УХВАЛА
Іменем України

20.10.2022 року м. Житомир

Слідчий суддя Богунського районного суду м. Житомира ОСОБА_1
при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю: особи, яка подала клопотання адвоката ОСОБА_3 ,

розглянув клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна, -

в с т а н о в и в :
Адвокат ОСОБА_3 звернувся в інтересах ОСОБА_4 до суду з клопотанням, в якому просить скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Богунського районного суду м. Житомира від 12.07.2022 року у справі №295/6166/22, на вилучені 05.07.2022 в ході огляду місця події (обшуку) автомобіля марки «SKODA SUPERB» реєстраційний номер НОМЕР_1 , а саме: грошові кошти в сумі 685 900 доларів США та грошові кошти в сумі 350 020 євро; блокнот синього кольору, в якому знаходяться грошові кошти в сумі 350 грн та зім`яті аркуші паперу з рукописними написами; мобільний телефон «Iphone12Pro» в прозорому чохлі.
В судовому засіданні особа, яка подала клопотання підтримала його та просила задовольнити.

Прокурор в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, що не перешкоджає розгляду клопотання.

Вислухавши пояснення особи, яка подала клопотання та ознайомившись з матеріалами справи, слідчий суддя прийшов до наступного висновку.

Слідчим суддею встановлено, що ухвалою слідчого судді Богунського районного суду м. Житомира від 12.07.2022 року у справі №295/6166/22 накладено арешт на вилучені 05.07.2022 в ході огляду місця події (обшуку) автомобіля марки «SKODA SUPERB» реєстраційний номер НОМЕР_1 , а саме: грошові кошти в сумі 685 900 доларів США та грошові кошти в сумі 350 020 євро; тимчасово до скасування у встановленому КПК України порядку, позбавивши володільця на момент вилучення майна ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та власників ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 і третіх осіб, права відчужувати, розпоряджатися та використовувати вищевказане майно. Накладено арешт на вилучені 05.07.2022 в ході огляду місця події (обшуку) автомобіля марки «SKODA SUPERB» реєстраційний номер НОМЕР_1 : блокнот синього кольору, в якому знаходяться грошові кошти в сумі 350 грн та зім`яті аркуші паперу з рукописними написами, та мобільний телефон «Iphone12Pro» в прозорому чохлі, тимчасово, до скасування у встановленому КПК України порядку, позбавивши власника майна ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і третіх осіб, права відчужувати, розпоряджатись та використовувати вищевказане майно. У клопотанні в частині накладення арешту на автомобіль марки «SKODA SUPERB» реєстраційний номер НОМЕР_1 , відмовлено. Транспортний засіб - автомобіль марки «SKODA SUPERB», з державним реєстраційним номером НОМЕР_1 , безоплатно повернути особі, у якої його було вилучено ОСОБА_4 .
При цьому слідчий суддя прийшов до висновку, що вищевказані грошові кошти та майно мають значення речових доказів у кримінальному провадженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України власник або володілець майна, який не був присутній при розгляді питання про арешт майна, має право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування за клопотанням власника або володільця майна, якщо він доведе, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Згідно п.2.6. Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року, щодо осіб, які не є підозрюваними, обвинуваченими або особами, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, не може бути прийнято ухвалу про арешт майна. Навіть якщо у слідчого судді є достатні підстави вважати, що певною особою було вчинено кримінальне правопорушення, він не має повноважень накладати арешт на майно особи, яка не є підозрюваним. З огляду на наведене правильною є практика, коли слідчі судді визнають клопотання про накладення арешту на майно передчасними та відмовляють у їх задоволенні, оскільки на момент їх розгляду, особам, про майно яких йдеться в клопотанні, не повідомлено про підозру.

Слідчим суддею встановлено, що кримінальне провадження №0000307 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 209 КК України було розпочате 05.07.2022 року, а арешт на майно було накладено 12.07.2022 року.

Тобто, на даний час кримінальне провадження триває більше трьох місяців і доказів вчинення будь-яких слідчий дій, спрямованих на здійснення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, окрім призначення експертизи, стороною обвинувачення не надано.

