печерський районний суд міста києва
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 серпня 2022 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

при секретарі судових засідань ОСОБА_2

за участю:

адвоката ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві судове провадження за скаргою адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на бездіяльність уповноважених осіб Головного слідчого управління Національної поліції України та Офісу Генерального прокурора та зобов`язання вчинити дії, у кримінальному провадженні №0000464 від 30.03.2021,-

ВСТАНОВИВ:

27.07.2022 у провадження Печерського районного суду м. Києва надійшла скарга адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на бездіяльність уповноважених осіб Головного слідчого управління Національної поліції України та Офісу Генерального прокурора та зобов`язання вчинити дії, у кримінальному провадженні №0000464 від 30.03.2021.

В обґрунтування доводів та вимог скарги зазначено, що було проведено обшук на підставі якого було вилучено майно, на яке в подальшому було накладено арешт. Разом з цим, адвокат вказує, що 14.07.2022 ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва арешт на майно було скасовано. Однак, у зв`язку з тим, що слідчі та прокурори не виконують увалу про скасування, адвокат звернувся до слідчого суддю з посиланням на ст. 169 КПК України та просить суд:

- задовольнити скаргу на бездіяльність слідчих та прокурорів у кримінальному провадженні №0000464 від 30.03.2021 щодо не виконання ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 14.07.2022 про скасування арешту майна ОСОБА_5 (справа757/16248/22-к);

- зобов`язати слідчих та прокурорів у кримінальному провадженні №0000464 від 30.03.2021 виконати ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 14.07.2022 про скасування арешту майна ОСОБА_5 (справа757/16248/22-к) та негайно повернути належне останній майно.

В судовому засіданні адвокат підтримав скаргу та просив її задовольнити, оскільки майно не повертається органом досудового розслідування. Окрім цього, долучив ухвалу слідчого судді від 02.08.2022, якою було відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно.

Слідчий та прокурор у судове засідання не з`явились, про розгляд скарги повідомлені належним чином.

Разом з цим, прокурором було подано письмові заперечення на дану скаргу, в яких було зазначено, що вилучені речі визнано речовим доказом та те що бездіяльність уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора, відсутня оскільки останні реагують на запити адвоката. Відтак, просив відмовити в задоволенні скарги та розглядати за відсутності прокурора.

Статтею 22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Зважаючи на ці положення закону та враховуючи принцип диспозитивності, суд визнав можливим прийняти рішення по суті скарги у відсутність слідчого та прокурора, на підставі наданих доказів.

Вивчивши скаргу, дослідивши матеріали провадження приходжу до наступного висновку.

Судовим розглядом встановлено, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30.03.2021 за № 0000464, за ознаками кримінальних правопорушень - злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 255 КК України.

05.10.2021 на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва було проведено обшук за місцем фактичного мешкання ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 11.10.2021, справа № 757/53904/21-к, накладено арешт на 1) Планшет марки «Lenovo» модель 60043 сірого кольору; 2) Мобільний телефон марки iPhone X в чохлі чорного кольору imei НОМЕР_1 із сім-карткою з номером НОМЕР_2 ; 3) Ноутбук марки «Lenovo ideaPad» s/n 4B00326282, зарядний пристрій до нього та оптичний маніпулятор марки «Azor»; 4) Жорсткий диск марки «Toshiba» s/n 3235SBQ1976 із двома шнурами до нього; 5) Флеш накопичувач об`ємом 8 GB; 6) Грошові кошти в сумі 8800 (вісім тисяч вісімсот) доларів Сполучених Штатів Америки; 7) Грошові кошти в сумі 465 (чотириста шістдесят п`ять) Євро, які на праві власності належать ОСОБА_5

14.07.2022 ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва у справі 757/16248/22- к накладений арешт було скасовано.

Так, вбачається, що прокурор повторно звертався з клопотанням про арешт даного майна, однак 02.08.2022 ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва у справі 757/17935/22-к було відмовлено в його накладенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 КПК України, обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.

Частиною 2 ст. 168 КПК України визначено, що тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Згідно з ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржено неповернення тимчасово вилученого майна, згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які слідчий, прокурор зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, володільцем тимчасово вилученого майна.

