Постанова
Іменем України

03 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 669/430/21
провадження № 51-1256км22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
засудженого ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 на ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 14 березня 2022 року у кримінальному провадженні стосовно

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК).

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Білогірського районного суду Хмельницької області від 04 листопада 2021 року ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК у редакції на час вчинення злочинуОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки та покладено обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди залишено без розгляду.
Вирішено питання щодо речових доказів.
За цим вироком установлено, що ОСОБА_7 02 грудня 2020 року близько 17:00, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки «FIAT DOBLO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , по вул. Миру в напрямку вул. Тараса Шевченка у смт Білогір`я Хмельницької області, в порушення вимог п. 2.3 (б), п. 2.9 (а), п. 12.3 Правил дорожнього руху під час руху не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміни, з моменту виникнення небезпеки для його руху, яку він об`єктивно спроможний був виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного об`їзду перешкоди та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , який рухався в попутному напрямку по правому краю проїжджої частини дороги, в результаті чого настала його смерть.

Внаслідок наїзду автомобіля під керуванням ОСОБА_7 пішохід ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження, які в сукупності відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень небезпечних для життя в момент заподіяння і знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_10 .
Хмельницький апеляційний суд ухвалою від 14 березня 2022 року рішення місцевого суду за апеляційною скаргою прокурора залишив без змін.

Вимоги і доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Представник публічного обвинувачення, не оспорюючи фактичних обставин справи і кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК, у касаційній скарзі просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що потягло за собою безпідставне застосування приписів ст. 75 цього Кодексу.

На думку прокурора, обставини, які взяті до уваги судами попередніх інстанцій під час вирішення питання про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, є недостатніми мотивами для обґрунтування висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування реального покарання.

Як указує прокурор, апеляційний суд, залишаючи без змін вирок місцевого суду в частині призначеного покарання за ч. 2 ст. 286 КК із застосуванням ст. 75 цього Кодексу, не в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину, особу засудженого, який, обіймаючи посаду начальника 24 державного пожежно-рятувального поста ГУ ДСНС України в Хмельницькій області, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керував транспортним засобом у населеному пункті, що призвело до смерті потерпілого. Перебування у стані алкогольного сп`яніння стало наслідком порушення правил дорожнього руху. Суд апеляційної інстанції безпідставно не взяв до уваги висновок судово-медичної експертизи, згідно якого у ОСОБА_7 виявлено наявність етилового (винного) спирту в кількості 2,58 проміле.

Рішення суду апеляційної інстанції не вмотивоване, а звільнення ОСОБА_7 від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК, не сприяє виправленню засудженого та запобігання вчиненню ним нових злочинів і спрямоване лише на уникнення відповідальності у вигляді реального позбавлення волі, що також негативно впливає на сприйняття суспільством поняття неухильного дотримання вимог закону.

У порушення вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) апеляційний суд належним чином не спростував доводи апеляційної скарги та формально підійшов до її розгляду.

У своїх запереченнях на касаційну скаргу захисник засудженого категорично не погоджується з доводами прокурора, просить скаргу прокурора відхилити, а рішення суду апеляційної інстанції залишити без зміни.

При цьому вказує, що доводи прокурора є необґрунтованими, апеляційний суд належним чином дослідив і проаналізував обставини, які відповідно до КК мають значення, та дійшов до обґрунтованого висновку про можливість звільнення підзахисного від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК. Крім цього, ОСОБА_7 на даний час проходить службу за контрактом у складі добровольчого формування Білогірської територіальної громади Шепетівського ТрО.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 підтримала касаційну скаргу представника публічного обвинувачення і просила її задовольнити, посилаючись на те, що звільнення ОСОБА_7 від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК є безпідставним.

Захисник та засуджений не підтримали касаційної скарги прокурора і просили її відхилити. На обґрунтування своєї позиції підтримали викладене в запереченнях на касаційну скаргу прокурора.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, думку захисника, засудженого, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, викладені в касаційній скарзі представника публічного обвинувачення та запереченнях на неї, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Частиною 2 ст. 433 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Статтею 438 КПК визначено, що предметом перегляду справи в касаційному порядку можуть бути істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, у касаційній скарзі не оспорюється.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку за апеляційною скаргою прокурора, суд апеляційної інстанції погодився з визначеними місцевим судом видом та розміром призначеного ОСОБА_7 покарання зі звільненням від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК у редакції на час вчинення злочину.
Апеляційний суд встановив, що місцевий суд при визначенні виду та розміру покарання урахував, що ОСОБА_7 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався та не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, на утриманні має малолітню дитину, є особою з інвалідністю ІІ групи, визнав свою винуватість, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, повністю відшкодував шкоду, а також і те, що потерпіла матеріальних та моральних претензій до обвинуваченого не має і в судовому засіданні суду першої інстанції просила не позбавляти його волі.
Крім цього, призначаючи ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, місцевий суд врахував, що обвинувачений є водієм, має відповідне посвідчення і вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння.
На переконання суду апеляційної інстанції, покарання, призначене ОСОБА_7 , відповідає його особі та є необхідним і достатнім для виправлення й попередження нових злочинів.

Колегія суддів не знаходить достатніх, переконливих та беззаперечних підстав для скасування рішення суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винуватого.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винуватого, обставин, що впливають на покарання.

Застосування в межах дискреційних повноважень суду положень ст. 75 КК повинно бути обґрунтованим та переконливим.

Так, стаття 75 КК у редакції на час вчинення злочину наділяє суд повноваженнями при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням та встановити іспитовий строк не більше 3 років, при цьому, визнаючи доцільним застосування інституту звільнення від відбування покарання, суд повинен належним чином врахувати тяжкість вчиненого злочину, відомості про особу винного та інші обставини справи.

Погоджуючись зі звільненням ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК у редакції на час вчинення злочину, суд апеляційної інстанції проаналізував та врахував обставини, які відповідно до закону мають значення, а тому обґрунтовано погодився з висновками місцевого суду про можливість звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку на 3 роки, який є максимально можливим.

Беручи до уваги сукупність наведених судами обставин, колегія суддів не має сумнівів стосовно того, що визначена у цьому конкретному кримінальному провадженні засудженому форма відбування покарання без ізоляції від суспільства на підставі ст. 75 КК у редакції на час вчинення злочинує справедливим і виваженим заходом, який забезпечить виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованою та вмотивованою і відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

Колегія суддів погоджується з представником публічного обвинувачення, що вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння свідчить про підвищену суспільну небезпеку скоєного, однак лише факт вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння та перебування обвинуваченого на державній службі, переконливо в сукупності з іншими обставинами, які за законом мають правове значення, не може свідчити в цьому конкретному кримінальному провадженні про категоричну неможливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства. Суд апеляційної інстанції, діючи в межах закону та повноважень, з врахуванням конкретних обставин цього кримінального провадження, позиції потерпілої сторони, належно обґрунтував та навів переконливі аргументи, що впливають на призначення покарання засудженому, в тому числі на звільнення його від відбування основного покарання, а тому доводи прокурора в цій частині є неприйнятними.

Крім того, колегія суддів бере до уваги, що протягом усього часу розгляду кримінального провадження засуджений не вчинив інших злочинів і вів законослухняний спосіб життя, на даний час в умовах воєнного стану проходить службу за контрактом у Білогірській територіальній громаді Шепетівського ТрО, тобто його посткримінальна поведінка також вказує на можливість його виправлення без ізоляції від суспільства та досягнення цілей покарання, визначених у ст. 50 КК.

Таким чином у контексті цього кримінального провадження Верховний Суд відзначає та бере до уваги, що застосування інституту звільнення засудженого від відбування основного покарання у сукупності зі встановленими судами обставинами злочинута даними, що характеризують особистість засудженого, а також його посткримінальну поведінку в умовах воєнного стану, позицію потерпілої сторони, дозволяє прийти до висновку, що досягнення мети покарання та виправлення засудженого можливе й без його ізоляції від суспільства, а тому в цьому випадку застосування ст. 75 КК уредакції на час вчинення злочину є правильним та допустимим.

Неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону суд касаційної інстанції не встановив, а тому підстав для задоволення касаційної скарги представника публічного обвинувачення колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 369, 376, 433, 434, 436,441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 14 березня 2022 року у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 без задоволення.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3