КПК, надав належні та вмотивовані відповіді на доводи, викладені в апеляційній скарзі засудженого, при цьому проаналізував усі досліджені судом докази та надав мотивовану відповідь на його доводи.

Що стосується доводів сторони захисту про помилковість рішення суду першої інстанції про неповернення застави, з яким погодився апеляційний суд, то слід зазначити про таке.

Приймаючи рішення про звернення застави, внесеної за ОСОБА_1 в сумі 31530 грн відповідно до ухвали Полтавського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року у справі № 554/11678/19, згідно квитанції № 0.0..1 від 18 лютого 2020 року - в дохід держави, суд першої інстанції виходив з наступного.

Суд першої інстанції, пославшись у вироку суду на пункт 5 частини 1 статті 177 КПК та на частину 8 статі 182 КПК, враховував, що заставодавцем не було забезпечено належної поведінки обвинуваченого ОСОБА_1 , яким у порушення законодавчо визначених умов обраного йому запобіжного заходу у виді застави було вчинено нове тяжке кримінальне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 186 КК.

У зв`язку з чим, суд першої інстанції не вбачав підстав для повернення застави заставодавцю.

Апеляційний суд визнав безпідставними доводи засудженого щодо необхідності повернення застави, внесеної ОСОБА_2 , оскільки вказана застава звернена у дохід держави у зв`язку із порушенням ОСОБА_1 пункту 5 частини 1 статті 177 КПК, чим останній порушив обов`язки, покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу у виді застави, а саме вчинив нове кримінальне правопорушення. Наголошено, що відповідно до змісту ухвали Полтавського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року, заставодавцю роз`яснено випадки, за яких застава підлягає зверненню у дохід держави, з-поміж яких - невиконання покладених на підозрюваного обов`язків.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають матеріалам кримінального провадження.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ухвалою Полтавського апеляційного суду від 03 лютого 2020 року було прийнято рішення про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою та визначено розмір застави, поклавши зобов`язання про виконання умов застави.

У розписках від 19 лютого 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 засвідчено ознайомлення з вимогами статті 182 КПК, з необхідністю дотримання ОСОБА_1 належної поведінки та з повідомлення про наслідки невиконання обов`язків.

Звернення застави в дохід держави відбулося з підстав того, що через місяць, а саме 13 березня 2020 року, ОСОБА_1 вчинив новий злочин, тобто не дотримався належної поведінки, а застоводавець не забезпечив його належної поведінки.

Отже, рішення про звернення застави в дохід держави є законним і обґрунтованим.

Враховуючи викладене, ухвала апеляційного суду відповідає вимогам, визначеним у статті 419 КПК, а тому касаційні скарги засудженого та його захисника не підлягають задоволенню.

На підставі наведеного, керуючись статтями 433, 434, 436 Кримінального процесуального кодексу України, Суд

ухвалив:

Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року щодо засудженого ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_1 та його захисника ОСОБА_13 - без задоволення.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_10