КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №372/1638/22 Слідчий суддя в суді першої інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/824/2794/2022 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції ОСОБА_2
Категорія: ст. ст. 170-173 КПК України
У Х В А Л А
28 липня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою власника майна ОСОБА_6 , на ухвалу слідчого судді Обухівського районного суду Київської області від 30 червня 2022 року, -
прокурора ОСОБА_7 ,
власника майна ОСОБА_6 ,
представника власника майна ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:
На обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що оскаржувана ухвала є незаконною та такою, що підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням норм кримінального процесуального закону, зокрема, необґрунтованості накладення арешту та відсутності потреби в подальшому арешті.
Всупереч нормам КПК слідчим суддею при постановленні даної ухвали не було досліджено питання про наявність доказів та/або обставин, що в своїй сукупності слугують підставою для накладення арешту, а саме:
- підозри вважати, що незастосування арешту на земельні ділянки зумовить труднощі чи неможливість виконання можливого вироку.
- перешкоджання встановленню істини внаслідок того, що земельні ділянки можуть бути відчужені.
- перевірки результатів слідчих дій Обухівською Окружною прокуратурою Київської області, що прямо вказують на пов`язаність підстави накладенню арешту на земельні ділянки та завданням кримінального провадження.
Апелянт звертає увагу на те, що він є власником зазначених земельних ділянок, дані земельні ділянки набуті ним на підставі чинного законодавства згідно договорів купівлі продажу від 27 липня 2021 року та від 22 березня 2021 року, які нотаріально зареєстровані, що підтверджується копіями договорів та витягів з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності на день розгляду судом клопотання про накладення арешту в судовому порядку недійсним не визнано та не скасовано. На момент набуття права власності будь-яких прав власності або інших речових прав за третіми особами на вищевказані спірні ділянки не значилось та не було зареєстровано.
Більш того, будь-яких позовів до нього як до добросовісного набувача майна зі сторони Головного управління Держгеокадастру у Київській області, як належного розпорядника майна, в тому числі Обухівської територіальної громади або прокурора в рамках представництва про витребування майна з його володіння на день розгляду клопотання про арешт майна не має.
Також апелянт зазначає, що вописовій частині ухвали відсутні докази та правова оцінка слідчого судді, що земельні ділянки є предметом кримінального правопорушення, здобуті в результаті вчинення кримінального правопорушення. Накладений арешт грубо порушує право на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном, а також що при накладенні арешту не було враховано відсутність правової підстави для арешту майна. Описова частина ухвали не містить правової оцінки результатів слідчих дій. Відсутнє дослідження судом, в тому числі витребування судом у органу досудового розслідування будь-яких протоколів допиту свідків, протоколів виконання ухвал про тимчасовий доступ, не витребувано в порядку ст.93 КПК України органом досудового розслідування жодних документів підтверджуючих фактичну законність володіння. Не залучено до участі власника земельних ділянок.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи власника майна та його представника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, пояснення прокурора, яка заперечувала щодо задоволення зазначеної апеляційної скарги та вважала оскаржувану ухвалу законною та обґрунтованою, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга власника майна підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Процесуальне керівництво у вказаному кримінальному провадженні здійснюється групою прокурорів Обухівської окружної прокуратури Київської області.
Допитані в якості свідків ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_1 , показали, що заяви до Головного управління Держгеокадастру в Київській області про надання дозволу на розробку проектів землеустрою та про затвердження землеустрою для передання у приватну власність земельних ділянок ними не подавались та не заповнювались, довіреності на ОСОБА_11 для реалізації земельних ділянок не надавались, послуги проектної організації ними не оплачувались, продаж не здійснювався. Крім того, свідки не знайомі та ніколи не зустрічались із ОСОБА_11 .
Таким чином, вказані земельні ділянки незаконно вибули із державної власності шляхом приватизації та в подальшому були незаконно продані третім особам.
На обґрунтування вимог даного клопотання сторона обвинувачення зазначила, що з метою всебічного, повного й неупередженого розслідування, встановлення всіх обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, а також з метою припинення злочинної діяльності, попередження збитків, що можуть бути заподіяні державі діями щодо перереєстрації земельних ділянок, виникла необхідність у накладенні арешту на це майно.
Завданням накладення арешту на зазначені земельні ділянки є запобігання можливості його подальшого відчуження.
Застосування зазначених обмежень надасть змогу зупинити можливе подальше відчуження земельних ділянок та попередити заподіяння збитків державі до встановлення всіх обставин вчиненого кримінального правопорушення, а так само зупинити вчинення інших дій з вказаним земельними ділянками, що можуть призвести до наслідків, які перешкодять кримінальному провадженню.
30.06.2022 року ухвалою слідчого судді Обухівського районного суду Київської області задоволено вказане клопотання прокурора.
А також встановив, що внесене клопотання відповідає вимогам ст.171 КПК України. Матеріалами клопотання, доведено достатність даних про здійснення досудового розслідування вказаного кримінального правопорушення, тому з метою запобігання можливим фактам приховування, зникнення, втрати, використання, пересування, передачі, відчуження майна, а його арешт передбачає заборону особам, у володінні яких перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його, є підстави для задоволення клопотання, оскільки у судовому засіданні встановлено усі, передбачені ст.132, 173 КПК України, підстави до задоволення внесеного прокурором клопотання.
З таким рішенням слідчого судді погодитися неможливо з огляду на такі обставини.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Однак зазначених вимог закону слідчий суддя та прокурор, який вніс клопотання про арешт майна, не дотрималися.
Зокрема, вказуючи у клопотанні, що зазначені земельні ділянки є речовими доказами у кримінальному провадженні, прокурор повинен був зібрати та надати слідчому судді достатні на даному етапі досудового розслідування докази на підтвердження такого висновку.
Між тим, прокурор не привів у клопотанні та не надав жодного належного і допустимого доказу, що це майно дійсно може бути речовим доказом у кримінальному провадженні.
При цьому, посилання слідчого судді на ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, як на підставу для накладення арешту на майно, з огляду на те, що майно є доказом злочину, не містить під собою правового підґрунтя, оскільки дане твердження належним чином необґрунтовано та невмотивовано, а є тільки звичайним посиланням на відповідну норму закону. Слідчим суддею не дано належну оцінку тому, що клопотання прокурора про арешт майна не відповідає вимогам ст. 171 КПК України.
Чинним Кримінальним процесуальним кодексом України передбачено, що арешт на майно з метою збереження речових доказів можливий, коли існує сукупність розумних підстав і підозр вважати, що таке майно є доказом злочину.
На переконання колегії суддів, слідчий суддя, у порушення вимог п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт вказаного у клопотанні майна, належним чином не перевірив, не обґрунтував та не зазначив в ухвалі мету та правову підставу для такого арешту, обмежившись лише переліком норм кримінального процесуального закону, які регулюють порядок накладення арешту на майно з підстав збереження речових доказів.
Враховуючи зазначене колегія суддів вважає, що долучена до клопотання прокурора постанова про визнання майна речовим доказом від 27.06.2022 року є необґрунтованою, оскільки за своїм змістом не містить даних на підтвердження того, що майно відповідає критеріям ч. 1 ст. 98 КПК України, отже є формальною.
На думку колегії суддів апеляційної інстанції, ухвала слідчого судді щодо накладення арешту на майно винесена без належного об`єктивного з`ясування обставин кримінального провадження, оскільки органом досудового розслідування жодним чином не доведено, що майно є матеріальним об`єктом, яке було знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
В свою чергу, у кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, який може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
Однак прокурор, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 132 КПК України, не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні, а слідчий суддя, в свою чергу, у відповідності до ст. 94 КПК України, належним чином не оцінив ці докази з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення.
Беручи до уваги те, що за матеріалами клопотання неможливо чітко встановити тих обставин, яке відношення майно має до розслідування кримінального правопорушення, апеляційний суд вважає, що у даному кримінальному провадженні орган досудового розслідування не довів необхідності у накладенні арешту на майно, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 173 КПК України мало стати підставою для відмови у задоволенні клопотання, однак безпідставно не було зроблено слідчим суддею.
Крім того, як убачається з матеріалів судового провадження ОСОБА_6 , у відповідності до ст. 64-2 КПК України, у даному кримінальному провадженні перебуває в статусі третьої особи.
Разом з тим, розглядаючи клопотання органу досудового розслідування, слідчий суддя не звернув уваги на вказані обставини та не перевірив наявність підстав для накладення арешту на майно осіб, стосовно яких не здійснюється кримінальне провадження.
З матеріалів судового провадження вбачається, що накладення арешту на вказані земельні ділянки, які є об`єктами права власності ОСОБА_6 , не виправдовує такий ступінь втручання у його права і свободи потребам досудового розслідування і при вказаних обставинах явно порушує справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження, що у свою чергу нівелює накладення арешту на таке майно з метою забезпечення збереження речових доказів.
Слідчий та слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі, в порушення ст. ст. 171, 173 КПК України, не оцінили розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для його власника.
Відповідно ч. 1 ст. 173 КПК України, суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої 170 КПК України.
На переконання колегії суддів, на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, оскільки за викладених у клопотанні та доданих до нього матеріалах не доведено необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.
Наведене дає колегії суддів підстави вважати, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження у виді обмеження права власності ОСОБА_6 , здійснено в порушення вимог закону, а отже втручання в право на мирне володіння майном зазначеної особи здійснено без законних на те підстав.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги, у зв`язку з чим ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, з постановленням нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання прокурора, як такого, що внесено до суду з порушенням ст. 171 КПК України та за недоведеності необхідності арешту майна, який при викладених у клопотанні обставинах явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження.
Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду,
п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_6 , - задовольнити.
Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4