Справа № 164/159/22 Провадження №11-кп/802/421/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч. 3 ст. 185 КК України. Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 серпня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження № 0000238 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 лютого 2022 року щодо ОСОБА_8 ,
В С Т А Н О В И В :
Вказаним вироком суду ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Охтирка Сумської області, зареєстрована в АДРЕСА_1 , фактично проживаючої в АДРЕСА_2 , громадянка України, з початковою освітою, непрацююча, раніше не судима,

засуджена за ч.3 ст.185 КК України до 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України обвинувачену ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо вона протягом 1 (одного) року 6 ( шести) місяців іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на неї обов`язки.

На підставі ст.76 КК України зобов`язати ОСОБА_8 повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід обвинуваченій ОСОБА_8 у вигляді домашнього арешту залишено до набрання вироком законної сили.

Вироком вирішено питання речових доказів та судових витрат.

ОСОБА_8 визнана винною та засуджена за те, що вона 22 грудня 2021 року, біля 10 год., керуючись корисливим мотивом та метою таємного викрадення чужого майна, відімкнувши замок вхідних дверей ключем господарів, через них проникла до житлового будинку, що розташований на АДРЕСА_3 , де із шафи, що в спальній кімнаті, таємно викрала грошові кошти в сумі 3 500 (три тисячі п`ятсот) гривень, золоті сережки вартістю 3 773,26 гривень, золотий ланцюжок вартістю 8 226,16 гривень, золоту каблучку вартістю 4 995,48 гривень, золотий браслет вартістю 6 023,14 гривень, золоту каблучку вартістю 2 726,43 гривень, золоту каблучку вартістю 2 781,11 гривень, срібні сережки вартістю 526,90 гривень, золоту каблучку вартістю 5 124,75 гривень, та золоту каблучку вартістю 3 749,81 гривень, чим спричинила потерпілій ОСОБА_10 майнову шкоду на загальну суму 41 427,04 (сорок одна тисяча чотириста двадцять сім) гривень 04 копійки.

В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікацію дій обвинуваченої, вважає призначене покарання не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої. Посилається на те, що ОСОБА_8 раніше не судима, до кримінальної відповідальності притягується вперше, вину у вчиненому визнала повністю, щиро розкаялася, активно сприяла розкриттю злочину, потерпіла просила призначити обвинувачені покарання із застосуванням положень ст.69 КК України. Просить вирок суду змінити та призначити ОСОБА_8 покарання у вигляді штрафу, із застосуванням положень ст.69 КК України у розмірі 34 000 гривень.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, основні доводи апеляційної скарги, захисника, який подану апеляційну скаргу підтримував та просив змінити вирок суду в частині призначеного покарання, думку прокурора, яка заперечувала апеляційну скаргу і просила вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Кваліфікація дій ОСОБА_8 за ч.3 ст.185 КК України, правильність висновків суду щодо доведеності винуватості обвинуваченої у вчиненні вказаного злочину, учасниками судового розгляду не оспорюються, у зв`язку з чим відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, підстави для перегляду вироку, в цій частині відсутні.
Переглядаючи вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги захисника, щодо невідповідності призначеного покарання ОСОБА_8 , апеляційний суд вважає такі доводи безпідставними, враховуючи таке.
Відповідно до положень ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Згідно роз`яснень, викладених у п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).
Приписами ст.75 КК України визначено, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника про наявність підстав для призначення обвинуваченій покарання за ч.3 ст.185 КК України із застосуванням ст.69 КК України у вигляді штрафу, апеляційний суд вважає, що в даному випадку відсутні такі підстави.
При визначенні виду та розміру покарання обвинуваченій суд першої інстанції в повному обсязі виконав вимоги ст.ст.50, 65 КК України та врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, вперше притягується до кримінальної відповідальності, не працює, не має стабільного доходу, не має сім`ї, а отже тісних соціальних зв`язків, також враховано думку потерпілої, яка прохала не позбавляти волі обвинувачену, суд обґрунтовано призначив покарання в мінімальних межах, визначених санкцією ч.3 ст.185 КК України у виді позбавлення волі, із звільненням від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, так як менш суворий вид покарання у виді штрафу, у разі призначення обвинуваченій покарання із застосуванням ст.69 КК України, буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, а також із врахуванням майнового стану обвинуваченої.
З вказаним висновком суду погоджується і апеляційний суд.
А що стосується посилань захисника на позицію потерпілої, як на підставу для застосування щодо ОСОБА_8 положень ст.69 КК України, то такі посилання не ґрунтуються на вимогах законодавства, оскільки позиція потерпілої сторони у судових засіданнях не є обов`язковою для суду, натомість враховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.

Доводи захисника про те, що обвинувачена раніше не судима, до кримінальної відповідальності притягується вперше, вину у вчиненому визнала повністю, щиро розкаялася, активно сприяла розкриттю злочину, а тому їй слід призначити покарання, із застосуванням ст.69 КК України у вигляді штрафу, є необґрунтованими, оскільки вказані обставини були враховані судом першої інстанції при призначенні обвинуваченій мінімального покарання за ч.3 ст.185 КК України, а також при звільненні ОСОБА_8 від призначеного покарання на підставі ст.75 КК України.
Крім того, обвинувачена ніде не працює та немає постійного джерела доходу, а тому покарання у виді штрафу в розмірі 34 000 грн не буде відповідати майновому стану ОСОБА_8 , яка місцевим судом засуджена за крадіжку з чужого житла коштів та ювелірних виробів.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність в даному випадку підстав для застосування до обвинуваченої положень ст.69 КК України, тому вид та розмір покарання, призначеного ОСОБА_8 відповідає принципам законності, невідворотності та співмірності, і є достатніми для досягнення цілей покарання, у зв`язку з чим відповідні доводи апеляційної скарги є неспроможними та не можуть бути задоволеними.
На думку суду апеляційної інстанції, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».

Під час апеляційного перегляду не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 лютого 2022 року щодо ОСОБА_8 без зміни.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: