ПРИМОРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ1
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2022 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3
прокурора ОСОБА_4
захисника ОСОБА_5
потерпілої ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000751 від 14.07.2022 року за обвинуваченням:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Нерубайське Біляївського району Одеської області, з середньою освітою, офіційно не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 09.03.2022 року Суворовським районним судом м. Одеси за ч.3 ст.15, ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 6 місяців, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України,

у скоєнні злочину, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України, -

встановив:
ОСОБА_7 , 14.07.2022 року приблизно о 09:45 годині, завідома знаючи, що на території України впроваджено воєнний стан, відповідно до Указу Президента України та Верховного головнокомандувача ОСОБА_8 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затверджений Законом України від 24.02.2022N 2102-IX (зі змінами, внесеними Указами від 14.03.2022 № 133/2022, затвердженим Законом України від 15.03.2022 № 21 19-IX, та від 18.04.2022 № 259/2022, затвердженим Законом України від 21.04.2022 № 2212-IX, та від 17.05.2022 № 341/2022, затверджений Законом України від 22.05.2022 № 2263-IX) та відповідно до Закону України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за мародерство» № 2117-IX від 03.03.2022 року, маючи злочинний намір на таємне викрадення чужого майна з метою особистого збагачення, зайшов до приміщенні салону краси «GELOOF», який розташований за адресою: м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, 55.

Знаходячись за вищевказаною адресою, ОСОБА_7 визначив в якості предмета свого злочинного посягання майно, яке належало потерпілій ОСОБА_6 та знаходилося на робочому столі продавця даного салону, а саме мобільний телефон марки «Aphone 11», в корпусі білого кольору.

Діючи з вказаною метою з корисливих мотивів, повторно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки у вигляді неправомірного заволодіння чужим майном, переконавшись що у приміщенні відсутні люди та його дії несуть таємний характер, викрав з робочого столу мобільний телефон марки «Aphone 11», в корпусі білого кольору, IMEI: НОМЕР_1 , загальною вартістю 18355 гривень, належний потерпілій ОСОБА_6 , завдавши останній матеріальної шкоди на вказану суму. Після чого місце вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 залишив, разом з викраденим майном, розпорядившись ним на власний розсуд.

У судовому засіданні обвинувачений свою вину у скоєнні злочину визнав повністю, та щиро розкаявся у його вчиненні, підтвердив обставини вчинення злочину, не піддавши сумніву фактичні обставини справи, викладені в обвинувальному акті. Також в судовому засіданні обвинувачений у повному обсязі визнав заявлений потерпілою позов про відшкодування матеріальної шкоди за викрадене майно.

Приймаючи до уваги повне визнання обвинуваченим своєї вини в обсязі пред`явленого йому обвинувачення, а також те, що він не піддав сумніву фактичні обставини справи, викладені в обвинувальному акті, правильно розуміє зміст цих обставин, у суду не виникає сумнівів в добровільності позиції обвинуваченого, у суду також не виникає сумнівів в добровільності позиції інших учасників судового провадження.

У зв`язку з цим, згідно ч. 3 ст. 349 КПК України суд, за згодою учасників судового провадження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, та визнав можливим обмежити обсяг досліджуваних доказів допитом обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілої, дослідженням доказів, що стосуються особи обвинуваченого, а також доказів та документів щодо заходів забезпечення кримінального провадження. При цьому судом роз`яснено учасникам судового провадження, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини справи в апеляційному порядку.

В судовому засіданні ОСОБА_7 дав суду показання, що дійсно він завідома знаючи, що на території України введено воєнний стан, 14.07.2022 року зранку зайшов до приміщення салону краси в м Одеса, за адресою, яка вірно вказана в обвинувальному акті, побачив телефон марки «Aphone 11» і, впевнившись, що за ним ніхто не спостерігає, викрав його та місце вчинення злочину залишив. В подальшому він телефон продав, а отримані гроші витратив на власні потреби.

Потерпіла у судовому засіданні зазначила, що знаходилась в салоні краси, залишила телефон на одному із столів, а повернувшись виявила крадіжку її телефона. Після чого вона звернулась до поліції та відеозаписом з камер відеоспостереження було встановлено особу злочинця. Крім того, потерпіла зазначила, що перед судовим засіданням матеріальну шкоду їй відшкодовано повністю, тому вона не має до обвинуваченого претензій матеріального характеру, у зв`язку з чим просила суворого його не карати і відмовилась від цивільного позову.

Таким чином, допитавши обвинуваченого, потерпілу, дослідивши письмові докази, надані сторонами кримінального провадження, суд вважає, що зібрані докази є належними, допустимими та достовірними, і є достатніми для постановлення обвинувального вироку.

Тому, суд з урахуванням того, що Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» № 2102-IX від 24.02.2022, в Україні введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року та продовжений і діє до наявного часу, вважає доведеною винність ОСОБА_7 у вчиненні ним злочину, та кваліфікує його дії за ч.4 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно та в умовах воєнного стану.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд у відповідності до ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Таким чином, допитавши обвинуваченого, суд вважає, що зібрані докази є належними, допустимими та достовірними, і є достатніми для постановлення обвинувального вироку.

Тому, суд вважає доведеною винність ОСОБА_7 у вчиненні ним злочину та кваліфікує його дії за ч.4 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно та в умовах воєнного стану.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд у відповідності до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обвинувачений ОСОБА_7 вчинив умисний корисливий злочин проти власності, який у відповідності до положень ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів.

ОСОБА_7 офіційно не працевлаштований, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не одружений, дітей не має, раніше судимий.

Обставин, які згідно ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_7 судом не встановлено.

Судом також не встановлено обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_7 .

При цьому суд не бере до уваги твердження захисника про щире каяття ОСОБА_7 та добровільне відшкодування ним завданої злочином матеріальної шкоди потерпілій, з огляду на таке.

Так, розкаяння передбачає, окрім визнання собою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження. На цьому наголосив Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у справі №199/6365/19, і ця позиція суду касаційної інстанції враховується судом у відповідності до положень ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» положення якої кореспондуються з ч. 6 ст. 368 КПК України.

В даному конкретному випадку суд констатує, що лише той факт, що обвинувачений визнав свою вину, не може безумовно свідчити про щире каяття з приводу вчиненого, оскільки факт вчинення злочину саме обвинуваченим було виявлено переглядом відеозапису з камер відеоспостереження салону краси де скоєно крадіжку мобільного телефону потерпілої, його особу встановлено та виявлено лише завдяки проведеним органами досудового розслідування слідчим діям. Сам же обвинувачений після вчинення злочину самостійно викрадене майно потерпілій не повернув, а навпаки продав його, а гроші витратив на власні потреби. Більш того, від дня вчинення злочину і до дня розгляду справи у суді не вчинив жодної спроби відшкодувати потерпілій завдану злочином шкоду. Таке бажання виникло у обвинуваченого лише у судовому засіданні, що на переконання суду не свідчить а ні про його щире каяття у вчиненому, адже щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінальних протиправних діянь, ще й щирий жаль із цього приводу та осуд своєї поведінки, а ні про добровільність відшкодування шкоди, оскільки на переконання суду сам факт відшкодування потерпілій шкоди лише у судовому засіданні за умови не здійснення жодної спроби такого відшкодування від дня скоєння злочину, може свідчити про виникнення такого бажання під загрозою можливого призначення суворого покарання та створення умов для застосування ст.69 КК України за для пом`якшення такого покарання, про що в судовому засіданні після відшкодування шкоди потерпілій просила суд сторона захисту.

Крім того, щодо доводів захисника щодо необхідності врахування двох пом`якшуючих обставин а саме: щире каяття та добровільне відшкодування шкоди потерпілій особі для застосування до обвинуваченого положень ст. 69 КК України, судом зазначається наступне.

Згідно з вимогами статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються статтею 69 цього Кодексу.

Відповідно до статті 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Частина 1 статті 69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити із системного тлумачення статей 66 та 69 КК і тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеня тяжкості вчиненого злочину.

Ці обставини у своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим. Зазначене кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, неодноразово викладеною в судових рішеннях.

Як зазначалось судом вище основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Крім того, щире каяття ґрунтується на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки і характеризується щирим осудом цієї поведінки, визнанням своєї провини, висловленні жалю з приводу вчиненого, бажанням виправити ситуацію, що склалася, а також готовністю підлягати кримінальній відповідальності. Визнання вини під тиском зібраних у справі доказів не свідчить про щире каяття винного у вчиненні злочину.
Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину, намаганні особи виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє підтвердження перед судом.

Однак, поведінка обвинуваченого ОСОБА_7 в судовому засіданні не свідчила про дійсну наявність його щирого каяття у вчиненому та осуд своєї поведінки, його намагання виправити ситуацію. Обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні лише сухо заявив, що свою вину у вчиненні злочину визнав повністю та щиро кається у вчиненому і, така поведінка обвинуваченого виглядала для суду непереконливою щоб суд дійшов висновку про наявність у обвинуваченого дійсного жалю у вчиненому.
У зв`язку з цим, суд дійшов до висновку про відсутність у ОСОБА_7 пом`якшуючої покарання обставини у виді щирого каяття.
Добровільне відшкодування шкоди має важливе значення при призначенні покарання: відповідно до статті 66 КК пом`якшує покарання, відповідно до статті 65 КК позитивно характеризує особу винного.

Повне відшкодування завданих збитків або усунення заподіяної шкоди означає добровільне задоволення у повному обсязі обґрунтованих претензій потерпілого, що засновані на матеріалах кримінального провадження. Таким чином критеріями для визначення способу відшкодування (компенсації) шкоди є: вид завданої шкоди (моральна, фізична, майнова) позиція потерпілого, яка має пріоритетне значення.

Оскільки згода винуватого на добровільне відшкодування (компенсації) шкоди, а також згода потерпілого на відповідний спосіб її відшкодування (компенсації) має правове значення, то належною процесуальною формою фіксації може бути: усна заява, оформлена відповідним протокол або зафіксована в журналі судового засідання та засвідчена їх підписом; письмова заява, що подається потерпілим, винним до органів, які здійснюють кримінальне провадження. У кожному окремому випадку повинні бути зібрані докази, що підтверджують факт добровільного відшкодування (компенсації) завданих збитків або усунення (загладжування) заподіяної шкоди (наприклад, заяви і розписки потерпілих, квитанції, інші фінансові документи), які долучаються до матеріалів кримінального провадження.

Враховуючи зміст статті 69 КК України, обставини вчинення злочину, наявність обґрунтованих претензій потерпілої, обставини через які вона відмовилась від цивільного позову, та вчинення тяжкого злочину суд вважає, що вказане відшкодування було не добровільним, а лише способом уникнути суворості невідворотного покарання та носить лише формальний характер.

У зв`язку з цим, суд дійшов до висновку про відсутність у ОСОБА_7 пом`якшуючої покарання обставини у виді добровільного відшкодування майнової шкоди, завданої злочином.
Загальні засади призначення покарання, визначені у статті 65 КК, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Вказане узгоджується з принципом юридичної визначеності, що є істотно важливим для довіри до судової системи та забезпечення верховенства права. Потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватися дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними. Не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади.

Хоча дискреційні повноваження є необхідними для здійснення всього діапазону владних функцій в сучасних складних суспільних умовах, проте вони не мають здійснюватись у свавільний спосіб. Що в такому разі уможливить ухвалення суттєво несправедливих, необґрунтованих та нерозумних рішень, що є несумісним із поняттям верховенства права.

Враховуючи викладене, за встановлених обставин в даному кримінальному провадженні, суд, при призначенні покарання винному ОСОБА_7 , не вбачає підстав для застосування ст.ст.69, 75 КК України.
Таким чином, враховуючи всі встановлені в судовому засіданні обставини даного кримінального провадження, давши їм оцінку, беручи до уваги особу обвинуваченого, тяжкість скоєного ним злочину, керуючись вимогами кримінального закону та передбачених цим законом санкцій, суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 можливо лише в умовах ізоляції від суспільства і у суду є підстави застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 покарання пов`язане з позбавленням волі.

До такого висновку суд приходить виходячи з того, що обвинувачений ОСОБА_7 , будучи засудженим 09.03.2022 року Суворовським районним судом м. Одеси за вчинення замаху на умисне корисливе кримінальне правопорушення, знову, в період призначеного судом іспитового строку, вчинив умисний корисливий тяжкий злочин, що свідчить про його стійке небажання стати на шлях виправлення, відчуття безкарності за вчинене та схильність до вчинення злочинів. Тому, з урахуванням зазначених обставин, а також враховуючи достатньо молодий вік обвинуваченого, відсутність до нього претензій матеріального характеру з боку потерпілої, відповідно до вимог кримінального закону і передбачених цим законом санкцій, обвинуваченому ОСОБА_7 необхідно для його виправлення і припинення нових злочинів призначити покарання, пов`язане з позбавленням волі, але в межах мінімального строку покарання, передбаченого санкцією ч.4 ст.185 КК України, а остаточний строк покарання визначити відповідно до вимог ч.1 ст.71, ч.3 ст.75, ч.3 ст.78 КК України та обвинуваченому ОСОБА_7 з повністю невідбутого ним покарання у виді одного року шести місяців обмеження волі, призначеного за вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 09 березня 2022 року, слід частково приєднати до покарання, призначеного за цим вироком, перевівши у силу ч.1 ст.72 КК менш суворе покарання за попереднім вироком у виді обмеження волі у більш суворий вид покарання у виді позбавлення волі за правилами, передбаченими п/п. «б» п.1 ч.1 ст.72 КК, відповідно до яких одному дню позбавлення волі відповідають два дні обмеження волі.
В даному випадку, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, який в своїх рішеннях зазначає, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи» (п. 38 Рішення у справі «Ізмайлов проти Росії» від 16 жовтня 2008 року), за переконанням суду, таке покарання та принцип його призначення повністю досягне мети його застосування та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого, які створять у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки і не становитиме для нього особистого надмірного тягаря, у зв`язку з чим суд не вбачає необхідності призначати більш суворе покарання винному.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 у даному кримінальному провадженні не затримувався та під вартою не тримався.
Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Питання про долю речових доказів суд вирішує у відповідності до положень ст.100 КПК України, зокрема речові докази: цифровий диск «DVD-R», сірого кольору з камер відеоспостереження, слід зберігати в матеріалах кримінального провадження №0000751, до якого він долучений.

При вирішенні питання цивільного позову потерпілої ОСОБА_6 , яка в судовому засіданні відмовилась від позову у зв`язку з тим, що отримала матеріальне відшкодування в обсязі, заявленому у позові, суд керується положеннями ст.128 КПК та ст.206, п.4 ч.1 ст.255 ЦПК України та вважає за можливе прийняти відмову потерпілої від позову, а провадження за цивільним позовом потерпілої до обвинуваченого про відшкодування майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, закрити.

Керуючись ст. ст. 369 371, 373 375 КПК, суд

ухвалив:

ОСОБА_7 , визнати виним у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.185 КК України та призначити йому покарання:

- за ч.4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ст.ст.71, 72 КК ОСОБА_7 з повністю невідбутого ним покарання у виді обмеження волі на строк один рік шість місяців за вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 09.03.2022 року частково приєднати до покарання, призначеного за цим вироком, перевівши покарання у виді обмеження волі за попереднім вироком у більш суворий вид покарання у виді позбавлення волі, виходячи із співвідношення, встановленого п/п. «б» п.1 ч.1 ст.72 КК, відповідно до якого одному дню позбавлення волі відповідають два дні обмеження волі, та остаточно ОСОБА_7 до відбування визначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років та 1 (один) місяць.
Строк покарання ОСОБА_7 за цим вироком рахувати з дня проголошення вироку, тобто з 27.09.2022 року.
Речові докази:
- цифровий диск «DVD-R», сірого кольору з камер відеоспостереження зберігати в матеріалах кримінального провадження № 0000751, до якого він долучений.
Прийняти відмову потерпілої ОСОБА_6 від цивільного позову до обвинуваченого ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином, та провадження за цивільними позовом потерпілої, закрити у зв`язку з відмовою позивача від позову та роз`яснити потерпілій, що закриття провадження за її позовом у справі не допускає повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою в той же строк з моменту отримання копії вироку.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення Одеським апеляційним судом.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Не пізніше наступного дня після ухвалення вироку надсилати його копію учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні. Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Суддя
Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1

27.09.2022

Єдиний унікальний номер справи: №522/11250/22
Номер провадження № 1-кп/522/2280/22
Головуючий суддя ОСОБА_1