Власниками грошових коштів, які знаходились в автомобілі «SKODA SUPERB», державний номерний знак НОМЕР_1 , є ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Встановлення обмеження щодо майна ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 грошових коштів, шляхом накладення арешту на таке майно не відповідає завданням кримінального провадження та є втручанням у право власності, що відповідно є порушенням Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Із заяви ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 від 18.10.2022 року, інтереси яких представляє адвокат ОСОБА_3 , вбачається, що в кримінальному провадженні №0000307 від 05.07.2022 року вказаних осіб протягом останніх двох місяців існування кримінального провадження до будь-яких слідчих дій не залучено, не опитано, повідомлень про виклик до слідчого не вручено.

Таким чином, накладення арешту на майно в розумінні КПК України є таким, що порушує їхні права, як законних власників впродовж тривалого часу.

Крім того, арешт майна протягом більше трьох місяців, що належить фізичним особам-підприємцям, є перешкоджанням здійсненню законної підприємницької діяльності та порушенням права власності, адже тимчасове накладення арешту триває понад розумні строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

Стороною обвинувачення не надано жодних доказів, які б виправдовували подальше утримання майна під арештом, зокрема, наявності законних підстав перевищення 90 денного строку проведення експертизи, встановленого п. 1.13. «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року №53/5 (у редакції НАКАЗУ Міністерства юстиції України від 26.12.2012 року №1950/5.

При розгляді клопотання слідчий суддя також враховує, що за загальним правилом, визначеним у ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі і арешт майна, допускається тільки у разі коли потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який йдеться в клопотанні слідчого, прокурора та одночасно з цим може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Водночас, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини продовження заходів забезпечення кримінального провадження як упродовж досудового розслідування, так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження. Відтак, зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються, та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи, в тому числі і щодо позбавлення або обмеження права власності.

З огляду на приписи п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України, згідно з якими до повноважень слідчого судді належить здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, слід зазначити, що подальший арешт майна за відсутністю передбачених для цього підстав може порушити право особи, в інтересах якої подано клопотання, на вільне використання майна власником, що буде суперечити загальним засадам володіння особою майном, приписам національного законодавства та вимогам ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Баландіна проти України, «Батрак проти України», «Панов проти України»).

Отже, беручи до уваги, що на день звернення із клопотанням про скасування арешту майна стороною обвинувачення не надано підтвердження наявності підстави продовження дії арешту майна, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність підстав для подальшого утримання майна під арештом, оскільки сама по собі тривалість досудового розслідування без проведення необхідних слідчих дій, спрямованих на встановлення істини, не виправдовує втручання у права та інтереси власників майна.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу).

Вказана правова норма зобов`язує слідчого суддю при вирішенні питання про накладення арешту на майно встановити наявність обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення.

З огляду на те, що поняття «обґрунтована підозра» не визначене у національному законодавстві та зважаючи на положення, закріплені у ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» слідчим суддям слід враховувати позицію Європейського суду з прав людини, відображену зокрема у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» відповідно до якої «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, № 182).

Обов`язкова вимога Кримінального процесуального кодексу України щодо наявності обґрунтованої підозри як обов`язкової умови, яка підлягає дослідженню слідчим суддею під час вирішення питання щодо застосування заходів забезпечення кримінального провадження, є важливим елементом захисту від свавільного обмеження конституційних прав та законних інтересів особи.

Це означає, що фактичною підставою застосування заходів забезпечення кримінального провадження може бути лише наявність беззаперечних доказів вчинення особою злочину.

Як зазначено Європейським судом з прав людини у справі Нечипорук і Йонкало проти України, Суд повторює, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (див. рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» (Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom) від 30 серпня 1990 року, п.32, Series A, N 182). Мета затримання для допиту полягає в сприянні розслідуванню злочину через підтвердження або спростування підозр, які стали підставою для затримання (див. рішення у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» (Murray v. the United Kingdom) від 28 жовтня 1994 року, п.55, Series A, N 300-A). Однак, вимога, що підозра має ґрунтуватись на обґрунтованих підставах, є значною частиною гарантії недопущення свавільного затримання і тримання під вартою. Більше того, за відсутності обґрунтованої підозри особа не може бути за жодних обставин затримана або взята під варту з метою примушення її зізнатися у злочині, свідчити проти інших осіб або з метою отримання від неї фактів чи інформації, які можуть служити підставою для обґрунтованої підозри (див. рішення у справі «Чеботарі проти Молдови» (Cebotari v. Moldova), N 35615/06, п.48, від 13 листопада 2007 року).

