Житомирський апеляційний суд
Категорія в порядку КПК УКраїни Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2022 року. Житомирський апеляційний суд в складі суддів: ОСОБА_2 - головуючого, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 , прокурора ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_8 (далі - ОСОБА_9 ), -

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі у режимі відеоконференції з ДУ «Житомирська УВП №8» апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_9 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 17.01.2022 про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_9 про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком Донецького обласного суду від 30.06.2000 на позбавлення волі на певний строк та звільнення від відбування покарання, -

в с т а н о в и в:

Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_9 про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком Донецького обласного суду від 30.06.2000 за ст. ст. 93 п. «з», 94, 101 ч. 3, 42, 43 КК України на позбавлення волі на певний строк та звільнення від відбування покарання.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_9 просить скасувати вказану ухвалу та постановити нову ухвалу, якою задовольнити його клопотання про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк та звільнити його від відбування покарання, оскільки він відбув більше 20-ти років позбавлення волі. Твердить про необґрунтованість ухвали, неправильне застосування місцевим судом кримінального закону, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також неврахування певних рішень Європейського суду з прав людини, зокрема, від 12.03.2019 у справі "Пєтухов проти України".

Заслухавши доводи засудженого та захисника в підтримання апеляційної скарги, міркування прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши справу, колегія суддів приходить до таких висновків.
Згідно положень ст. ст. 51, 64 КК України, довічне позбавлення волі є окремим видом покарання по зрівнянню з покаранням у виді позбавлення волі на певний строк, який застосовується за вчинення особливо тяжких злочинів та у випадках, спеціально передбачених законом.

Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 12 вересня 2011 року у справі №5-16 кс11, покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно до нього не можна застосовувати строкові критерії.

Нормами діючого КК України, зокрема, статтею 82 цього Кодексу, не передбачено можливості заміни судом невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі іншим більш м`яким покаранням.

Разом з тим, статтею 87 КК України встановлена можливість здійснення заміни призначеного засудженому судом покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років шляхом постановлення Президентом України акту про помилування стосовно індивідуально визначеної особи.

Згідно ч. 7 ст.151 КВК України, засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

Згідно рішення ЄСПЛ у справі «Пєтухов проти України» від 12 березня 2019 року, яке 09 вересня 2019 року набуло статусу остаточного, довічне позбавлення волі засудженого ОСОБА_10 без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (&194); вирішено покласти на державу-відповідача Україну обов`язок провести реформу системи перегляду вироків відносно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі.

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного суду, викладеної у постанові від 08.07.2020. у справі №1-42/2004, - довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі ЄКПЛ, та не являє собою порушення її статті 3; лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням статті 3 ЄКПЛ; відсутнє порушення статті 3 ЄКПЛ в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі дозволяє національним органам оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваюче утримання в ізоляції. В національному законодавстві України, як зазначив ЄСПЛ, існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі Однак, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

На даний час не внесено відповідних змін до КК України відповідно до вказаного рішення ЄСПЛ.

З матеріалів справи вбачається, що вироком Донецького обласного суду від 30.06.2000 ОСОБА_9 було засуджено за ст. ст. 93 п. «з», 94, 101 ч. 3, 42, 43 ч. 2 КК України до остаточного покарання у виді довічного позбавлення волі, яке на даний час засуджений відбуває в ДУ «Житомирська УВП № 8» та відбув більше 20 років позбавлення волі.

За таких обставин, оскільки діючим кримінальним законом не передбачено можливості здійснення судом заміни невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком, що набрав законної сили, більш м`яким покаранням, суд першої інстанції правильно застосував діючий кримінальний закон та дійшов до обґрунтованих висновків про відсутність підстав для задоволення вищевказаного клопотання засудженого ОСОБА_9 .

Підстав для скасування чи зміни ухвали суду, що є законною та обґрунтованою, не має.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 17.01.2022 про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком Донецького обласного суду від 30.06.2000 за ст. ст. 94, 101 ч.3, 93 п. «з», 42, 43 ч.2 КК України на позбавлення волі на певний строк та звільнення від відбування покарання, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Судді: