Номер провадження: 11-кп/813/1571/22
Справа № 521/7959/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05.07.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:
головуючий суддя ОСОБА_2 ,
судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 16 червня 2022 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.307 КК України, у кримінальному провадження №0002439 від 25.10.2017 року,

встановив:
Зміст оскаржуваного судового рішення.
Оскаржуваною ухвалою клопотання прокурора задоволено.
Продовжено строк дії обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в умовах ДУ «Одеський слідчий ізолятор» відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 307 КК України, до 14.08.2022 року.
Визначений розмір альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави залишено без змін.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано обґрунтованістю підозри причетності ОСОБА_7 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 307 КК України, та наявністю ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що:
- вирішення питання про продовження йому запобіжного заходу відбулось без його належного про це повідомлення та у його відсутності;
- відомості до ЄРДР щодо інкримінованого йому злочину було внесено 25.20.2017 року та протягом 2х років він дотримувався покладених на нього обов`язків, за викликом з`являвся до суду та не перешкоджав слідству.
На підставі наведеного обвинувачений просить скасувати оскаржувану ухвалу та призначити новий судовий розгляд.

Позиції учасників апеляційного розгляду.
Прокурор, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду апеляційної скарги, у судове засідання, призначене на 05.07.2022 року, не з`явився, подав до апеляційного суду заяву, у якій просив розглядати апеляційну скаргу без його участі та відмовити у її задоволенні.

Відповідно до положення ч.4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Обвинувачений та його захисник доводи та вимоги апеляційної скарги підтримали.

Обвинувачений додатково зауважив про погіршення зору в наслідок перебування під вартою, також повідомив апеляційний суд, що має місце проживання, сина та зобов`язується з`являтись за викликами у судові засідання.

Захисник зазначив, що встановлені у попередніх ухвалах суду ризики наразі не актуальні, перебуваючи під вартою, ОСОБА_7 позбавлений можливості захищати власні права, адже неможливо доставити обвинуваченого у судові засідання.

Мотиви апеляційного суду.
Дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.
Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з положеннями ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ст. 331 КПК України до спливу двомісячного строку з дня застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі, у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.
Відповідно до вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Так, з зазначених матеріалів вбачається, що в провадженні Малиновського районного суду м. Одеси перебуває кримінальне провадження №0002439 від 25.10.2017 року відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.307 КК України.
Перевіряючи обґрунтування суду першої інстанції щодо наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, апеляційний суд встановив його належність в оскаржуваній ухвалі.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що ризики, які були заявлені у клопотанні прокурора та були підставою обрання обвинуваченому запобіжного заходу, не зменшились та виправдовують подальше тримання його під вартою, обумовлені суспільною необхідністю, є пропорційними та обґрунтованими щодо обмеження конституційних прав і свобод обвинуваченого, оскільки суд першої інстанції дотримався при розгляді клопотання прокурора приписів ст. 331 КПК України та розглянув питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, з урахуванням положень глави 18 КПК України.
На думку апеляційного суду, встановлена в ухвалі суду першої інстанції наявність встановлених судом ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, відповідає фактичним обставинам справи, при розгляді апеляційної скарги не спростована, будь-яких доказів про зменшення або зникнення цих ризиків стороною захисту не надано.
Тож, в оскаржуваній ухвалі судом першої інстанції при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.194 КПК України, враховано фактичні обставини даного кримінального провадження, перевірені обставини щодо існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а також оцінено сукупність обставин, які враховуються при обранні обмежувальних свободу заходів.
Щодо зауважень ОСОБА_7 про те, шо він протягом 2х років з дня внесення відомостей щодо даного кримінального провадження до ЄРДР дотримувався покладених на нього обов`язків, за викликом з`являвся до суду та не перешкоджав слідству, апеляційний суд звертає увагу на наступне.
З реєстру матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні №0002439 від 25.10.2017 року вбачається, що про підозру ОСОБА_7 було повідомлено лише 20.03.2018 року (а.п.8).
З ЄДРСР апеляційним судом встановлено, що ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 26.03.2018 року відносно ОСОБА_7 у цьому кримінальному провадженні було застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком 60 діб.
У подальшому через неодноразову неявку у судове засідання, попри належне повідомлення про дату та час проведення судового засідання Малиновський районний суд м. Одеси приймав ухвали про привід ОСОБА_7 (06.11.2018 року, 19.12.2018 року).
Ухвалою Малиновського районного суду від 26.03.2019 року до ОСОБА_7 знову було застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
З наявної у матеріалах провадження довідки по особовій справі ОСОБА_7 (а.п.20) вбачається, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10.12.2019 року ОСОБА_7 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а 12.12.2019 року останній прибув в ДУ «ОСІ».
Вироком Київського районного суду від 21.04.2021 року до ОСОБА_7 було застосовано покарання у вигляді позбавлення волі строком 2 роки 1 місяць.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 29.12.2021 року відносно ОСОБА_7 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою до 27.02.2022 року, продовжений ухвалами від 24.02.2022 року та 11.04.2022 року.
Тож, апеляційний суд, відхиляє доводи обвинуваченого про дотримання ним протягом 2х років, покладених на нього обов`язків з`являтись за викликом до суду та не перешкоджати слідству.
Зауваження апелянта про невчинення ним спроб впливу на свідків чи перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином апеляційний суд відхиляє з огляду на те, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний, обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.
Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки підозрюваного та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Так, суд має зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.
Тобто в даному випадку, посилання обвинуваченого на невчинення ним спроб перешкоджання кримінальному провадженню у минулому не є обставинами достатніми для висновку про неможливість та відсутність вірогідності вчинення таких дій у майбутньому.
Соціальні зв`язки обвинуваченого апеляційний суд не може взяти до уваги, оскільки, на переконання апеляційного суду місце проживання не є достатньо переконливою обставиною, щоб нівелювати існуючі на час постановлення оскаржуваної ухвали ризики.
Посилання ж апелянта на те, що він має сина стороною захисту жодними, доказами не підтверджені, окрім того, апеляційний суд, зауважує, що сам по собі факт наявності у особи дитини не свідчить про прийняття активної участі у її вихованні та утриманні.
Жодних розумних гарантій добросовісної поведінки ОСОБА_7 на вказаній стадії кримінального процесу ані судді, ані апеляційному суду надано не було.
Щодо посилань ОСОБА_7 на те, що вирішення питання про продовження йому запобіжного заходу відбулось без його належного про це повідомлення та у його відсутності, апеляційний суд вертає увагу на таке.
З оскаржуваної ухвали та журналу судового засідання від 16.05.2022 року вбачається, суд першої інстанції прийняв рішення про проведення судового засідання без участі обвинуваченого, адже обвинувачений ОСОБА_7 , знаходячись під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», в судове засідання в режимі відеоконференції не з`явися, представник установи повідомив суд, що останній не бажає брати участь у судовому засіданні. Жодних мотивів та пояснень такої поведінки, обвинувачений не надав.
Апеляційний суд вважає вищенаведене рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, зважаючи на висновок, викладений Європейським судом з прав людини у рішенні від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.
В своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Отже апеляційний суд погоджується із висновком суду передшої інстанції про те, що у цьому кримінальному провадженні обвинувачений, відмовляючись брати участь у судовому засіданні, зловживає своїми правами, створюючи перепони для руху справи.
Посилання ж обвинуваченого на погіршення власного стану здоров`я, як на підставу неможливості застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, апеляційний суд відхиляє, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в слідчому ізоляторі організовуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я.
Положеннями наказу Міністерства юстиції України № 460/5 від 18.03.2013 року «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України», наказу Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України № 239/5/104 від 10.02.2012 року «Про затвердження Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту» визначено, що медична частина забезпечує надання первинної лікувально-профілактичної допомоги ув`язненим і засудженим.
Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.
Окрім того, в матеріалах провадження не міститься жодних медичних документів з приводу того, що обвинувачений не може отримувати належне лікування в умовах утримання в слідчому ізоляторі, вільно обирати лікаря чи бути направленим на лікування до обраного закладу охорони здоров`я в передбаченому законом порядку.
Тож, апеляційний суд констатує, що матеріали провадження не містять відомостей про обставини, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою.
Обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження у вигляді тримання під вартою не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, апеляційним судом не встановлено та стороною захисту не доведено.
Щодо посилань захисника на позбавлення обвинуваченого можливості захищати власні права через неможливість його доставки у судове засідання, апеляційний суд звертає увагу на передбачену ч.1 ст. 336 КПК України можливість здійснення судового засідання у режимі відеоконференції під час трансляції з іншого приміщення, у тому числі яке знаходиться поза межами приміщення суду (дистанційне судове провадження), та на передбачену ч.2 ст. 336 КПК України можливість прийняття судом рішення про проведення судового засідання в режимі відеоконференції незалежно від думки обвинуваченого в умовах воєнного стану.
Відтак, зважаючи на введення воєнного стану на всій території України та на технічну можливість забезпечення проведення відеоконференції між ДУ «ОСІ» за участі обвинуваченого та судом, апеляційний суд вважає, що неможливість доставки обвинуваченого до суду не вливає на його можливість реалізувати власні права, зокрема, дистанційно.
Згідно з п.1 ч.3 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.
Керуючись статями 331, 370, 372, 376, 404, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд

постановив:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 16 червня 2022 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.307 КК України, у кримінальному провадження №0002439 від 25.10.2017 року, - залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4