Відповідно до ст. 236 КПК України, вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукування в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Статтею 169 КПК України передбачено, що тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; у випадках, передбачених ч. 5 ст. 171, ч. 6 ст. 173 цього Кодексу; у разі скасування арешту.

Згідно із ч. 1 ст. 100 КПК України, речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених ст. ст. 160166, 170174 цього Кодексу.

Обов`язковою обставиною, яка вказує на відповідність вилученого майна критеріям, визначеним ч. 2 ст. 167 КПК України, є наявність достатніх доказів, що вказують на вчинення злочину. Обов`язок доведення існування зазначеної умови КПК України покладає на слідчого та/або прокурора, а обов`язок перевірки цих обставин на слідчого суддю при розгляді відповідного клопотання чи скарги.

У разі відсутності підстав вважати вилучене майно таким, що містить інформацію про факти підготовки, координування спланованих дій та вчинення кримінальних правопорушень, тобто, що є предметом кваліфікації у кримінальному провадженні вони мають бути повернуті власнику.

Майнові права захищаються в Україні, як Конституцією, так і іншими нормативно-правовими актами, зокрема частиною 1 і 5 статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Дана стаття Конституції України визначає, що конфіскація майна може бути заснована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Разом з цим, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.

Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Разом з тим, слідчий суддя при вирішенні даної скарги, враховує, приписи статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Така позиція також узгоджується із частиною 5 статті 9 КПК України, відповідно до якої кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Так, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

ЄСПЛ наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

У своєму рішенні від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (Заява № 19336/04) ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Критерії для визначення розумності строків кримінального провадження визначені ч. 3 ст. 28 КПК України, однак він має бути об`єктивно необхідним для прийняття процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

З врахуванням зазначеного, слідчий суддя звертає увагу, що частиною 2 статті 307 КПК України передбачено, що ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про скасування рішення слідчого чи прокурора, зобов`язання припинити дію, зобов`язання вчинити певну дію, відмову у задоволенні скарги.

Частиною 1 статті 36, частиною 5 статті 40 КПК України визначено, що прокурор та слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється.

Повноваження слідчого судді при розгляді скарг заявника, потерпілого, його представника чи законного представника, підозрюваного, його захисника чи законного представника, володільця тимчасово вилученого майна на стадії досудового розслідування зводяться до права на зобов`язання сторони кримінального провадження, якою є слідчий або прокурор, вчинити процесуальні дії, як-то розглянути клопотання, проте рішення по суті викладеного приймає слідчий (прокурор) самостійно.

Відтак, вимоги заявника про зобов`язання виконати ухвалу, не можуть бути предметом розгляду слідчим суддею, оскільки таке оскарження не передбачено Кримінальним процесуальним кодексом України, що регламентовано положеннями Глави 6 цього Кодексу.

Відтак вимоги заявника щодо зобов`язання вчинити дії не можуть бути предметом розгляду слідчим суддею, оскільки таке оскарження не передбачено Кримінальним процесуальним кодексом України, що регламентовано положеннями Глави 6 цього Кодексу.

Також, слідчий суддя звертає увагу, що на сторону процесуальним законодавством надаються не лише права, а і покладаються обов`язки, однак заявник звернувся зі скаргою, без необхідного обґрунтування, без конкретизації своїх вимог.

Окрім цього, щодо поданої ухвали від 02.08.2022, якою відмовлено в задоволенні клопотання про накладення арешту, то варто зазначити, що на офіційному сайті Київського апеляційного суду зазначено, що по справі №757/17935/22-к наявна апеляційна скарга. Зазначене свідчить про те, що остаточного рішення по даному арешту немає, а тому прийняття до уваги вказаної ухвали є передчасним.

На підставі викладеного, враховуючи ту обставину, що однією з засад кримінального провадження є принцип змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом та принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом, слідчий суддя приходить до висновку про безпідставність вимог скарги, а відтак у задоволенні вимог скарги слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 100, 169170, 303, 305, 306, 307, 309 КПК України, слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:
Скаргу адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на бездіяльність уповноважених осіб Головного слідчого управління Національної поліції України та Офісу Генерального прокурора та зобов`язання вчинити дії, у кримінальному провадженні №00000464 від 30.03.2021 залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1