Як зазначено Європейським судом з прав людини у справі Марченко і Мартиненко проти України, Суд повторює, що пункт 4 статті 5 Конвенції передбачає право затриманих чи осіб, які тримаються під вартою, затриманих на судовий контроль щодо дотримання процесуальних і матеріально-правових умов, які, з погляду Конвенції, є неодмінними умовами забезпечення «законності» позбавлення свободи. Це означає, що компетентний суд повинен перевірити не лише дотримання процесуальних вимог національного законодавства, а й обґрунтованість підозри, на підставі якої здійснено затримання, та законність мети цього затримання і подальшого тримання під вартою (див. рішення у справі «Буткевічюс проти Литви» (Butkevicius v. Lithuania), заява N 48297/99, п. 43, ЄСПЛ 2002-II).

Варто зазначити, що в кримінальному провадженні №0000307 від 05.07.2022 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 209 КК України, нікого не було повідомлену про підозру.

Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 № 475/97-ВР, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї, визначено: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Пунктом 38 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) Cуд повторює, що стаття 1 Першого протоколу, по суті, гарантує право власності і містить три окремі норми: перша норма, що сформульована у першому реченні частини першої та має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння своїм майном; друга, що міститься в другому реченні частини першої цієї статті, стосується позбавлення особи її майна і певним чином це обумовлює; третя норма, зазначена в частині другій, стосується, зокрема, права держави регулювати питання користування майном. Однак ці три норми не можна розглядати як «окремі», тобто не пов`язані між собою: друга і третя норми стосуються певних випадків втручання у право на мирне володіння майном і, отже, мають тлумачитись у світлі загального принципу, проголошеного першою нормою (пункт 106 рішення Європейського суду з прав людини від 08.07.1986, серія A, № 102 «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства» (Lithgow and Others v. the United Kingdom).

За нормою пункту 39 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1, лише якщо забезпечено «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (пункт 107 рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), №3202/96, ECHR 2000-I).

Пунктом 50 рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 у справі «Щокін проти України» (Заяви № 23759/03 та № 37943/06) визначено, що вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним, а також передбачено, що позбавлення власності можливе тільки «на умовах, передбачених законом». Вираз «на умовах, передбачених законом» найперше вимагає, щоб відповідний захід мав певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, зможе передбачити його наслідки для себе (пункт 155 рішення Європейського суду з прав людини від 29.04.2003 у справі «Полторацький проти України»).

У рішенні Європейського суд з прав людини від 02.11.2004 у справі «Трегубенко проти України» (Заява № 61333/00), Суд повторює, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. Також, Суд визначає, що «справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Брумареску проти Румунії»).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Відповідно до Рішення Європейського Суду від 09.06.2005 року по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Рішення Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

Таким чином, у кримінальному провадженні відсутні дані, які б виправдовували подальше втручання у володіння майном ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , оскільки органом досудового розслідування не доведено необхідність та наявність підстав для продовження такого заходу забезпечення кримінального провадження, потреби досудового розслідування у такому арешті майна, підстави, які б виправдовували подальше втручання держави у право на мирне володіння власником належним йому майном, відсутні.

При цьому, слідчий, прокурор зобов`язані довести необхідність та наявність підстав для продовження такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, наявність потреб досудового розслідування у такому арешті майна, актуальність цього питання.

Враховуючи викладене, розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, слідчий суддя приходить до висновку, що особа, яка звернулась із клопотанням, відповідно до вимог ч. 1 ст. 174 КПК України, довела, що в подальшому застосуванні арешту вказаного майна відпала потреба, потреби для подальшого застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження не вбачаються.

За таких обставин, клопотання про скасування арешту майна підлягає задоволенню.

Отже, скасування арешту майна, за вказаних вище обставин, на теперішній час не створює будь-яких перешкод для подальшого розслідування кримінального провадження.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 167, 170, 174, 309 КПК України, слідчий суддя, -

у х в а л и в :

Клопотання задовольнити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Богунського районного суду м. Житомира від 12.07.2022 року у справі №295/6166/22, на вилучені 05.07.2022 в ході огляду місця події (обшуку) автомобіля марки «SKODA SUPERB» реєстраційний номер НОМЕР_1 , а саме: грошові кошти в сумі 685 900 доларів США та грошові кошти в сумі 350 020 євро; блокнот синього кольору, в якому знаходяться грошові кошти в сумі 350 грн та зім`яті аркуші паперу з рукописними написами; мобільний телефон «Iphone12Pro» в прозорому чохлі.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: